Дік Свааб
Наш творчий мозок

Таємниці не зашкодить,

якщо про неї знатимуть трішки більше.

Річард Фейнман,

фізик, лауреат Нобелівської премії

Originally published by Uitgeverij Atlas Contact, Amsterdam

This publication has been made possible with financial support from the Dutch Foundation for Literature / Nederlands Letterenfonds (NLF).

В оформленні обкладинки використані зображення: by Vincent van Gogh – bgEuwDxel93-Pg at Google Cultural Institute, zoom level maximum, Public Domain, https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=25498286; by Gustav Klimt – Neue Galerie New York, Public Domain, https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=72365360; Rameessos – власна робота, суспільне надбання, https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=5569986; by Rembrandt – http://hdl.handle.net/10934/RM0001.COLLECT.5216, Public Domain, https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=29589409; Вінсент ван Ґоґ – The Yorck Project (2002) 10.000 Meisterwerke der Malerei (DVD-ROM), distributed by DIRECTMEDIA Publishing GmbH. ISBN: 3936122202., суспільне надбання, https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=151972

Перекладено за виданням: Swaab D. Unser kreatives Gehirn: Wie wir leben, lernen und arbeiten / Dick Swaab. – Mи. nchen.: Droemer, 2017. – 640 p.

Переклад з німецької Святослава Зубченка

Схематичне зображення мозку в поздовжньому розрізі

1) Кора (cortex) зі звивинами великого мозку (cerebrum)

2) Мозолисте тіло (corpus callosum, сполучення між лівою та правою півкулями)

3) Епіфіз (шишкоподібна ендокринна залоза, синтезує вночі гормон сну мелатонін, який призупиняє початок статевого дозрівання в дітей раннього віку)

4) Склепіння (fornix, передає інформацію з пам’яті від гіпокампа до соскоподібного тіла (corpus mamillare) у задній частині гіпоталамуса. Інформація з пам’яті звідти прямує далі до таламуса й кори)

5) Таламус (сюди надходить інформація з органів чуття і пам’яті)

6) Гіпоталамус (відіграє вирішальну роль у збереженні індивіда й виду)

7) Перехрещення зорових нервів (chiasma opticum)

8) Гіпофіз

9) Мозочок (cerebellum)

10) Стовбур головного мозку

11) Спинний мозок

(F) фронтальна (лобова) частка, (P) парієтальна (тім’яна) частка, (O) окципітальна (потилична) частка, (T) темпоральна (скронева) частка, (C) cerebellum, (H) стовбур головного мозку, (SC) центральна борозна (sulcus centralis), (FL) бічна борозна (fissura lateralis).

(1) первинна соматосенсорна кора, (2) слухова кора, (3) моторна кора та (4) зорова кора. Окрім того: (5) середня скронева звивина, (6) верхня скронева звивина та (7) премоторна кора.

(T) таламус = thalamus, (I) острівець = insula, (NST) субталамічне ядро = nucleus subthalamicus, (A) мигдалина = амигдала, (Hi) гіпокамп = hippocampus, (CC) мозолисте тіло = corpus callosum, (S) смугасте тіло = striatum, (C) огорожа = claustrum.

Префронтальна кора (PFC)

медіальна префронтальна кора (mpfC); дорзолатеральна префронтальна кора (dlpfC), орбітальна префронтальна кора (opfC), поясна кора (Cing), веретеноподібна звивина = gyrus fusiformis (FU) та парагіпокампальна звивина = gyrus parahippocampalis (Parah).

Вступ

Однакових людей не буває.

Професор Ганс Ґальярд

Мозок та оточення

Дослідникам мозку нерідко доводиться чути, що «має ж бути щось, окрім мозку». Ця ідея зовсім не нова: легенда про святого Діонісія (французькою – Saint Denis), першого єпископа Парижа, з давніх-давен підживлює таке уявлення. Папа Клементій І послав святого Діонісія як місіонера до Галлії, але близько 250 року після Різдва Христового за дорученням римського імператора його обезголовили на тому місці, яке сьогодні називається Монмартр. Утім, це місце не влаштовувало обезголовленого, тож він підняв відрубану голову, помив її в потічку і пробіг ще десять кілометрів до місця, яке сам собі обрав для останнього упокоєння. Те місце й сьогодні назване його ім’ям. Отже, виходить, що й без мозку можна ще багато що зробити.

Коли ж перепитати, що саме розуміють під словами «має ж бути щось, окрім мозку», то у відповідь часто можна почути, що ми, дослідники мозку, зовсім не беремо до уваги контекст, у якому відбулася якась подія. Проте якраз кожний дослідник цієї сфери добре знає, що мозок постійно взаємодіє з оточенням, і саме ця взаємодія є центральною точкою в дослідженнях мозку.

Святий Діонісій (Saint Denis) у багатьох церквах зображений із головою в руках, наприклад на фронтоні собору Паризької Богоматері.

Тож закид цілком безпідставний. Ми, люди, постійно маємо справу з величезним потоком інформації, який, з одного боку, вливається в нас із навколишнього світу, а з іншого – б’є з нашого мозку. Творчість – це вміння наново комбінувати одержану інформацію. А нові ідеї утворюють основу для оригінального розвитку мистецтва, науки й техніки. Під «мистецтвом» у цій книзі я розумію творчі форми вираження, які не мають практичного застосування, але дають естетичне задоволення. Я цілком усвідомлюю, що моя дефініція має багато гачків та завитків, адже мистецтво майже одразу асоціюється з чимось красивим і приємним, одначе воно може бути й разючим і жахливим. Ще Арістотель указував на те, що багатьох людей приваблює демонстрування речей, яких вони самі бояться або якими гидують. Такий феномен ми вбачаємо і в мистецтві.

Для нашого мозку та світу мають особливе значення неймовірні творчі здібності, які взагалі зробили можливим увесь наявний світ. Культурне оточення, яке ми сформували, зі свого боку теж пришвидшувало розвиток нашого мозку й поведінки. У цій книзі ми наведемо не один приклад взаємодії мозку з нашим культурним і професійним оточенням. Але й тут знову доводиться дякувати нашому мозкові за те, що професії розвиваються далі, що з фарби та каменю виникло мистецтво, а коливання перетворилися на музику та на інформацію, з’явилися найновіші наукові знання та відбувся розвиток методів поведінки. Тож, як мінімум, логічно надати нашому мозкові центральне місце.

Найважливіше завдання тіла – усюди носити мозок.

Томас Едісон

Мозок у центрі

Деякі філософи не могли порозумітися з назвою моєї останньої книги «Ми – це наш мозок». Вони справедливо вбачали в ній «мереологічний софізм», а саме: частина цілого помилково прирівняна до цілого. Це логічна помилка. Але таку назву дібрано свідомо, щоб виокремити певне значення мозку в тому, чим ми є. Адже саме мозок визначає наш характер, унікальні здібності та обмеження. Зі сфери хірургічних трансплантацій ми добре знаємо, що пересадка серця, легень, нирок чи інших органів не перетворює людину на якусь іншу особу. Пошкодження ж стратегічно важливої ділянки мозку може зробити людину іншою. Пухлина в гіпоталамусі може в гетеросексуальних людей викликати схильність до педофілії, а закупорка судини таламуса спричиняє деменцію.

Важливий аспект концепції «Ми – це наш мозок» полягає в усвідомленні, що ми всі абсолютно різні, бо кожен має в розпорядженні повністю унікальний мозок. Відмінності між людьми починаються з малесеньких варіацій у ДНК, які ми успадковуємо від батьків і які постійно видозмінюються. Під час нашого розвитку та взаємодії з оточенням відмінності між нами стають дедалі більшими. Вибір між nature or nurture (природа або культура), власне кажучи, застарів: розвиток мозку на сто відсотків від самого початку залежить від взаємодії між спадком та оточенням.

Творчість – це навчальний процес, у якому вчитель і учень – одна й та сама особа.

Артур Кестлер

Комунікація та творчість

Людина – істота соціальна. Без суспільства важко уявити виживання у стресових ситуаціях, наприклад у разі поранень чи хвороб. Соціальне відторгнення й ізоляція запускає в мозку систему тривоги, натомість визнання криє в собі потужний ефект нагороди.

Важливим стимулом розвитку мозку в часи еволюції було постійне розширення багатогранності суспільства. Життя в більш-менш моногамній сім’ї в повністю розмаїтому суспільстві вимагає від нас усіх певних зусиль. І найгірше покарання для людини – ув’язнення в ізольованій камері – матиме на людей із психічними розладами вкрай негативний вплив. З іншого боку, дедалі частіше постає запитання, як хвороби мозку впливають на наше комплексне, по-особливому вибагливе суспільство та процеси, пов’язані з ним.

Для співжиття в комплексному суспільстві вирішальну роль відіграє ефективна комунікація між людьми. Протягом еволюційного розвитку мови та культури виникли особливі форми людської комунікації. Так, творчі форми вираження нашого мозку набувають у сферах музики й танців, образотворчого мистецтва, архітектури та літератури чимраз новий вигляд. В осередку творчого розвитку, що розпочинається в нашому мозкові, утворюються не лише науки, але й мистецтва. Кожен креативний процес починається з оригінальної ідеї, сили уяви. Тимчасом як натуралісти вивчають процес мислення з погляду хімії та фізики, митці пізнають дух, думки й відчуття у творчий спосіб. І ці два світи зустрічаються в одному місці, яким ми й цікавимося.

Людський мозок – не більше, ніж удосконалений мозок мавпи.

Франс де Вааль

Творча еволюція

Усе вирішальне для збереження нас як індивідів і як виду – харчування і секс – протягом процесу еволюції було невіддільним від систем нагород та емоцій нашого мозку. Наша мистецька діяльність, музична творчість і переживання, а також внесок до науково-технічного прогресу дають нам приємне відчуття. Харчування, секс, наука, техніка, мистецтво й музика, з погляду еволюції, – перевага. Проте це не єдина причина того, чому ми віддаємося цим процесам. Ми беремо в них участь, бо вважаємо їх вишуканими, приємними, цікавими або такими, що роблять нас щасливими. І, коли ми в такий спосіб нагороджуємо самі себе, це також впливає на суспільство, сприяючи збереженню виду й окремих індивідів. Наука й техніка цілком змінили суспільство. Музика й танці збирають людей разом, посилюючи приналежність до групи, а сама музика під час спільних дій може й справді справляти винятковий ефект. Недарма ж перед шотландцями, які йшли в бій, першими виступали музи´ки з волинками.

Образотворче мистецтво виникло близько 30 000 років тому в різних куточках світу і, найімовірніше, незалежно одне від одного. Наш мозок на той час досягнув ваги 1500 грамів. Мова й музика виникли ще раніше, хоч найстаріший музичний інструмент, знайдений у Словаччині, має вік 50 000 років. Перші зразки образотворчого мистецтва з’явилися близько 30 000 років тому й насамперед стосувалися галузей, важливих для виживання: спілкування про розмноження, пошук харчів, особливо шляхом полювання, а також імовірна комунікація на тему духовних відчуттів.

Ще кілька століть тому мистецтво в церкві відігравало цю наративно-комунікативну функцію: передавання біблійних історій вірянам, які не вміли читати. Середньовічне мистецтво наочно показувало, що Христос, навіть якщо людське життя складне та сповнене випробувань, страждав значно більше за них і, що віра, молитви та стримування, передусім спосіб життя відповідно до церковних канонів, подарують їм після смерті винагороду – вічне життя на небесах.

Хто ж не дотримувався канонів, той теж міг побачити на зображеннях альтернативу, яка не віщувала нічого доброго: на грішників чекало страшне покарання. Між іншим, їх карали не лише після смерті. Такі хвороби, як-от божевілля та епілепсія, у багатьох культурах та релігіях вважали карою Божою за порушення правил. Таке уявлення й далі живе в табуїзації та стигматизації хвороб психіки й досі існує в нашому суспільстві.

Творча революція

Наша творча революція отримала поштовх приблизно 14 000 років тому, коли люди на Середньому Сході почали займатися рільництвом і тваринництвом. Забезпечення харчами стало ефективнішим, тож дедалі більше людей мали час для іншої діяльності. Перші китайські писемні знаки та клинопис з’явилися незалежно один від одного близько 5000 років тому. Клинопис у 90 % випадків використовували для облікових записів у торгівлі фініками, зерном і вівцями, однак вдалося розшифрувати й літературні, релігійні та наукові записи. Понад 2000 років тому вавилонський астроном навіть зумів геометричними методами обчислити траєкторію руху Юпітера на небосхилі.

Пекло, частина картини «Сім смертних гріхів» та «Чотири останні речі». Досі точно не відомо, чи твір, який сьогодні розміщено в Museo del Prado в Мадриді, справді належить пензлю Ієроніма Босха. Медальйон у куті стільниці виконаний за дорученням короля Іспанії Філіпа ІІ; найімовірніше, саме він передав його 1574 року в Ескоріал. Страшні демони, які катують, відгризають грішникам кінцівки, нанизують їх на рожен і тягнуть до пекла, де ці тортури триватимуть вічно. Є припущення, що образ демонів у творі Босха навіяний галюцинаціями від уживання ріжків маткових. У Середньовіччі нерідко траплялися отруєння ріжками матковими (ерготизм) – грибом, який виростає на вологому збіжжі й може спричиняти галюцинації, напади епілепсії та марення. Ієронім Босх, імовірно, теж пережив таке отруєння.

Спільноти дедалі розширювалися, і чимраз більше людей контактували між собою, обмін новими даними ставав ефективнішим, а наша багатогранна творчість завдяки суперництву та співпраці рвучко штовхала вперед технологічний поступ. Люди винайшли методи зберіганя інформації, що дало змогу наступним поколінням розвиватися на базі знань пращурів.

Нещодавно додалася ще й широка спеціалізація людей, а також розвиток транспортних і комунікаційних засобів, що відкрило шлях міжнародній співпраці та суперництву. Це суттєво пришвидшило наш творчий розвиток. Промислова революція, яка почалася в XVIII столітті, та відповідний поштовх економічного зростання передусім завдячують невеликій кількості науково й технологічно творчих людей, чиї винаходи покращили умови проживання всього населення світу.

Діти вчаться, коли грають.

Найважливіше те, що під час гри вони вчаться вчитися.

О. Фред Доналдсон

Наш мозок унікальний. Ми вчимося краще й більше за інших тварин, хоча базові механізми в нас однакові. Адже й для мавп культурне життя має значення. Наприклад, повторюючи за своїми батьками, вони вчаться ловити паличкою термітів чи колоти каменем горіхи. Ми ж не просто так уживаємо слово «мавпування». Невробіологічна основа соціального навчання (навчання від інших) – дзеркальні нейрони в мозку, які американський невролог Рамачандран назвав «основою нашої цивілізації».

Саме специфічний людський мозок робить нас людьми, даючи можливість розвитку культури та саморефлексії. Наша неймовірна креативність виражається в потоці науково-технічних відкриттів, а також у мистецтві та музиці – комбінації техніки, творчості й емоцій. Завдяки великому креативному мозкові з його багатством клітин і сполучень людина здатна краще пристосовуватися до зміни оточення, як порівняти з іншими видами.

Крім того, людина ще й вигадує різноманітні інструменти, якими творить абсолютно інше культурне, соціальне й мовне середовище, яке знову ж таки впливає на мозок у специфічний спосіб. Саме через те, що наші пращури розпочали 50 000 років тому, ми стали сучасними людьми. Ми – це наш творчий мозок.

Структура цієї книги

«Ми – це наш мозок», – пише дослідник мозку Дік Свааб. Мій колега Франк Кьосельман зробив щодо цього чудове порівняння: це так, ніби говорити, що кожна картина складається з фарби.

Проф. Рене Кан

Так, усе починається з фарби на полотні та особи, яка її розглядає. Але в мене зовсім інакше уявлення, ніж заявляє ця цитата: картина – значно більше, ніж просто фарба. Це твір, у який митець вклав мозок, своє технічне вміння та емоції, аби щось нам повідомити і пробудити в нашому мозкові емоції. Так фарба перетворюється на красу, на щось дивовижне чи надзвичайне. Митець надав фарбі життя, а творчий досвід передається через діалог між картиною та споглядачем. Картина є чимось більшим, ніж просто декілька мазків на полотні, так і наш мозок – це більше, ніж просто торба мертвих молекул: він має дуже граційну структуру із живих, функціональних клітин, які в неймовірно складний спосіб взаємодіють між собою та з довкіллям.

У цій книзі багато прикладів того, як творчий мозок завдяки мистецтву, музиці, науці й техніці творить наш довколишній світ та змінює його, а також зразків того, як оточення впливає на розвиток і функціонування нашого мозку. Завдяки складним способам взаємодії, які відбуваються в мозку, ми всі стаємо унікальними, маємо різні вподобання та по-різному реагуємо на навколишнє середовище. Подекуди я дозволяю собі в цій книзі, як просто зацікавлений аматор, якісь особисті вподобання, вставляю екскурси та деколи захищаю невиправдану думку, однак мене заспокоює переконання, що мистецтво – це особистий досвід і, на щастя, таким воно буде завжди.

У першій частині цієї книги розповідається про розвиток мозку в культурному середовищі (розділи І—V). У фокусі уваги – невробіологічні механізми розвитку, генетика та самоорганізація мозку, які визначають особистий характер, рівень IQ, творчі здібності та сексуальну орієнтацію мозку, а також епігенетика – спосіб, в який оточення впливає на наше функціонування протягом розвитку.

У другій частині «Мистецтво та мозок» (розділи VІ—Х) я розповім, як мозок сучасної людини в процесі еволюції досягнув такого розмаху, що дозволило йому породити мистецтво. Для зору та сприйняття, а також для почуттів та емоцій, які може пробудити мистецтво, ми послуговуємося тими самими системами мозку, що й для повсякденного життя. Митці ж орієнтуються, самі того не усвідомлюючи, на ті ж принципи, за якими працюють системи мозку. Професор Земір Цекі зазначив про це так: «Митець – це певною мірою невробіолог, який так само вивчає можливості й особливості мозку, тільки за допомогою інших інструментів».

Професор Цекі започаткував такий напрям досліджень, як-от нейроестетика, що вивчає механізми мозку, відповідальні за те, що ми щось чи когось визнаємо «гарним». Дехто вважає таку ініціативу «редукційною», але це абсурд. Дослідник мозку здатен так само насолоджуватися мистецтвом чи закохуватися, як і будь-хто інший. Дослідження мозку не пригнічує емоцій, які виникають під час щоденного використання власного мозку. Знання про всі задіяні механізми мозку лише посилюють емоції, які зумовлює мистецтво, адже до них додається зачудування цією досконалою машиною.

Мистецтво можна використовувати для лікування хвороб мозку, і навпаки – хвороби мозку можуть глибоко впливати на творчість митця. Після моїх лекцій про мозок та мистецтво в Китайській академії мистецтв і Чжецзянському університеті в Ханчжоу мені найчастіше ставили те саме запитання: «Чи треба бути божевільним, аби створити щось видатне?» Моя відповідь: «Не обов’язково, але іноді це допомагає» – знову і знову шокувала студентів та породжувала палкі дискусії.

Далі в частині «Музика і мозок» (розділи ХІ—ХІV) йтиметься про те, як музика впродовж життя може впливати на будову та функції мозку, а отже, й на наші здібності. Музика відігравала важливу роль протягом багатьох століть у кожному суспільстві. Навіть немовля в утробі матері здатне сприймати музику. Вона стимулює розвиток мозку й бореться з віковими проявами; впливає на багато ділянок мозку й на численні хімічні медіатори, а отже, і на наші емоції. Тому може притлумити біль та виявляти терапевтичний вплив під час лікування хвороб мозку. Корисними можуть бути й танці, – наприклад, при хворобі Паркінсона.

Наше функціонування в постійній взаємодії із соціальним середовищем є темою частини «Мозок, професія та автономність» (ХV – ХVІІ). Розвиток мозку веде до певних здібностей, іноді – навіть до справжнього таланту до музики чи мистецтва. Палітра можливостей та обмежень, які виявляються у процесі розвитку, впливає на вибір нашої професійної діяльності. Ми надаємо перевагу тим професіям, які відповідають нашому мозкові. Так, серед генеральних директорів чи керівників банків найчастіше зустрічаються люди з особливими рисами характеру. Втім, і професія зі свого боку впливає на будову та функції мозку, як це було доведено, наприклад на дослідженні таксистів у Лондоні.

З іншого боку, на робочому місці можна зазнати ушкодження мозку отруйними речовинами або захворіти через емоційне хвилювання на посттравматичний стресовий розлад. Коли люди просто працюють, забуваючи про власну автономію, виникають масові рухи, які впродовж історії призводили до катастроф. А коли автономна нервова система працює некоректно, трапляються ситуації, що загрожують життю окремих індивідів.

У виникненні хвороб мозку вирішальне значення знову ж таки матиме співіснування з оточенням. Наші генетичні задатки та розвиток обумовлюють те, наскільки вразливими ми будемо до таких захворювань, як-от хвороба Альцгеймера, депресія та шизофренія. Однак саме середовище визначає, чи розвиватиметься певна недуга мозку. Воно також має великий вплив на профілактику і навіть лікування таких хвороб, про що розповідається в частині книги «Оточення й ушкоджений мозок» (розділи ХVІІІ—ХХ). Наприклад, рости двомовним для дитячого мозку настільки сильна стимуляція, що серед тих, у кого діагностували хворобу Альцгеймера, двомовні хворіли на цю недугу в середньому на чотири роки пізніше, ніж одномовні.

На основі сучасних досліджень мозку ми почали інакше мислити про його функціонування, свободу волі, несвідомі рішення, моральні засади, провину й покарання. Експериментальні неврологічні науки торкнулися ділянки, яка ще донедавна була закріплена за філософією, – про це йтиметься в частині «Роздуми про мозок і нас самих» (розділи ХХІ—ХХІV).

Знання про мозок не лише дають нові лікувальні стратегії і заходи профілактики захворювань мозку, а й мають дедалі глибші суспільні наслідки в системі освіти, юриспруденції, політиці та проблематиці смерті. Про це йтиметься в частині «Нові винаходи й наслідки для суспільства» (розділи ХХV – ХХVІІІ). Украй важливо пробудити інтерес широкого загалу до досліджень мозку й характерних ознак його хвороб, щоб протидіяти досі ще наявній табуїзації захворювань мозку. Результати вивчення зможуть сприяти негайній розстигматизації неврологічних і психічних захворювань.

Розвиток мозку в культурному середовищі

І. Нейророзмаїття: кожен мозок стає чимось унікальним

Пізнай самого себе.

Напис на храмі Аполлона в Дельфах

Проскануй самого себе.

Колега Діка Франса Свааба (DFS)

Взаємодія між суспільством і мозком у процесі еволюційного становлення людини не лише збагатила наш соціальний лад, а й зробила мозок нечувано складним. Він має 80—100 мільйонів клітин – ця кількість відповідає населенню нашої планети, помноженому на дванадцять. Ці клітини всього за декілька місяців мандрують від місця їхнього виникнення неподалік шлуночка головного мозку до пункту їхнього призначення в мозку, де залишаються на все життя: потрапляють до певного класу, утворюють розгалуження та контактують з іншими мозковими клітинами. Кожна клітина мозку (а це вже комплекс, від якого аж дух перехоплює) контактує з іншими клітинами головного мозку сумарною кількістю від 1000 до 100 000. Між іншим, у місцях контакту, синапсах, зберігається інформація «в пам’яті».

Людське немовля приходить у цей світ немічним і безпорадним, зі значною мірою незрілим мозком. У новонародженого вага мозку становить 350 грамів. А це означає, що ще 75 % усієї мережі треба створити, – процес, на який соціальне й культурне середовище здатне справляти суттєвий і тривалий вплив, що особливо проявляється у «високих функціях», коли відбувається утворення нових зв’язків. Бо 17 мільярдів клітин кори головного мозку, відповідальних за специфічні людські вміння, включно з культурою, здебільшого виникають ще до нашого народження – в утробі матері.

Утім, після нашого народження cerebellum, тобто мозочок, має утворити ще близько 60 мільярдів клітин. Мозочок регулює не лише дрібну моторику й рухи, яких нам спершу треба навчитися, щоб пізніше виконувати їх автоматично. Актуальні дослідження доводять, що несвідомому вивченню підлягають і культурні аспекти, які засвоюються завдяки співпраці мозочка й кори головного мозку. Крім того, клітини gyrus dentatus (зубчата звивина) у гіпокампі, які відповідають за процеси пам’яті, після народження спершу мають пройти стадію розвитку. Відносно невелика кількість нейронів гіпокампа може утворитися навіть у дорослому віці.

До слова, стрімкі процеси розвитку мозку протягом перших років життя можна легко простежити, вимірявши обвід дитячого черепа. Між обводом черепа дитини та кількістю ДНК в її мозку, яка відповідає кількості його клітин, існує лінійний зв’язок.

Раніше, коли я ще студентом відбував практику в пологовому відділенні, допомагаючи народженню немовлят, у мене було завдання міряти обвід їхнього черепа, хоч тоді ще про такі дані ніхто не знав. Украй важливо не випускати з поля зору розвиток мозку, адже його порушення підвищує ризик пізніших психічних захворювань, а додаткова стимуляція може викликати затримку розумового розвитку.

Утворення сполучень нервових волокон між різними ділянками мозку триває ще довгий час, а в префронтальній корі – структурі, де встановлені моральні рамки та пригнічуються імпульси, навіть до 24-го року життя. Звідси випливає, що соціальне й культурне середовище, в якому зростає дитина, може непомірно впливати як позитивно, так і негативно на розвиток цієї ділянки. До факторів, які позитивно впливають, належить безпечне середовище зростання дитини, де люблять і надихають, а також достатнє і високоякісне харчування. Негативні фактори – це стресове середовище, нехтування, зловживання, а також недостатнє або неякісне харчування.

Кожна система мозку розвивається у визначений проміжок часу. Тому й буває фаза, коли дитина найкраще вивчає мову, вчиться писати й читати або грати на музичному інструменті. Цей «критичний» період дуже вразливий як до сприятливих, так і до несприятливих факторів. Коли він завершується, то все вивчене замикається в циклах відповідних структур мозку; якщо характерні для цього періоду часу речі не були засвоєні, то ці цикли використовуються для інших завдань. Здобути такі уміння пізніше значно важче або взагалі неможливо. Отже, недостатнє харчування до або після народження, нестача уваги, бідність і соціальна дискримінація протягом тривалого часу впливають на розвиток мозку, зумовлюючи поведінку та здібності дитини.

Стосовно епігенетичних змін ДНК, які відповідають за тривалі ефекти середовища, є декілька нових відкриттів. Епігенетичні зміни – це хімічні, спричинені середовищем зміни ДНК, коли гени тривалий час незадіяні або ж, навпаки, активні. Цілком імовірно, що деякі із цих ефектів передаються спадково. Можливо, саме тому дітям тих, хто пережив голокост, загрожує більший ризик захворіти на тривожний невроз. Епігенетичні ефекти опинилися в центрі досліджень відносно нових дослідницьких напрямків, соціальної та культурної нейробіології, адже комбіноване дослідження мозку та суспільних наук останнім часом набирає обертів.

1. Формування характеру

Коли хтось поводиться в такий спосіб, що нас дратує, ми припускаємо, що це погана людина, і ухиляємося поглянути правді у вічі: неприємна поведінка людини – наслідок причин, відстеживши які трішки глибше – аж до її народження, розумієш, що вона аж ніяк не винна.

Бертран Рассел

Наш характер можна описати за допомогою міри, що складається з п’яти величин, які в психології дістали назву «Велика п’ятірка» (Big five). Ось ці величини:

1. Відкритість vs інтроверсія.

2. Толерантність vs владолюбство.

3. Добросовісність vs халатність.

4. Емоційна стабільність vs емоційна нестабільність.

5. Інтелектуальна автономія vs залежність.

Навіть для опису вдачі свійських тварин, наприклад, коней, послуговуються цими п’ятьма чинниками. Можливість успадкувати кожну із цих п’яти ознак особистості оцінюють приблизно від 33 до 65 %. Решта рис характеру формується на ранній стадії розвитку. Щоб бути успішним у житті, окрім відносно високого IQ, допитливості, амбітності та мотивації, потрібне також добре поєднання компонентів «Великої п’ятірки».

На мою думку, Big five можна було б доповнити іншими характеротвірними аспектами, наприклад «чоловічність vs жіночність», «гетеросексуальність vs гомосексуальність», «IQ та креативність vs відсутність фантазії», а також наявність чи відсутність духовності. Слово «характер» грецького походження й означає «властивий». Ознаки нашої особистості змінюються протягом життя тільки незначною мірою й стабільні вже в середній життєвій фазі. Генетичні фактори обумовлюють особливі риси особистості передусім у дитячому та юнацькому віці, далі на людину все життя впливають фактори її оточення. Тому з віком частка успадкованого зменшується.

Resting state – так називають функціональне сканування активності мозку, за якого особа не спить, але не виконує жодних завдань. Власне, такий термін не зовсім влучний, адже наш мозок ніколи не відпочиває. Однак у такому стані спокою можна дізнатися, які ділянки мозку та які сполучення між ними залишаються активними, адже саме ці ділянки в цей самий час показують однакові флуктуації активності. Якраз ці коливання відповідають за взаємодію нашого мозку із зовнішнім світом.

Ґустав Клімт. Даная (1907/1908). Зліва – золота сперма Зевса, справа – клітини ембріона на ранній стадії, які символізують зачаття. Клімт читав Дарвіна й захоплювався структурою клітини як будівничим каменем життя. У Відні він також відвідував розтини людських тіл, які проводив патологоанатом Еміль Цукеркандль. Він же на прохання Клімта прочитав серію лекцій з анатомії та біології для групи художників, письменників і музикантів (Kandel, 2012). Клімт використовував свої знання і «на практиці»: у нього було мінімум 14 дітей від різних жінок.

У стані спокою між показниками, яких особа досягає щодо категорій «Великої п’ятірки», та показниками активності різних ділянок мозку простежується чітка кореляція. Величина «відкритість» супроводжується активністю в зовсім інших ділянках, ніж, скажімо, «добросовісність». Здатність породжувати креативні ідеї пов’язана з такою ознакою, як-от «відкритість», а також із підвищеною функціональною активністю в нижній частині префронтальної кори та в default-мережі (система, що дуже активна в стані спокою).

Отже, resting state віддзеркалює ознаки нашого характеру. Крім того, у стані спокою помічаємо взаємозв’язок між активністю певних регіонів мозку із сексуальною орієнтацією та усвідомленням належності до роду. Наприклад, у випадку гомосексуальності відбувається перемикання «чоловік – жінка» у сполученнях лівої мигдалини. Так само в разі педофілії можна простежити в стані спокою зміни функціональної сполучуваності між певними окремими ділянками мозку.

Ознаки нашої особистості локалізовані в низці хромосом і в структурах деяких ділянок мозку. Індивідуальні відмінності структури та функцій дорослого мозку виникають на базі процесів формування й розвитку у взаємодії з оточенням. Від зачаття на розвиток мозку впливають багато різних факторів і процесів, серед яких самоорганізація мозку, статеві гормони, стрес, харчування, хімічні речовини, які проникають крізь плаценту чи потрапляють у мозок дитини одразу після народження, а також певною мірою соціальні та культурні чинники на кшталт мовної ситуації, безпеки, відчуття захищеності, рівня інтелектуальної стимуляції та фінансового становища в середовищі, де зростає людина, а ще її освіта й особисті стосунки.

Ці процеси роблять кожен мозок унікальним, навіть якщо це однояйцеві близнята. Тож ці відмінності і впливають на наші особистісні функції, як-от: характер, гендерна ідентифікація, сексуальна орієнтація, інтерес до мистецтва та музики, компетенція і поведінка, мудрість, рівень емпатії та інші аспекти моральної поведінки, політичні вподобання, а також схильність до фізичних чи психічних захворювань. У наступних розділах ми детально розглянемо розвиток мозку в усій його довершеності.

2. До зачаття

У сім’яниках чоловіків щодня утворюється від 200 до 300 мільйонів сперматозоїдів.

Чому з одного із цих сперматозоїдів виник саме Я?

ДФС[1]

Еволюційна перевага статевого розмноження криється у величезному збільшенні кількості індивідів через комбінацію материнської та батьківської ДНК. Розмаїття стало рушійною силою еволюції, адже дозволило нашому виду пристосовуватися до мінливого навколишнього середовища.

Унікальність людини починається ще з її ДНК, адже вона в кожного особлива. Під час еволюції в ДНК утворилися численні незначні зміни, і саме вони стали основою становлення нас як людей. З одного боку, ідеться про старі мутації, успадковані від батьків, які роблять внесок лише до різноманіття людей, а з іншого – це мутації, спричинені хворобами або такі, що породжують схильність до якогось розладу.

Леонардо да Вінчі (близько 1510)

Кожна дитина у своїй ДНК носить у середньому один новий дефект. Здебільшого це цілком безпечні зміни. Водночас близько 60 % усіх вроджених тяжких розумових розладів спричинені такими мутаціями. З боку матері це мутації, які з її старінням ведуть до збільшення ризику народження дитини із синдромом Дауна, мутації з боку батька з його старінням посилюють ризик психічних захворювань.

По чоловічій лінії генетичних дефектів значно більше, ніж по жіночій. Адже жінки виробляють усі свої яйцеклітини ще до свого народження; одна із цих клітин, які зберігаються в яєчнику жінки, вивільняється раз на місяць. Чоловіки ж виробляють сперматозоїди зі стовбурових клітин постійно. Між тією яйцеклітиною, з якої утворилася жінка, і тією, яку вона продукує сама, відбувається приблизно 20 поділів клітин, у той час як у чоловіка, віком близько 30 років, між сперматозоїдом, з якого він виник, і сперматозоїдами, які продукує він сам, відбулося вже близько 300 поділів. Тому ризик із боку батька вищий. Ця проблема, звісно ж, серйозніша у старших чоловіків, ніж у молодших. Тож діти від батька старшого віку більше ризикують народитися з психічними захворюваннями. Проблеми з безпліддям батьків теж підвищують імовірність психічних розладів у дитини на третину. Адже психічні захворювання та безпліддя мають одне і те саме генетичне підґрунтя.

3. Внутрішньоутробний розвиток

Після зачаття запліднена яйцеклітина перетворюється в матці на дитину. Щодо цього знову і знову спалахують дискусії про те, чи визначені особливості вдачі спадковими задатками чи середовищем. Задатком у чистому вигляді можна назвати, наприклад, інтуїтивну поведінку новонароджених. Якби інтуїція не допомагала нам знайти сосок материнської груді та смоктати його, нас би вже сьогодні не було.

Інтуїція відіграє важливу роль й у відчутті страху. Бо нас значно легше налякати змією, ніж якоюсь квіткою. У мавп, які ще жодного разу в житті не бачили змій, виявили клітини мозку, які «спалахували», – тобто ставали електрично активними та обмінювалися інформацією з іншими клітинами мозку, – коли ті натрапляли на таку тварину. Отже, цей страх примати успадкували в ході еволюції. Багато правил поведінки, а також ключові засади нашої моралі були, власне кажучи, передані у спадок еволюційними процесами.

Утім, вирішальне значення має те, що наш мозок від самого початку розвивається в інтенсивній взаємодії між задатками та середовищем. Адже наша генетична комплектація під час розвитку мозку постійно співпрацює з довкіллям. Оточення нервової клітини утворюють мільярди інших нервових клітин, хімічні речовини, виділені цими нервовими клітинами, гормони дитини та гормони й поживні речовини від матері, а також хімічні сполуки із зовнішнього середовища. Наше індустріальне суспільство впливає на дитину ще тоді, коли та перебуває в утробі матері, наприклад, за допомогою хімікатів, що входять до складу дрібнодисперсного пилу, який виділяють машини та промисловість. Вони проникають крізь плаценту, впливають на формування мозку, тим самим підвищуючи ризик розвитку аутизму. Чуттєве пізнання вливає на мозок дитини ще у внутрішньоутробний період. Часник у навколоплідних водах впливає на пізніше сприйняття смаків дитиною, а музику, яку дитина чує вже з другої половини вагітності, вона може впізнавати ще кілька місяців після появи на світ.

Спостереження над взаємодією генів і середовища доводить, що чуттєвість дитячого мозку до факторів довколишнього середовища залежить від генетичної комплектації дитини. Якщо жінка під час вагітності курить, а її дитина успадковує генетично два варіанти рецепторів дофаміну, то ризик, що вона захворіє на синдром порушення активності та уваги (СПАУ), у дев’ять разів вищий, ніж у дітей без цих генетичних варіантів.

Ґустав Клімт. Надія І (1903 рік)

Пренатальний стрес може спричинити пізніші проблеми з поведінкою та темпераментом, аутизм, СПАУ, депресії та фобії в дитини. Так само й інші стресові ситуації під час вагітності, як-от: хвороби, фінансові труднощі або насильницькі напади партнера – можуть довгий час впливати на розвиток дитячого мозку. Семирічних дітей обстежували за допомогою MRT-DTI (дифузна тензорна нейровізуалізація, техніка, що дозволяє показувати при скануванні сполучення між структурами мозку). Стресові події під час вагітності корелювали в дітей зі структуральними змінами в сполученнях між мигдалиною та префронтальною корою. Тому ці діти інакше реагували на стрес і страх.

Уже до народження мозок кожної дитини інакший. Причина цього криється у взаємодії між генетичними задатками та факторами довколишнього середовища, які впливають на мозок під час його формування в матці, у локальній самоорганізації окремих зон мозку, а також у збігу, який теж відіграє неабияку роль. Це означає й те, що кожна людина має інші таланти та обмеження, інакше поводиться, по-різному реагує на оточення та почувається добре за певних обставин. Це формує величезне розмаїття людства, яке було під час еволюції і завжди буде. Саме тому варто краще сприймати особливості людей, як того з давніх-давен навчає буддизм.

4. Дослідження близнюків

Дослідження близнюків доводять важливість генетичних факторів у розвитку мозку. Під час таких студій однояйцевих близнюків, гени яких на 100 % ідентичні, порівнювали з двояйцевими, які мали 50 % спільних генів. Завдяки таким дослідженням вдалося встановити, наприклад, що сприйняття щастя на 40 %, а наш IQ в дорослому віці на понад 80 % зумовлений генетично.

Окрім того, студії з близнюками показали, що кількість сірої речовини (клітини мозку та сполучення) і білої речовини (нервова тканина) від 82 до 90 % закладені генетично. Що ж стосується розміру окремих ділянок мозку, тут спадковий фактор під питанням і варіюється від 17 до 88 %.

Кожен мозок особливий. Це переконливо демонструють американські сіамські близнюки Еббі та Бріттані Генсел. У них та сама генетична комплектація, спільне тіло, вони від початку життя перебували в тому самому середовищі й переживали ті самі події. Кожна з них має в розпорядженні одну руку й одну ногу. Щоб навчитися водити автівку, вони мусили тісно співпрацювати. Коли вони в шістнадцять вирішили отримати водійські права, то в органах влади постало запитання: їм слід видати одне чи два посвідчення водія? Спираючись на дані вчення про мозок, влада ухвалила правильне рішення: у них двоє мізків, отже, це дві різні особи, тому повинні здавати на водійські права теж двічі. У кінці рекомендованого до перегляду фільму про їхнє життя вони кажуть: «Ми зовсім різні особистості!» Це підтверджували й батьки однояйцевих близнюків уже через декілька місяців після народження: хоч їхні діти й виглядають подібно, однак поводяться інакше й мають різний характер

MRT-знімок пари однояйцевих близнюків. Між Р та стрілочкою мозок дитини зверху має три борозни, а дитини знизу – чотири (Steinmetz et. al. 1994). Візерунок борозен і звивин розвивається насамперед протягом останніх трьох місяців вагітності. Тож причину цієї відмінності, не зумовленої генетично, слід шукати десь під час цієї фази

Дослідження близнюків хоч і довели, що товщина префронтальної кори на більш ніж 80 % визначена генами, проте вони також показали, що на товщину кори парієтальних асоціативних полів на понад 80 % впливає оточення. Тому сила впливу середовища на різні ділянки мозку значно відрізняється. А втім, є одна річ, що ставить під сумнів ці гіпотези вивчення близнят. Довгий час за основне положення брали те, що однояйцеві близнюки генетично абсолютно ідентичні. Однак дослідження за допомогою нідерландського реєстру близнят довело, що й після запліднення в матці можлива генетична диференціація.

Структура нашого мозку й поведінка аж ніяк не зумовлені лише генами. Основа відмінностей характеру однояйцевих близнюків – різниця в мозку, помітна навіть неозброєним оком. Тож на формування мозку, яке проявляється у візерунку його звивин і борозен, мали б істотно впливати ще під час вагітності також негенетичні фактори, наприклад, дещо відмінне середовище в матці чи локальні процеси на початку самоорганізації. Під час цих процесів клітини мозку конкурують на локальному рівні за найкращі зв’язки. Після народження важливу роль у розвитку структурних і функціональних відмінностей мізків відіграє також навчання, що проявляється, до прикладу, в зумовлених професією відмінностях між музикантами й таксистами.

ІІ. Розвиток та організація нашого мозку

1. Мозок як самоорганізована система

Усі люди створені рівними.

З преамбули Декларації незалежності США, укладеної в основному Томасом Джефферсоном (1776 рік)

Усупереч уявленням, які пропонує вищезазначена відома цитата, кожен мозок інакший, тому що розвивається і функціонує як самоорганізована система. Під цим варто розуміти те, що в хаотичній системі спонтанно виникають структури. Самоорганізація відбувається в складних системах, а її початок можна спостерігати на кожному кроці: у мурашнику, в економічному житті, у Всесвіті. Вона може призвести навіть до того, що якась популяція починає функціонувати як одне ціле.

Наочний приклад самоорганізації – зграя шпаків. Вони спершу злітаються в малі групи з місць, де шукали їжу, до місця збору. Там виконують своє видовищне «акробатичне шоу», щоб враз із потужним галасом полетіти до дерев, де ночуватимуть. Під час польоту вони повинні дотримуватися чіткої дистанції до своїх супутників. Окрім того, летячи не надто щільно одне біля одного, вони підтримують зграю наполовину «прозорою». У такий спосіб сусід захищає сусіда, водночас не перекриваючи вид у далечінь, де може з’явитися хижий птах. Це вимагає дуже швидкого перелаштування та передавання сигналу. Важлива ознака самоорганізації шпаків – у них немає птаха-лідера, який би задавав напрям усій зграї.

Тим часом переваги самоорганізації вже відомі й в економіці: більше горизонтальної і менше вертикальної організації – сучасний девіз. Співробітники організовують свою роботу максимально самостійно, без якихось указівок згори. Планування, регулювання, включаючи всі пов’язані із цим координаційні процеси, практичне застосування та рейтинги результатів роботи залежать не від центрального управління, а базуються на індивідуальній ініціативі. Наразі є чимало успішних підприємств, які обходяться без менеджменту. Передати відповідальність на місця – чудова ідея. Проте функціонування великої міжнародної компанії з багатьма філіями в різних країнах потребує координації із центру, хоча вона могла б обмежитися лише великими стратегічними рішеннями. Наш мозок, між іншим, збагнув це ще багато мільйонів років тому.

Мозок надто багатогранний, аби розвиватися виключно на основі генетичної інформації та керівництва єдиної своєї ділянки. Він розвивається як комплексна, самоорганізована система і працює в такому статусі протягом усього життя. Відповідно під час його формування найкращі рішення для розбудови цієї складної мережі він шукає на локальному рівні, наскільки це, звісно, можливо. Адже найважливіші компоненти самоорганізації в нього є:

• Мережа клітин мозку максимально складна.

• Між окремими зонами мозку можлива блискавично швидка комунікація.

• У локальних мережах відбуваються зміни, причина яких криється в набутому досвіді, тобто триває навчальний процес.

• Максимально велика кількість процесів скерована на нижчі рівні, тож наш мозок може регулювати й вирішувати багато завдань на локальній ділянці абсолютно автоматично.

• Не існує центру, який би постійно відстежував і регулював усі локальні процеси до найменших дрібниць.

Недолік такої форми локальної організації полягає в тому, що мозок не перевіряє детально ані процеси в окремих зонах мозку, ані їхню функціональну взаємодію. Тому він може проґавити якісь функціональні збої певної системи. Так, наприклад, у пацієнтів із деменцією чи психічними розладами часто немає усвідомлення власного хворого стану. У деяких випадках вони гадають, що з ними все гаразд або що проблеми спричинені не ними самими, а їхнім оточенням. У таких випадках говорять про анозогнозію.

Якщо ж мозок функціонує добре, то, потрапивши в особливу ситуацію (наприклад, якщо вона для нього нова чи це форс-мажорні обставини, які вимагають скоординованої співпраці багатьох різних систем мозку), ухвалення стратегічних рішень може взяти на себе «вища» система мозку, префронтальна кора. Тоді всі системи підпорядковані одній меті —вижити. Усі нейрони в такій ситуації утворюють щось подібне до суперорганізму. Як тільки мозок упорався з викликом, передає різні функції знову на попередні локальні ділянки.

На позначці Е видно пірамідну клітину. Деревоподібна структура над тілом клітини утворена дендритами. Вони збирають та обробляють інформацію від тисяч інших клітин. На кожному пуп’янку кожного дендрита знаходиться клітинний контакт, синапса. Нервове волокно спускається стрілою – це аксон. По аксону пірамідна клітина надсилає свої рішення щодо отриманої інформації далі, до тисяч інших клітин. Як видно на цьому зображенні, Кахаль корегував свій малюнок білою фарбою. Оригінали досі можна побачити в Інституті Кахаля у Мадриді.

Кахаль був іспанським лікарем і гістологом, який досліджував структуру та зв’язки клітин мозку під мікроскопом і на основі цього малював унікальні картини.

Уже у вісім років він відчув, за його словами, невимовне бажання малювати. Йому доводилося це робити потайки, адже його батьки вважали образотворче мистецтво гріховним марнуванням часу. У школі митця теж карали, замикаючи в темній кімнаті, адже він із величезним успіхом – принаймні так говорили його однокласники – малював карикатури на вчителів. Батько Кахаля навіть відправляв його на рік учитися на шевця, аби тільки відбити потяг хлопця до малювання. Зрештою Кахалю таки вдалося геніально поєднати власне бажання малювати з дослідженнями мозку.

Сантьяґо Рамон-і-Кахаль (1852–1934). Нервові клітини кори головного мозку людини

Фотографії ніколи не зможуть зрівнятися з малюнками Кахаля. Адже ці зображення – компіляції, в яких зібрані фрагменти багаторічних досліджень якоїсь чіткої структури. Кахаль застосовував покращене фарбування методом Ґольджі, яке з тисячі клітин мозку забарвлює лише одну, однак цю зафарбовану клітину робить видимою в повному обсязі. Такий метод фарбування винайшов італійський лікар Камілло Ґольджі (1843–1926). За його відкриття Кахаль разом із Ґольджі здобув 1906 року Нобелівську премію з психології та медицини. Кахаль довів, що нервова система складається з незалежних нейронів, які комунікують між собою по спеціальних синапсах. Аж до своєї смерті й навіть під час виступу на церемонії нагородження Нобелівською премією Ґольджі заперечував твердження Кахаля: на його думку, нервова система складалася з мережі клітин, що комунікують між собою. А втім, Кахаль мав рацію: нервові клітини – це таки незалежні одиниці. Він зрештою дійшов висновку, що перевага людського мозку полягає в його унікальному наповненні щодо кількості нервових клітин із короткими аксонами, тобто в локальних мережах головного мозку.

2. Боротьба за найкращі контакти: нейронний дарвінізм

Cells that fire together, wire together[2].

Дональд Гебб (1949)

Через неймовірно велику кількість клітин мозку та їхніх сполучень в його формуванні важливу роль відіграють принципи самоорганізації. Саме їм варто завдячувати тим, що кожен мозок, навіть якщо його генетична комплектація збігається з іншим мозком, – у ході свого розвитку стає унікальним. Утворюється мережа з мільярдів нейронів, які по синапсах вступають у контакт із 1000—100 000 інших нейронів. Ця складна мережа не може бути генетично запрограмована завдяки синапсам. Генетичний базис лише в загальних рисах надає інструкції зі структуризації мозку, а також задає принципи локальних процесів самоорганізації. Деталі ж надходять через локальну взаємодію клітин мозку на наступних стадіях розвитку.

На стадії формування утворюється завелика кількість клітин, нервових волокон і сполучень. Згодом між ними виникає «бійка», переможцями якої стають зв’язки, що найкраще функціонують. Тут знову ж таки важливе значення для розвитку клітин мозку матиме їхнє оточення. Спершу виникає локальна, спонтанна електрична активність у мережі нервових клітин. На пізніших стадіях цю електричну активність регулюватиме інформація, яка надходитиме з нашого тіла, а через органи чуттів – ззовні, наприклад сенсорні відчуття від спинного мозку, візуальна інформація – від очей, а шум – від вух.

Під впливом електричної активності на стадії розвитку між різними ділянками мозку та його клітинами утворюються надчіткі сполучення. Якщо клітини перебувають в інтенсивному контакті між собою, то він посилюється. Коли електрична активність досягає клітинних контактів, там утворюються хімічні медіатори, які впливають на клітину, яка приймає контакт. Клітини, які спалахують разом (так говорять, коли вони разом електрично активні), вибудовують між собою сполучення. Якщо ж контакт слабкий, то він із часом зникає, а за ним і клітини, які були в ньому задіяні. Відмирання клітин під час формування мозку – це, між іншим, цілком нормальний процес. Адже йдеться про survival of the fittest[3]. Ми виробляємо в п’ять разів більше клітин мозку, ніж залишається потім; цей процес іще називають «нейронним дарвінізмом».

Згодом зайві сполучення або ті, які функціонують не оптимально, обрубують. Наприкінці в нашому мозку залишається за підрахунками понад мільйон кілометрів нервових волокон. Ця кількість настільки велика, що до виникнення індивідуальних відмінностей мав би призвести якийсь випадок. Групи клітин головного мозку, які сполучилися між собою в ході розвитку, завдяки генетичному програмуванню з використанням хімічних медіаторів намацують одна одну, щоб пізніше відшліфувати такі сполучення вже під час функціональної взаємодії. У такий спосіб активність клітин мозку впливає на утворення сполучень, а отже, – і на розвиток усього мозку. Поєднані між собою структури мозку співпрацюють пізніше під час процесів навчання, мислення та запам’ятовування.

Проте це зовсім не означає, що в такий спосіб наш мозок стає зафіксованим раз і назавжди. Незначні ушкодження або порушення розвитку можна відремонтувати, але наскільки – залежить від ступеня пошкодження та віку потерпілого. Що молодший мозок, то краща його пластичність. Між іншим, на мікрорівні пластичність зберігається й пізніше.

3. Критичні фази розвитку: зараз або ніколи

На основі генетичної комплектації та за законами нейронного дарвінізму формуються системи мозку дитини під час її розвитку до і після народження. Як приклад перебігу такого процесу, можна простежити розбудову візуальної системи.

Нейрони (клітини мозку), які утворюються в надрах мозку, поблизу шлуночка, отримують генетичне доручення розвинутися до якогось конкретного типу клітин. Тоді вони повзуть, неначе загін шпигунів, уздовж нервових клітин глій до первинної зорової кори (VI) і там уже розподіляються на види. Глії раніше вважали допоміжними клітинами нейронів, однак очевидно, що вони відіграють у розвитку мозку та в транспортуванні хімічних медіаторів значно більшу роль. Нейрони приваблюють завдяки хімічним посланням нервові волокна клітин із таламусу (corpus geniculatum laterale – бічне колінчасте тіло), щоб ті могли отримувати та обробляти інформацію, яка надходить з ока.

Для розвитку зв’язків між зростаючими нервовими волокнами та клітинами кори головного мозку необхідна електрична активність, яка виникає в межах цієї системи через процес зору і дбає про дозрівання та підтримування у справному стані типової структури кори головного мозку зорового чуття. Тож система повинна «навчитися бачити» протягом дуже чуттєвої критичної фази після народження. Люди, які народилися з мутним кришталиком ока (вроджена катаракта), не зможуть більше бачити, якщо новий кришталик їм вставили вже після цієї критичної фази розвитку. Якщо «ліниве око» косоокої дитини не забезпечує під час критичної фази розвитку зорової кори достатньої активності клітин кори, то зорова кора пізніше не реагує на інформацію із цього «лінивого ока». Саме тому здорове око косоокої дитини на якийсь час закривають, щоб змусити «ліниве» надсилати інформацію до зорової кори саме з нього. Так вдається зберегти нормальне функціонування зорової кори.

І навпаки – сполучення, які виникли під час критичної фази розвитку, зберігають стабільність протягом усього життя. Кожна маленька ділянка мозку (а в межах такої ділянки – кожна окрема клітина) має в інший час критичну фазу, протягом якої відбувається нормальний розвиток мозку. Ті ділянки мозку, які відповідають за гендерну ідентифікацію (відчуття, що ти жінка чи чоловік) і за сексуальну орієнтацію, запрограмовані ще до народження, а ті зони мозку й системи, за допомогою яких ми вивчаємо рідну мову, – вже після нього.

4. Хімічні речовини та розвиток мозку: функціональна тератологія

Медична наука сягнула такого неймовірного рівня прогресу, що вже практично не залишилося жодної здорової людини.

Олдос Гакслі

Мозок розвивається завдяки хімічним сигналам між його клітинами. Це робить його вразливим до речовин, які проникають крізь плаценту. Але й після народження хімічні сполуки можуть сильно впливати на розвиток мозку. На відміну від впливу на мозок дорослої людини, під час фази розвитку дитячого мозку вони впливають на композицію будівельних цеглинок мозку, через що довгий час діють на структуру, а відповідно й на функціонування мозку. У таких випадках дитина після народження має цілком здоровий вигляд, однак ефект від цих хімічних речовин настає згодом під час подальшого формування мозку (проблеми з навчанням, поведінкою чи психічні розлади). Галузь, яка займається цією проблематикою, називають «функціональною тератологією», або ж «тератологією поведінки».

Класична тератологія займається вродженими аномаліями, які після народження помітні одразу, наприклад розщеплення хребта чи відсутність великого мозку (аненцефалія). Такі тератологічні аномалії спричинені вживанням лікарських засобів (наприклад проти епілепсії) на ранніх фазах вагітності, хімікатами, які використовують у сільському господарстві, а також забрудненим повітрям. Якщо вагітна жінка з’їсть рибу, обтяжену ртуттю, то це знижуватиме рівень IQ її дитини ще 22 роки. Гормоноподібна речовина DES (діетилстілбестрол), яку призначають безлічі жінок при кровотечах під час вагітності (до того ж цілком безпідставно, бо причина кровотеч криється в нестачі гормонів), істотно підвищує ризик розвитку в дітей психічних розладів, як-от: шизофренія, депресії та схильність до суїциду. Функціональна тератологія займається дітьми, які після народження здаються здоровими, однак пізніше, коли системи мозку запускаються, мають проблеми.

Такі проблеми й аномалії спричиняє, наприклад, уживання під час вагітності алкоголю, сигарет, кокаїну та інших наркотичних речовин, а також медикаментів. Куріння зумовлює в майбутньої матері епігенетичні зміни ДНК у крові дитини, які зберігаються мінімум до сімнадцятого року життя. На жаль, заміна цигарок спеціальними жуйками, пластиром і спреями під час вагітності теж пов’язана з ризиком розвитку в дитини СПАУ. У дітей, яким уже в ранньому віці доводиться переносити численні операції, анестезійні речовини можуть приглушити нормальний розвиток мозку. Саме тому й виникли рекомендації утриматися від лікування дитячих зубів під наркозом, як це стало звичним останнім часом.

Деякі жінки, наприклад, хворі на епілепсію, не можуть обійтися під час вагітності без певних медикаментів. У такому випадку лікар має докласти зусиль, аби лікарський засіб, який він підбере, якомога менше пригнічував нормальний розвиток мозку дитини. Інші речовини, зокрема антидепресанти, призначають вагітним надто часто, навіть якщо в них немає важких депресій. Більшість призначених засобів проти депресії, SSRI-препарати (селективні інгібітори зворотного захоплення серотоніну) спричиняють передчасні пологи, надто малу вагу новонародженого, а також низькі показники шкали Апгар (величина, за якою описують стан дитини одразу після народження) і підвищують ризик аутизму чи розладів із моторикою у старшому віці.

Якщо лікареві ніяк не обійтися без призначення антидепресантів, то вирішальний вплив на дитину в матці матиме вибір лікарського засобу та його дозування. Літій – це засіб стабілізації настрою, який передусім призначають при біполярних депресіях, а також психозах під час вагітності. Однак уміст препарату в сироватці не має бути надто високим, інакше можна отруїти дитину. Вживання літію підвищує ризик кардіоваскулярних аномалій під час формування органів дитини, і саме тому вкрай важливо постійно стежити за цим перебігом за допомогою ультразвуку. Крім того, вживання літію в багатьох випадках стає причиною передчасних пологів.

З іншого боку, ризикованим для дитини буде й нехтування депресіями майбутньої матері. У таких випадках у дітей констатують надто тонку кору головного мозку, яка відповідає пацієнтам із депресією. Це ранній знак підвищеного ризику депресій. А ще в таких дітей більша ймовірність прийти на світ зарано або з надто малою вагою, а також демонструвати екстерналізаційну (тобто непослух), агресивну, конфліктну чи чванливу поведінку і водночас дещо меншу мовну компетенцію. Лікар, який усе це чітко усвідомлює, має спробувати лікувати легку депресію під час вагітності немедикаментозними методами. Ефект довели контрольні дослідження (учасників за принципом випадковості розподіляють у дослідні й контрольні групи) з використанням світлової терапії, акупунктури, інтернет-терапії та транскраніальної магнітної стимуляції.

Сьогодні нас непокоять також хімічні речовини з навколишнього середовища. Фталати, поширені у виробах із пластику розм’якшувачі, помітно знижують IQ семиліток, а також понижують різницю специфічної гендерної поведінки під час ігор. Чи впливає це на пізнішу сексуальну орієнтацію і гендерну ідентифікацію цих дітей, ще треба дослідити. Використання фталатів у предметах побуту тим часом істотно обмежили. Не лише активне тютюнопаління майбутніх матерів, а й пасивне поряд із партнером, який курить, підвищує, крім того, ще й ризик СПАУ в дитини. Свинець помітно шкодить її когнітивному розвитку, а станом на сьогодні він нерідко вивільняється з інших сполук, наприклад антидетонаційної присадки в бензині.

Варіативність мікроскопічних розмежувань 9-го та 46-го полів Бродмана у п’ятьох осіб після нормалізації: червоний – зона, що збіглася у п’ятьох осіб; помаранчевий – у чотирьох; зелений – у трьох; блакитний – у двох та синій – в одної

Використання ДДТ[4] як пестициду заборонено, але його досі застосовують у безлічі місць, а його багатотонне зберігання ніхто не контролює. ДДТ може пригнічувати статеву диференціацію дитячого мозку. Дрібнодиспенсерний пил, який викидає в повітря транспорт і промисловість, підвищує ризик аутизму дитини, так само, як і контакт вагітної з ароматними розчинниками або формальдегідом. Оскільки мільйони жінок приймають протизаплідні таблетки, а їхня активна речовина покидає організм разом із сечею, то статеві гормони в незначній кількості є і в нашій питній воді. Ба більше, залишки лікарських засобів іноді просто викидають до туалету чи в умивальник. Як впливає на дитячий мозок довготривала дія гормонів та залишків медикаментів у незначній кількості, – досі не з’ясовано.

Дослідження функціональних тератологічних ефектів здійснюється комплексно, адже реакція на ці речовини багато в чому залежить від генетичних факторів, а цей взаємозв’язок досі ще вивчений недостатньо.

5. Зонування кори головного мозку завдяки органам чуття

У матці наш мозок програмує інформація, яка надходить, з одного боку, із зовнішнього світу через органи чуття, а з іншого, – з тіла через периферичну та автономну нервові системи. Кожна частинка нашого тіла репрезентована в мозку, тож він знає, з якої частини тіла і від якого органу чуття надходить поточна інформація. Саме це дозволяє мозку керувати функціями організму. Тож можна дійсно стверджувати, що в мозку буквально «втілена» кожна деталь.

Структура мозку та його ділянок варіюється залежно від віку, етнічної належності та статі, але й у межах цих груп індивідуальні діапазони дуже широкі. Структури мозку істотно різняться за візерунком борозен кори головного мозку, а варіативність розміру ділянок кори головного мозку становить близько 40 %. Це тягне за собою вагомі наслідки, адже мікроскопічні межі ділянок мозку визначають їхню функціональну спеціалізацію.

Індивідуальна варіативність розміру ділянок мозку спричиняє проблеми під час інтерпретації результатів сканування мозку. Коли дослідник мозку хоче назвати конкретне місце кори головного мозку, в якому під час тестового завдання на МРТ він виявив певну функціональну зміну, то використовує для цього «стандартний мозок» із нумерацією за Бродманом. Корбініан Бродман, розглядаючи 1909 року під мікроскопом мозок однієї людини, виділив 52 поля кори головного мозку. Виявилося, що деякі із цих полів відповідали окремим функціям мозку. За допомогою мікроскопічних досліджень мозку більшої кількості людей у його час можна було б довести також те, що поля Бродмана за розміром і локацією на корі головного мозку кардинально відрізняються в різних осіб. Межі цих полів можна визначити лише під мікроскопом, на скан-копії це неможливо. Саме тому завдяки функціональному скануванню хоч і можна показати, в якій зоні швидше за все відбулися видозміни кори мозку, однак стверджувати точно цей спосіб не дозволяє.

Homunculus (чоловічок) відображає, зокрема, за дослідженнями Вайлдера Пенфілда, репрезентацію частин тіла в соматосенсорній (А, зліва) та моторній корі (В, справа). Розмір поля кори головного мозку, що в ході розвитку закріплюється за певною частиною тіла, відповідає якості чуття цієї частини тіла (зліва) або ступеню диференціації його моторної функції (справа). Слід звернути увагу: чутливість статевих органів міститься одразу під чутливістю ступнів. Інша цікавинка: потужна сенсорна репрезентація губ (зліва) та велика репрезентація м’язів обличчя (справа)

Кора головного мозку в ході свого розвитку поділяється на багато спеціалізованих ділянок, кожна з яких обробляє та зберігає відповідну інформацію. Цей поділ, з одного боку, зумовлений генетичними задатками, а з іншого, – процесами розвитку мозку, у ході яких до кори потрапляє інформація з різних органів чуття, формуючи її функцію та структуру. У кожної людини результат цього неймовірно складного процесу розвитку буде інакшим. Саме це визначає наші можливості, здібності та водночас обмеження.

У межах окремого поля з його чіткою функцією розвиваються подальші спеціалізації. У ділянці соматосенсорної кори, наприклад, є зона, що спеціалізується на відповідній ділянці шкіри, інформацію з якої вона опрацьовує. Водночас і зона шкіри, яка постачає більшість інформації, перебуває в контакті з ширшим полем кори головного мозку. Оскільки губи, язик і руки значно чутливіші, ніж спина, то під час презентації частин тіла в корі головного мозку щодо їхнього розміру виникає дивне викривлення пропорцій. Таку штучну фігуру, яка подекуди нагадує карикатуру, називають homunculus. Якщо через пошкодження нерва чи ампутацію до якогось окремого поля вже не надходить інформація, то цю частину обділеної функціями кори «наймають на службу» сусідні ділянки.

Існують просто дивовижні приклади таких форм пластичності кори головного мозку передусім на стадії формування мозку. У людей, які осліпли в ранньому віці, зорова кора використовується для обробки тактильної, слухової та нюхової інформації. Такі люди користуються зоровою корою як додатковим полем ще й під час лічби. Коли сліпі намагаються розпізнати якийсь предмет на дотик, одразу ж активується зорова кора. У разі вродженої сліпоти інтенсивніше працює ольфакторна система. У глухих усе, що відбувається, викликає потужну реакцію слухової кори. Так само читання по губах і розуміння мови жестів у них вмикає слухова кора. Після ампутації руки чи ноги ділянку мозку, покликану опрацьовувати інформацію із цієї кінцівки, частково «запозичують» сусідні регіони кори. Якщо доторкнутися до обличчя пацієнта, він відчуває цей дотик на фантомній долоні ампутованої руки. Така форма пластичності характерна і для моторної кори.

«Лотосова ніжка». Стопа китаянки, деформована бинтуванням

Пластичність кори мозку надає можливе пояснення того, чому в Стародавньому Китаї так довго побутувала жорстока насильницька процедура бинтування ніг, відома як «лотосові ніжки». Шестирічним дівчаткам ламали кістки їхніх маленьких ступнів і тоді перебинтовували щораз сильніше, аби ступні залишалися максимально маленькими. Такі «лотосові ніжки» істотно підвищували шанси дівчинки на заміжжя. Генітальна ділянка сенсорної кори головного мозку та моторна ділянка кори, що регулює м’язи діафрагми таза, розташовані поблизу ділянки ступнів.

Бинтування дозволяло підтримувати сенсорну та моторну ділянки ніг у корі головного мозку малими, що відкривало можливості збільшення для сусідньої зони – поля статевих органів, тож цілком імовірно, що м’язи діафрагми таза ставали чуттєвішими або ж міцнішими. Якщо вірити історичним записам, то вагіна і таз жінок із маленькими ніжками справді були м’язистішими та чуттєвішими, а це перетворювало таких жінок на кращих сексуальних партнерок.

Американський невролог Рамачандран описує одного чоловіка та жінку після глибокої ампутації гомілки, які під час сексу відчували як ампутовану ногу, так і геніталії і навіть відзначали кращі відчуття під час оргазму, ніж до ампутації. Це знову ж таки грає на користь припущенням про наслідки китайських «лотосових ніжок».

Наукові експерименти надають пояснення принципів і деталей спеціалізації окремих ділянок кори головного мозку протягом їхнього розвитку. При цьому важливу роль у всіх частинах візуальної системи відіграє спонтанна електрична активність, починаючи від сітківки ока, далі через першу комутаційну систему – таламус – і аж до самої зорової кори. Базова структура та функції первинної зорової кори формуються і тоді, коли з ока не надходить жодної інформації, ба більше, навіть тоді, коли ока взагалі немає. Однак для повноцінного дозрівання та збереження структури зорової кори та її функцій візуальна інформація незамінна: без неї структура зорової кори занепадає.

Інші частини кори головного мозку, очевидно, ще більше залежать від розростання нервових волокон, які постачатимуть специфічну сенсорну інформацію. Коли піддослідній тварині скерували візуальну інформацію до слухової кори, то там виникли структури зорової кори, хай навіть і гірше організовані, ніж у первинній зоровій корі. У гризунів можна визначити відповідну сенсорну ділянку кори мозку, яка відповідає за кожен його вусик. Якщо ембріону щура пересадити зорову кору в сенсорну, то там виникає структура, типова для вусів. У такий спосіб структура кори головного мозку розвивається під впливом сенсорної інформації. І, навпаки, функції слухової кори в мишей із вродженою глухотою переймають на себе сенсорні та візуальні системи, тож зорова кора стає більшою (Hunt et al. 2006).

Так само в моторній ділянці кори головного мозку, яка міститься перед сенсорною корою, виникає в ході розвитку мозку відповідна карта ділянок, які керують кожним окремим м’язом. У гіпоталамусі, що регулює функції тіла автоматично, у ході розвитку відбувається відбір особливих клітин, які регулюють автономну нервову систему, серце, легені, печінку, нирки, селезінку чи статеві органи та збирають із них інформацію. У гіпоталамусі є навіть клітини, що ухвалюють рішення щодо накопичення чи зменшення підшкірного жиру або жиру в черевній порожнині.

Тож, наше тіло завдяки генетичному програмуванню, сенсорній інформації з довколишнього середовища та інформації з внутрішніх органів репрезентоване в мозку до найменшої деталі. Електрична активність у системах, які постачають інформацію корі головного мозку, а також надходження цієї інформації до відповідного місця під час певних критичних фаз розвитку є вирішальними для побудови, а отже, й функціонування кожної системи мозку протягом усього життя людини.

III. Розвиток і середовище

1. Сексуальна диференціація мозку

Природа любить розмаїття. Суспільство ненавидить розмаїття, на жаль.

Мілтон Даймонд

Донині статева різниця в мозку та поведінці є причиною жвавих дискусій. Фемінізм шістдесятих і сімдесятих років притримувався думки, що будь-яка статева відмінність у поведінці зумовлена лише репресивним чоловічим суспільством. Ба більше, і сьогодні деякі феміністки просто відкидають існування статевих відмінностей у поведінці та мозку. Уявлення про вроджені гендерні відмінності мозку психологиня Корделія Файн у своїй книзі «Гендерний обман» (2012) називає «нейросексизмом» (посилаючись при цьому на проф. «Схвааба»).

Біологія ж тим часом накопичила велику кількість експериментальних і клінічних даних про програмувальний вплив Y-хромосоми та чоловічого гормону тестостерону на розвиток мозку хлопчиків у другій половині вагітності. На молекулярному рівні мізки хлопчиків і дівчаток відрізняються саме на цій фазі. Характерні для певної статі чи групи відмінності багатьох структур мозку та способів поведінки між чоловіками й жінками добре задокументовані. До цього варто додати, що жодна особа не має суто чоловічого чи жіночого мозку, а відповідно – й поведінки, – натомість має в розпорядженні унікальну мозаїку з більшою чи меншою мірою чоловічих або жіночих характеристик. Тож діапазон сексуальної диференціації систем мозку в межах кожного індивіда гідний подиву.

Хоча для сексуальної диференціації мозку вирішальне значення мають гормони, що циркулюють та які впливають на його розвиток, їхня дія – залежно від наявності чи відсутності білків, що сприймають гормональне послання (рецепторів), – на локальному рівні дуже різна. Їхній вплив на поведінку та структури мозку має різну силу. Так, гендерна ідентифікація людини (сприйняття себе за чоловіка чи жінку) і незалежно від цього сексуальна орієнтація закладена в структуру мозку ще до народження.

Сумна історія Джона/Джоани/Джона наочно показує, наскільки сильним і стійким може бути запрограмований вплив тестостерону на наш мозок ще в утробі матері (цей випадок я вже описував у книзі «Ми – це наш мозок», надалі скорочено Мцнм, розділ IV.1). Коли Джону було дев’ять місяців, йому довелося перенести операцію на крайній плоті, бо отвір шкірочки був надто вузьким, що спричиняло проблеми під час сечовипускання, а згодом позначилося на нирках. На жаль, під час операції не лише облітерували маленьку судину, з якої йшла кров, але й припекли весь пеніс. Було ухвалено рішення зробити з нього дівчинку. Видалення пеніса та яєчок, платтячка, які він носив, дівчачі іграшки, які йому дарували і які він сам ненавидів, психологічний нагляд і вживання жіночих гормонів (естрогенів), що йому призначили під час статевого дозрівання, – ніщо не змогло змінити гендерної ідентифікації цієї дитини. У дорослому віці він зрештою знову змінив стать, ставши чоловіком. Що б не робили, але гендерної ідентифікації дитини після народження більше не змінити, адже вона закладена в структурі головного мозку. Те саме стосується транссексуальності, коли зовнішня статева оболонка не відповідає власному сприйняттю себе за чоловіка чи жінку, тобто не збігається з власною гендерною ідентифікацією. Тож і в транссексуалів гендерна ідентифікація твердо затаврована у структурі мозку.

До Ґуаньїнь передусім звертаються люди, які бажають мати хлопчика. Якщо хлопчик народжується, то його фото виставляють перед статуєю Ґуаньїнь, яка рятує людей у небезпеці. Крім того, ця богиня розради й милосердя і подолала найдовшу процедуру зміни статі з усіх мені відомих. Коли близько 100 року після Різдва Христового вона прийшла з Індії, то богиня була ще богом. Однак протягом п’ятисот років статуя бога дедалі більше набувала жіночого вигляду. Зрештою Ґуаньїнь близько 700 року в Кореї та Японії постала в образі жінки. Її зміна статі, до речі, нічим не дивує, адже відповідно до сутри Лотоса її тіло може набувати будь-якого вигляду, аби лише зменшити страждання. Тож стать у зменшенні страждань не відіграє жодної ролі

Так само й наша сексуальна орієнтація ще задовго до народження зафіксована в структурі головного мозку. Гени на хромосомі 8 та Xq28, а також фактори середовища, як-от сильний стрес під час вагітності чи вплив хімічних речовин під час цієї фази, можуть відіграти певну роль.

До чого тільки не вдавалися (та все безуспішно), щоб зробити гомосексуальних чоловіків гетеросексуальними: гормонотерапія, кастрація, трансплантація яєчок, а також психологічні, неврологічні та психіатричні практики. Проте вони ще жодного разу не засвідчили бодай якогось впливу. Тож, так виходить, що соціальне середовище після нашого народження не має ані найменшого впливу на нашу сексуальну орієнтацію.

Щодо цього питання діти не наслідують навіть приклад батьків. У всиновлених дітей двома лесбійськими матерями чи гомосексуальними батьками ймовірність розвитку гомосексуальної статевої орієнтації ніяк не більша, ніж у дітей, що зростали з гетеросексуальними батьками. Тому сексуальна орієнтація батьків не чинить навіть мізерного впливу на сексуальну орієнтацію їхніх дітей. А з іншого боку, такі діти розвиваються навіть краще: якщо і були засвідчені якісь психологічні відмінності між дітьми, усиновленими гомосексуальними й гетеросексуальними батьками, то показники першої групи були навіть кращими. І не дивно, адже такі батьки точно були дуже добре мотивовані до усиновлення дитини.

Усі побоювання того, що дітям недобре зростати з гомосексуальними батьками, не мають під собою жодного наукового обґрунтування. Так само не має доказів думка, що гомосексуалізм – це такий собі стиль життя чи поведінка, що виникає під дією якихось соціальних учень. Те саме стосується і російського законодавства, яке декларує, що дітям не можна нав’язувати гомосексуалізм, так, начебто це є чимось заразним. Насправді ж це позбавлене будь-якої наукової логіки.

Гомофобія

Ти мені огидний. Я б воліла, щоб ти ніколи не народжувався.

Мати Олівера Сакса, після того як довідалася від його батька, що її син – гомосексуаліст

Олівер Сакс. Вдячність. 2016

Той факт, що кількість країн та американських штатів, у яких дозволяють одностатеві шлюби, постійно зростає, може наштовхнути на думку, що прогрес крокує у правильному напрямку. Однак, на жаль, у наш час у багатьох куточках світу зменшується толерування гомосексуальності:

• Верховний суд Індії раптово відкликав 2013 року закони у справах гомосексуалістів. Це повернуло фактично дію закону 1890 року, що діяв ще за часів британської колонізації. Відповідно до нього одностатевий секс може завершитися покаранням у вигляді ув’язнення на термін до десяти років.

• Після появи англійського видання книги «Ми – це наш мозок» я був здивований, наскільки міцно в Англії укорінилася думка, що гомосексуальність є питанням вибору, і наскільки там відкидають існування біологічних передумов цьому явищу.

• Декілька років тому троє американських християнсько-фундаменталістських апостолів моралі запевнили політиків Уганди, що гомосексуальні активісти – це «найнебезпечніший політичний рух» світу. «Білі гомосексуалісти мають особливий інтерес до чорних хлопчиків юнацького віку», – заявили американські євангелісти (постає запитання, чи часом у них самих не було такого досвіду). У зв’язку з цим 2009 року ухвалили антигомозакон. У Мавританії та Судані за гомосексуалізм карають смертю, а в більшості інших африканських країн гомосексуалістам загрожує в’язниця.

• Ісламська держава 2015 року прославилася новими звірствами. Там гомосексуалістів буквально скидали з будівель!

• Наприкінці 2015 року 63 % словенців відхилили закон, який дозволяє одностатеві шлюби.

Багато хто гадає, що в Нідерландах сьогодні гомосексуалізм сприймають усюди. Зовсім ні! У Хардервейку я виступав на запрошення однієї церкви перед учасниками спільноти «ContrariO», яким досі ще доводиться боротися з тим, що їхня гомосексуальна орієнтація суперечить православно-кальвіністському вихованню. Я висловив таку думку, що, можливо, легше залишити віру на постнатальне програмування мозку, ніж намагатися відкидати пренатальну сексуальну орієнтацію. Бо все-таки значно більше людей зреклися віри, ніж гомосексуалісти стали гетеросексуальними. Довкола цієї теми в нас розгорілася чудова дискусія.

У регіоні Велюве досі намагаються «лікувати» гомосексуалізм, але принаймні такі спроби вже не фінансує медичне страхування. У 2012 році компанії медичного страхування Нідерландів у щоденній газеті Trouw виступили із заявою, що вони ретельно перевірятимуть так звану «християнську гомотерапію», яка вчить гомосексуалістів та лесбійок пригнічувати власні сексуальні почуття. На їхню думку, неприйнятно, що подібне лікування, завуальоване під непорушний діагноз як травма дитинства, повністю покриває медична страховка. Нідерландські страхові компанії висловили також заклик, щоб органи медичного нагляду ретельно перевірили подібні методи терапії, які нерідко здійснюють православні християнські організації.

Газета Reformatorisch Dagblad, яка сама себе визнає «зацікавленою і заангажованою стороною», описує видану Яном Паолем Сгюттеном і мною книжку для дітей «Ти – це твій мозок» як «сумнівну книжку про дитячий мозок». «Свааб і далі наполягає на існуванні так званої гомочастки в гіпоталамусі гомосексуалістів», – відзначають вони з осторогою. Зі звіту центрального управління планування Нідерландів за 2014 рік випливає чіткий взаємозв’язок між визнанням гомосексуальності та ставленням до релігії: до 95 % атеїстів і католиків дотримувалися думки, що гомосексуалісти повинні мати право прожити життя так, як того хочуть. П’ятдесят три відсотки мусульман та п’ятдесят вісім відсотків православно-кальвіністських вірян досі ще відкидали гомосексуалізм. Очевидно, що люди менше сприймають гомосексуалізм, коли притримуються глибинних православних поглядів. Тож і в Нідерландах перед нами лежить ще довгий шлях.

Окрім того, не варто випускати з поля зору той факт, що сприйняття гомосексуальності, принаймні для частини нідерландського населення, є відносно новим явищем. Ще сто років тому в Амстердамі танець двох жінок міг викликати обурення. Письменник Ґерард Реве 1963 року на телепередачі Literaire ontmoetingen («Літературні зустрічі») Генрі Альберта Ґомпертса вперше публічно заговорив про гомосексуалізм. У 1964 році Бенно Бремзела, нідерландський дизайнер, «культурний папа» й голова COC (Culture en Ontspanningscentrum, «Центр культури та розваг») – найважливішої організації, що боролася за права лесбійок, геїв, бісексуалів та трансгендерів, – був настільки сміливим, що під час телепередачі «Achter het Nieuws» («Після новин») в інтерв’ю відкрито розповів про свою гомосексуальність. Пізніше в цій же передачі показали гомосексуальну та лесбійську пари, в яких брали інтерв’ю, обернувши спиною до камери, що чітко демонструє, наскільки небезпечною була ця тема в Нідерландах п’ятдесят років тому. Між іншим, обидві пари висловилися проти батьківства гомосексуальних пар.

Ісаак Ісраельс. У танцювальному домі (1893). Ісраельс народився біля каналу Прінсенграхт в Амстердамі. Його твори дарують чудове уявлення про Амстердам доби Fin de Sie`cle[5]. Вони зображують буденне життя вулиць, дітей, які там бавляться, дзиґу, робітників, продавчиню, танцювальні вечори, театр і кафе. Коли Ісраельс виставив на огляд 1893 р. картину зверху, то здійняв справжню бучу; на ній зображено двох жінок, що танцюють одна з одною, – і це в історичній частині на вулиці Zeedijk! Один журналіст із міста Неймеген писав, що йому б хотілося краще бачити цю картину в дещо «скромнішому місці», тобто десь далі й вище. Коли цю картину показали в Амстердамі, той самий журналіст резюмував, що твір Ісраельса відхиляється від картин його батька в гірший бік. Однак лунали й позитивні голоси: «Дуже влучно дібраний типаж танцівниць із Zeedijk, їхні кутасті, міцні плечі й широкі талії, які не до снаги обійняти чоловічій руці […] Вишуканість ховається у розкоші кольорів, протиставлених у сміливому контрасті, нагадуючи багату палітру іспанських майстрів». У 1906 році цю картину запропонували як експонат Об’єднанню з формування публічної колекції сучасного мистецтва в Амстердамі (Vereniging tot het Vormen van eene openbare verzameling van Hedendaagsche Kunst te Amsterdam, VVHK). Об’єднання відкинуло таку пропозицію, між іншим, разом із картиною «Regen en Wind» (Дощ і вітер) Брайтнера. Щось не дуже прогресивна поведінка об’єднання

Можливо, нам справді слід проявити терпіння до вірян, які відстають десь на півстоліття. Адже коли я починав свою роботу в Китаї п’ятнадцять років тому, то хлопець і дівчина не мали права ходити по вулиці, тримаючись за руки. Сьогодні ж на території студмістечка Чжецзянського університету в Ханчжоу, не соромлячись, цілуються. У 2012 році на лекції про «Сексуальну диференціацію мозку» сиділи молоді чоловіки, розмахуючи прапорцями кольорів веселки. Це були представники руху за права гомосексуалістів у Ханчжоу! Мене попросили, як «почесного гомосексуаліста», поставити свій автограф на одному з прапорців.

У 2014 році під час одного з внутрішніх перельотів Китаєм я читав газету China Daily. Її вважають рупором китайського уряду, та, проте, там цілу сторінку зайняло повідомлення з фотографіями про гомофестиваль у Шанхаї. Дещо згодом того ж року і в тій самій газеті на першій шпальті з’явилося досить нейтральне повідомлення про Тіма Кука, генерального директора компанії Apple, який зробив камінґ-аут. Це викликало в Китаї жваві дискусії серед інтернет-користувачів. Мої студенти в Ханчжоу стосовно цієї «новини» лиш знизували плечима; «So what?»[6] – казали вони. «Добре, що він хотів показати приклад, але на цю тему вже все необхідне сказано», – озвався хтось із групи.

Китайські гомосексуальні пари, які хочуть одружитися, їдуть із цією метою переважно до Каліфорнії. Рішення Вищого суду США 2015 року вможливило шлюби гомосексуалістів по всій Америці. У Китаї ж воно викликало напрочуд жваві та широкі інтернет-дебати. Сім мільйонів людей підтримали заклик узаконити такі шлюби і в Китаї. Там сприйняття гомосексуалізму впевнено крокує вперед, принаймні в університетському середовищі. Проте в селах гомосексуалізм досі залишається табу.

Про візити до Росії

У грудні 2013-го, коли вийшов російський переклад моєї книги «Ми – це наш мозок», мене запросили на виставку фахової літератури в Москві. У вечір нашого прибуття ми з дружиною були вшановані урочистим прийомом у посольстві Нідерландів. Під час цього заходу один зі співробітників установи відвів мою дружину вбік і пояснив, наскільки небезпечна тема гомосексуалізму. Інший його колега зовсім недавно зазнав пресингу. Моїй дружині недвозначно натякнули, щоб її чоловік під час презентації своєї книги усвідомлював усю небезпеку і краще тієї теми взагалі уникав. Це дуже розлютило дружину. Президент Путін вербалізував російський спосіб мислення у словах, які він сказав напередодні Олімпіади в Сочі у 2014-му, що, мовляв, він немає нічого проти гомосексуалістів, але «вони мають залишити в спокої наших дітей». Така позиція знайшла відображення в бездумному російському законі про заборону пропаганди, де гомосексуальність поставили в один ряд із педофілією.

Під час інтерв’ю на радіо, дискусій із відвідувачами книжкової виставки, одного інтерв’ю на телебаченні та читаннях я, звісно ж, не морочив собі цим голову. Під час підготовки Power-Point-презентації, незадовго до початку читань, до мене підбіг знервований модератор і повідомив, що серед слухачів є люди з Біблією в руках. Однак дискусія минула, незважаючи на мої зауваження щодо гомосексуалізму, без жодних проблем. Книгу одразу – ще в перший день – повністю розкупили, тож видавництву навіть довелося доправляти залишки накладу вночі із Санкт-Петербурга до Москви, де вже наступного дня їх розмітали прямо з прилавка.

У травні 2014 мене знову запросили до Росії. Цього разу на медичний конгрес у Санкт-Петербурзі, на якому мені вручили грамоту Російської Академії Наук, а також гарненьку медаль за мої дослідження. Хоча з книгою це не мало нічого спільного, однак вона тим часом вийшла повторним накладом, тож російський видавець організував читання в одній розкішній юнацькій книгарні. Усе приміщення переповнював люд, мою доповідь перекладала молода гінеколог. Я ще раз пояснив, що ототожнення гомосексуальності з педофілією в російському законі неприйнятне й ненаукове і ґрунтується на основі неймовірної нестачі знань; діти не стануть гомосексуальними, якщо з ними говорити про гомосексуалізм. Тож дуже дивним видається той факт, що не лише моя книга «Ми – це наш мозок», а й дитяча версія цієї книги «Ти – це твій мозок», написана у співавторстві з Яном Паулем Схюттеном, була перекладена російською. Відтоді вже минуло декілька років, і, на щастя, у мого мужнього видавництва досі не виникло жодних труднощів.

2. Статеві відмінності в процесі дозрівання

Будда вчить, навіть якщо в людській природі є безмежна кількість варіантів, наприклад, як чоловік та жінка, то жодного з них не можна цінити менше за іншого.

Вчення Будди

Одна зі стереотипних статевих відмінностей між хлопцями та дівчатами, про яку існують припущення, що вона зумовлена тиском соціального середовища, є ігрова поведінка. Хлопці найохочіше граються з хлопцями, а дівчата – з дівчатами. Хлопці схильніші до ігор із солдатиками та машинками, а більшість дівчат натомість надають перевагу лялькам. Дослідження останніх десятиліть засвідчили, що статеві відмінності ігрової поведінки зумовлені найперше взаємодією між статевими гормонами та клітинами мозку, які формуються.

Аша тен Бруке агресивно виступає проти індустрії реклами, яка, на її думку, посилює хлопчачі та дівчачі стереотипи, а отже, має вплив на майбутній вибір професії дітьми. Я ж не бачу жодних доведених тез, що стереотипний стосовно статі маркетинг діє дискримінаційно на пізніший вибір професії чи негативно на розподіл обов’язків удома. Навіть уже згадана феміністка Корделія Файн з університету Мельбурна, авторка книги «Гендерний обман» (2012), не бачить жодних доказів цього. До того ж Александер і Гайнс (2002) виявили ту саму статеву відмінність щодо вибору іграшок у мавп: мавпи-дівчатка найбільше хапалися за ляльку і демонстрували материнський спосіб поведінки, у той час, як мавпи-хлопчики роздумували, що б таке зробити з машинкою. Ця диференціація, яка не могла бути нав’язана їм мавпячим суспільством, чітко показує, що в основу симпатії до певного типу іграшок закладено механізм, який сягає в минуле на багато мільйонів років еволюції, а отже, така симпатія базується на генетичних задатках.

Дівчатка, в яких під час пренатального розвитку, наприклад, через вроджену гіперплазію надниркових залоз (CAH, Congenital Adrenal Hyperplasia) підвищився рівень тестостерону, так само, як і хлопчики виявляють більше зацікавлення предметами, ніж людьми, і надають перевагу хлопчачим забавкам. Пренатальний стрес спричиняє в майбутніх матерів підвищення рівня гормонів надниркових залоз тестостерону й кортизолу. Якщо крізь плаценту вагітної проникає тестостерон, то на дівчинку в матці він матиме андрогенний вплив, наслідком якого буде ігрова поведінка, що властивіша для хлопчиків. І навпаки, якщо кортизол матері зменшить вироблення тестостерону в хлопчика в матці, то пізніше це призведе до ігрової поведінки, не вельми притаманної хлопчикові.

Так само рівень тестостерону в дітей протягом перших шести місяців після народження корелює з ігровою поведінкою у віці чотирнадцяти місяців. У відповідному дослідженні статева відмінність хлопчиків та дівчаток щодо зацікавленості іграшкою у вигляді поїзда чи ляльки лише підтвердила очікуваний результат. Отже, у хлопчиків, які бавилися лялькою, виявилася негативна кореляція до рівня тестостерону, а в дівчаток, які гралися потягом, – позитивна. Усі ці спостереження підтвердили значний вплив статевих гормонів на раннє формування мозку дитини, ефект, який у дивний спосіб знаходить вираження у грі.

Відносно нова галузь досліджень присвячена вивченню ендокринних дисрупторів – речовин, які можуть зашкодити взаємодії між гормонами й розвитком мозку. Фталати (розм’якшувачі в пластику) є всюди. Їм властива антиандрогенна дія. Їхній вплив на дитину в пренатальній стадії пов’язують із передчасним початком статевого дозрівання. Визначити дію ендокринних дисрупторів на гендерну ідентифікацію і сексуальну орієнтацію – завдання майбутніх досліджень.

Існують діти, які поводяться не відповідно до своєї статі. У групах такі діти знову і знову наштовхуються на часте цькування і, найімовірніше, зумовлені саме ним часті посттравматичні стресові розлади. Стресові події на стадії розвитку впливають на гормональний рівень, а отже, і на поведінку. Провину за таку поведінку, звісно ж, аж ніяк не можна покладати на іграшкову промисловість. Три дослідження поведінки, що не відповідала статі, довели вплив на це, зокрема, й генетичних факторів. То ось де все починається: генетична комплектація та ранній розвиток дитини відіграють істотну роль у меншому прояві невідповідної до статі поведінки. Вибір певної іграшки – це симптом, а не причина недостатньої відповідності до статі цих дітей. Ксенофобія в межах суспільства, страх перед чужими, який різною мірою притаманний кожному з нас, довершують усю справу. Проти цієї ксенофобії, дискримінації дітей, які поводяться не відповідно до статі, слід боротися.

Це цілком нормально, коли діти без якогось зовнішнього примусу надають перевагу іграшкам чи видам спорту, які не зовсім відповідають їхній статі. Тож приємно, що Lego сьогодні виробляє і жіночі фігурки так званих чоловічих професій. Наприклад, серед асортименту Lego вже є фігурка хімічки в лабораторії. На жаль, вона з макіяжем – що, на думку вченої, якій належить ідея виготовлення таких фігурок, не дозволено, оскільки макіяж може впливати на хімічні реакції, – і так само прикро, що у фігурки немає захисних рукавичок. До персоналу інституту досліджень від Lego додали також фігурки палеонтологічки та астрономічки.

У Швеції один виробник іграшок випустив гендерно-нейтральний каталог іграшок, у якому хлопчики тримають у руках фен або ж у костюмі Спайдермена гуляють із дитячим візочком. Прекрасно! Але ж і дітей, які залюбки втілюють свої фантазії у грі відповідно до статі, теж не можна позбавляти того, що їм належить. Тож у мене виникає занепокоєння, коли у Швеції знаходить підтримку рух, який пропагує «гендерно-нейтральне виховання». Відповідно до його постулатів, батьків після народження дитини не можна запитувати, хлопчик у них чи дівчинка («бо жодної різниці немає»), діти мають носити нейтральний одяг, а замість ляльок чи машинок, які б могли давати їм таке задоволення, обмежуватися нейтральними щодо статі іграшками. Так дітей позбавлять значної частини радощів. Окрім того, немає жодних підстав вважати, що так вони переглянуть свої гендерно зумовлені вподобання до ігрової поведінки, адже йдеться про давні еволюційні й генетично закладені шаблони. Тож питання постає не тільки про те, що поганого в зумовленій статтю поведінці, але й про те, якої шкоди може завдати гендерно-нейтральне виховання.

Отже, ця справа нерідко виходить за розумні межі. Один місцевий політик навіть запропонував заборонити хлопчикам мочитися стоячи. У Швеції також замислилися над уведенням у мову нейтрального особового займенника «hen» замість «hon» (вона) чи «han» (він). У бік критиків, які присвятили цій темі критичні статті, полетіли погрози. Один із них навіть мусив залягти на дно. Якби гендерно-нейтральне виховання потребувало дозволу, то жодна комісія з питань етики не підтримала б такої пропозиції. Однак із власними дітьми батьки мають право експериментувати багато в чому.

Тост за статеві відмінності! Бо яке без них було б життя? Навесні 2014 року ми з дружиною та чотирирічним онуком, що мешкає в Парижі, поїхали у Діснейленд. Точно не той парк, куди б мене тягнуло щороку, враховуючи навіть видатні професійні паради з усіма відомими персонажами та діснеївськими історіями. Цього дня ми всюди наштовхувалися на дівчаток у сукенках принцес. Серйозність і радість, з якою вони носили ці вбрання, чітко показала, що так вони вирушили в інший світ – світ, який я б не хотів у них забирати. На зустріч із суворою реальністю у них іще буде вдосталь часу.

Статеве дозрівання і дорослішання

Перехідний вік: період життя, коли діти перестають ставити запитання і починають оспорювати відповіді.

Альфредо Ле Монт

Перехідний вік у дівчат настає швидше, ніж у хлопчиків. Дванадцятирічні дівчата нерідко вже на вигляд, як молоді жінки і на голову вищі за хлопців у їхньому класі, які наче досі не виросли зі штанят. У розвитку мозку дівчата випереджають хлопців під час цієї фази десь на два роки, а звідси й довгострокові наслідки такої відмінності в результативності. Дівчата можуть краще організовувати свої завдання за хлопців, які не так добре зорганізовані та сконцентровані й переключаються з одного заняття на інше. Ця різниця виявляється і в кращих оцінках дівчат, а також у вищих шансах під час якихось відборів, наприклад, під час вступу до університету. Коли ми обговорювали такі обставини з керівництвом університету Утрехта, один зі співробітників адміністрації приніс список відзнак cum laude за минулі роки. Серед цих призерів були майже виключно молоді чоловіки. Очевидно, що юнаки в якусь мить під час навчання таки наздоганяють дівчат, принаймні, якщо їм пощастить вступити до університету.

Різниця в інтересах, зумовлена статевими відмінностями, зберігається і в період дорослішання – хлопці, наприклад, залюбки б щось будували, у той час, як дівчата – танцювали. Різними будуть і зацікавлення в дорослому віці. Чоловіки надають перевагу професіям, де матимуть змогу працювати з предметами, а жінки – тим професіям, де матимуть справу з людьми. Окрім того, розвиваються професійні вподобання, пов’язані не стільки з гендерною ідентифікацією, скільки із сексуальною орієнтацією, тобто з гомо- чи гетеросексуальними задатками.

Проте існують і такі статеві відмінності, причину яких варто шукати у впливі довколишнього середовища. Адже з давніх-давен є думка, що хлопці кращі в обчислюванні, а дівчата – в мовах. Але під час подальшого навчання дівчата показують так само хороші результати у природничих науках, як і хлопці. Тож статеві відмінності в конкретних науках радше зумовлені культурою.

3. Інтелект

Щодо психологічного терміна «інтелект», ми знаємо вже давно, що його ген не знайти…

Проф. д-р Ян Й. Л. Дерксен (2011)

Американський психолог Девід Векслер, який розробив тест на визначення рівня інтелекту, пізніше названий його іменем, під поняттям «інтелект» розуміє здатність до цілеспрямованих дій, раціональне мислення й ефективну взаємодію з навколишнім середовищем. Цей список можна доповнити ще здатністю вчитися з досвіду. Усі живі істоти демонструють ту чи іншу форму інтелекту. Навіть бактерії наділені певною здатністю до запам’ятовування, а також до антиципації й адаптації. Високий рівень інтелекту людини зумовлений переважно тим, що її мозок утричі більший за мозок великих приматів. Але різниця не лише в розмірі. Клітини нашого мозку опрацьовують інформацію в десять разів швидше за клітини мозку мишей. Окрім того, клітини кори мають більше дендритне дерево, ніж шимпанзе. Дендритне дерево – це деревопобідне розгалуження нервової клітини, з яким контактують нервові волокна тисяч інших клітин. Ця структура також є обмежувальним фактором щодо кількості інформації, яку здатна сприйняти одна клітина мозку. Відмінність від мозку великих мавп полягає й у більшій кількості нервових клітин та їхніх сполучень, а також ширшій спеціалізації груп клітин кори головного мозку.

До того ж у людей і приматів спостерігаються різні типи клітин мозку. Кора мозку людини налічує 193 000 нейронів фон Економо (VEN-клітин), тоді як у мавп їх лише 7000. Ці клітини пов’язані зі швидкими, інтуїтивними соціальними рішеннями. Ба більше, між мозком людини та приматів існують відмінності й на молекулярному рівні. Насамкінець варто згадати й те, що в ході еволюційного процесу становлення людини інтенсивність сполучення між лівою та правою півкулями послабилася, водночас посилилися зв’язки в межах кожної з півкуль. Саме тому в людей ліва та права півкулі функціонально спеціалізовані сильніше, ніж в інших тварин. Прикладом такої міжпівкульної «асиметрії» є розташування мовних центрів Брока та Верніке в лівій півкулі.

Інтелект із точки зору еволюції – істотна перевага, саме тому, знайшовши своє вираження в еволюції, він значно розвинувся. Тож не дивно, що інтелект має в розпорядженні широкий генетичний базис. У нашому інтелекті задіяні численні гени, але деякі з них відіграють особливо важливу роль. Наприклад, ген FNBP1L чітко пов’язаний із рівнем інтелекту від шостого року життя.

Рівень інтелекту, який вимірюють за допомогою тесту IQ, ґрунтується на невробіологічній основі. Він опирається, принаймні частково, на цілу низку ділянок мозку й на смугасте тіло, тому функціональна інтеграція між різними зонами мозку – один із визначальних факторів. Різні аспекти нашого інтелекту розташовані в різних ділянках мозку. Вербальне, мовне IQ пов’язане із сірою речовиною у мовному центрі, тоді як нон-вербальне IQ – із сірою речовиною моторної ділянки руки. У дорослому віці IQ стабільне.

Щодо інтелектуальних здібностей різних статей, то важливим видається те, що чоловіки й тут виявляють значні відмінності в загальному освітньому рівні, просторовій уяві та правописі в порівнянні з жінками. Це можна зрозуміти, адже в чоловіків лише одна Х-хромосома, а саме на ній містяться гени, що визначають наші інтелектуальні здібності. І тому мутація єдиної хромосоми може мати вкрай позитивні або ж негативні наслідки, тому що її не зможе компенсувати, як у жінок, друга Х-хромосома.

Успадкування IQ

У різні фази розвитку, найімовірніше, запускаються інші генетичні програми, адже спадковість IQ з віком посилюється. Цей феномен відомий як ефект Вілсона. Успадковування IQ починає окреслюватися із семи років, у віці від вісімнадцяти до двадцяти спадковість IQ сягає 80 %, у той час як вплив довколишнього середовища знижується від початку (у віці п’яти років) з 55 % до 0 % (у віці дванадцяти років). Під час одного дослідження, проведеного шведами, у піддослідних зафіксували успадковування IQ на рівні 90 % при 0 % ефекту від оточення.

Однак ефект Вілсона ще не дає підстав стверджувати, що середовище ніяк не впливає на розвиток IQ. На початку ззовні надходить когнітивний, стимулюючий досвід і вплив середовища становить 55 %. На пізніших стадіях розвитку досвід дедалі частіше визначається самим індивідом, а генетична комплектація дужче впливає на ефект навчання. Це спостереження задає новий напрям старих дебатів довкола теми nature vs nurture, себто природа vs культура.

Низький IQ

У бідолах із низьким рівнем IQ за допомогою покращених технік дедалі частіше виявляють маленьку помилку в ДНК. Мутації, яких ще не було в їхніх батьків, але є в них самих. Люди з низьким IQ більше піддаються генетичному, а менше – довколишньому впливу. Іспанський фільм «Yo, tambiе´n»[7] демонструє, наскільки різним може бути IQ при синдромі Дауна. Виконавець головної ролі – перший європеєць із синдромом Дауна, який закінчив університет. Однак це був і є виняток із правил. Негативно впливати на IQ під час розвитку можуть і хімічні речовини.

Високий IQ

Різниця в інтелекті виникає передусім через генетичні фактори (маленькі варіації в нашій ДНК). Високий інтелект родовий і зумовлений спадково, на нього впливають ті самі гени й фактори навколишнього середовища, що й на інтелект середнього рівня. В осіб із високим IQ кора головного мозку у віці семи років тонша в порівнянні з особами, у кого середній коефіцієнт інтелекту. Але пізніше вона потовщується, передусім у фронтальній зоні. Ця фаза збільшення товщини кори мозку триває в них довше, що вказує також на те, що період часу, за який утворюються синаптичні контакти між клітинами мозку, теж затягується. Тож процес розвитку мозку в таких людей відбувається інакше.

Очевидно, що деякі фактори довкілля позитивно впливають на розвиток IQ. Бразильські дослідники змогли довести, що піддослідні, яких немовлятами довго (понад рік) годували грудьми, мали у віці тридцяти років на 3,8 бала вищий IQ, ніж ті учасники дослідження, яких вигодовували грудьми недовго або взагалі так не годували. Ба більше, тривалість освіти в таких людей була на рік довша, а дохід – вищий.

Швидкість передачі подразнення в будь-якому разі корелює з IQ. Люди з високим коефіцієнтом інтелекту під час вирішення проблем показують нижчий метаболізм мозку, тобто вони здатні використовувати мозок ефективніше. Що вищий IQ, то краща освіта, більший заробіток і довша тривалість життя. Але рівень IQ понад 120 уже не покращує шанси на соціальний успіх. Коефіцієнт інтелекту Ейнштейна становив 150. Як виявилося, із рівнем IQ 180 ймовірність отримати Нобелівську премію не вища, ніж із IQ 130. Бо в гру вступає багато інших факторів, яких не охоплює коефіцієнт інтелекту, наприклад креативність, практична й соціальна обізнаність, а також вивчена протягом власного розвитку манера поведінки з іншими людьми та вміння постояти за себе.

Розмір мозку та IQ

Часто припускають взаємозв’язок між розміром мозку та інтелектом. Це співвідношення, фактично, відіграє настільки незначну роль, що навіть анекдоти на цю тему ми не беремо до уваги. Якось амстердамський анатом, професор, доктор Луїс Больк як «комічний відступ» процитував літературу 1905 та 1911 років: «Професори мають істотно більший обвід черепа, ніж офіцери… Обвід черепа 52 сантиметри все ще дозволяє стати професором акушерства, але від дорослих із обводом черепа 50,5 сантиметра не варто очікувати якихось видатних розумових результатів». Я іноді використовував цю цитату, щоб збити з пантелику мого батька, який був гінекологом.

Інший сумнівний взаємозв’язок між розміром мозку й інтелектом описав Джордж Орвелл (1903–1950). Він боровся як доброволець у громадянській війні в Іспанії проти Фра`нка Франциска. Коли після довгих пошуків йому таки вдалося купити солдатський капелюх, який би підходив за розміром для його голови, він зауважив, що солдати завжди мали маленькі голови. Це нагадало йому вислів одного політика: «Ти ж не думаєш, що на фронті справді потрібні мудрі люди?»

4. Управління vs талант

У мене немає жодного особливого таланту, я просто страшенно допитливий.

Альберт Ейнштейн

Цілком очевидно, що у вундеркіндів у галузі музики, гри у шахи, математики і дещо рідше в образотворчому мистецтві є величезний вроджений талант. Восьмирічного Моцарта зі старшою на чотири роки сестрою батько Леопольд возив від одного княжого двору до іншого. Коли Шопен мав сім років, у його творчому доробку вже були два полонези. Ліст у дванадцятирічному віці був досвідченим концертним піаністом. Із дещо ближчого до нас періоду ми знаємо Ієгуді Менухіна, який 1923 року, у семирічному віці, виступав скрипалем-солістом у супроводі симфонічного оркестру Сан-Франциско, чи Бобі Фішера, який у чотирнадцять років став чемпіоном США з гри в шахи. Рут Ловренс, яка розпочала навчання в Оксфорді 1983 року, коли їй було дванадцять, сьогодні професорка математики. Але й цим вундеркіндам довелося багато працювати, щоб розвинути свій величезний талант.

Актуальний метааналіз досліджень за участі 11 000 піддослідних доводить, що хоча існує взаємозалежність між вправами й результатом, вона дуже мала. В іграх управляння відповідає лише за 26 % різниці в результатах піддослідних, у музиці – за 21 %, у спорті – за 18 %, в освіті – за 4 %, а в професії – за менш ніж 1 %. Отже, управляння для успіху має значно меншу вагу, ніж вважали раніше. Для остаточного результату й успіху явно вагоміші обдарування та вік, коли починаєш у чомусь тренуватися. Названі параметри співвідносяться один з одним. Дитина із задатками до музики швидше й охочіше завершить потрібних для успіху 10 000 годин вправ; немузикальна дитина натомість вправлятиметься проти волі і, цілком можливо, ніколи не дійде до кінця.

У навчанні та спорті важливий не лише вік, коли починаєш тренуватися, а й щаслива дата народження. Більшість топ-гравців команд головної юніорської топ-А хокейної ліги в Канаді й США народилися між січнем і березнем. Рік, коли їх допускають до змагань, починається 1 січня і завершується 31 грудня. Якщо дитина народилася 2 січня, їй треба чекати на допуск аж до наступного року, незважаючи на те, наскільки вона обдарована. Коли її нарешті беруть у групу, вона майже на рік старша за інших. Вона краще розвинена, сильніша за інших і тому швидше потрапляє в поле зору, чує більше підбадьорливих коментарів, отримує більше задоволення від спорту. Подібний ефект можна простежити в початковій і середній школах: бути трохи старшим за інших у класі – перевага, зиск від якої можна отримувати все життя. У Китаї пік народжуваності через кесарів розтин 31 серпня можна пояснити бажанням батьків відправити дитину до школи на рік раніше. Але для таких дітей, які стають у класі наймолодшими, це може мати негативні наслідки.

Бувають діти, які через свій неординарний математичний, мистецький чи спортивний талант успішно виступають змалку на рівні дорослих. Опосередковано можна довести, що в них, так само, як і в савантів, права півкуля мозку надзвичайно добре розвинена. У дітей із талантом до математики права півкуля мозку надміру активна. Крім того, люди з хистом до математики, візуального мистецтва чи музики зазвичай шульги, що теж випливає з нетипового розвитку їхнього мозку. Люди з талантом у математиці чи музиці сильніше білатерально симетрично організовані, ніж інша частина населення. Так, під час експерименту з дорослими, в яких був хист до математики, під час виконання ними завдань ФМРТ показала посилену білатеральну, парієтальну та фронтальну активність мозку.

Функції лівої півкулі в академічно обдарованих дітей і митців, між іншим, бувають слабше розвинені, що виражається у проблемах із мовою та дислексією. З двадцяти математиків світового рівня жоден перед вступом до школи не вмів читати, хоча більшості обдарованих до науки дітей у цьому віці це цілком до снаги. Хоч деякі діти обдаровані всебічно, проте в більшості випадків відзначають дисбаланс між вербальним і математичним обдаруванням: діти, в яких задатки до образотворчого мистецтва чи спорту, часто не проявляють зацікавленості до академічних здобутків. Музичний талант нерідко супроводжує посередній рівень IQ. Але музикальні діти дуже успішні в науці. Щоправда, стосовно цього перевіряли лише тих дітей, які займалися класичною музикою. Чи це стосується інших напрямків музики, як-от хеві-метал чи реп, – поки не встановлено.

IV. Наш соціальний розвиток

1. Соціальні фактори: індивідуальні варіації соціальної поведінки

Людина – істота соціальна, її не створили для життя в самотності.

Арістотель

Наше психічне здоров’я залежить насамперед від генетичної комплектації. Вона визначає наші психічні схильності. Пізніше на нього впливає ще й історія нашого формування. Соціальні фактори, як-от: недооцінювання, насильство, жорстоке поводження з дітьми, – підвищують ризик психічних захворювань на кшталт депресій, шизофренії чи межового розладу особистості. Стресові фактори, зокрема урбанізація, дискримінація чи еміграція, подвоюють ризик захворіти на шизофренію. Тут матимуть значення епігенетичні механізми. Соціальні фактори можуть призвести до суїциду, але водночас можуть і, навпаки, зіграти ключову роль у вирішенні психіатричних проблем.

Щодо соціальної взаємодії наразі відомо, що в ній відіграють провідну роль чотири мережі клітин мозку:

• мережа соціального сприйняття в ділянці мигдалини. Вона пов’язана передусім з емоціями та соціальним болем;

• mentalizing-мережа, яка в основному бере участь у формуванні думок про інших та про самого себе. Ця мережа демонструє широкий перетин із default-мережею (докладніше див. на стор. 332);

• мережа емпатії;

• мережа дзеркальних нейронів.

Дві останні мережі між собою споріднені.

Молоді тварини навчаються за посередництвом соціальної ігрової поведінки взаємодії у групі, а молоді примати взагалі дуже багато бавляться. У приматів розмір мигдалини й гіпоталамуса співвідноситься з об’ємом їхньої соціальної ігрової поведінки. Неврологічний базис соціального болю, який виникає через дискримінацію та вигнання, багаторазово перехрещується з психічним болем. Підвищення соціального болю зумовлює посилення психічного болю і навпаки. Соціальна підтримка зменшує психічний біль, а знеболювальні препарати допомагають і при лікуванні соціального болю. Тож як у психічного болю, так і в соціального теж є справжня основа в мозку. Для обох форм болю в будь-якому разі діє правило про індивідуальне сприйняття болю. Воно справді може бути дуже різним, як і щодо інших наших особливостей, діапазон дуже широкий.

Людина – істота суспільна. Соціальна ізоляція або відторгнення у стресових умовах при хворобі чи пораненнях можуть загрожувати життю, адже тоді виникає фактично абсолютна залежність від допомоги інших. То й зрозуміло, чому мозок у таких ситуаціях запускає всі системи тривоги, а саме: в мигдалині, передній поясній корі, передній частині острівця та в періакведуктальній сірій речовині. Крім того, мозок активує стресові системи: вісь гіпоталамус-гіпофіз-надниркові залози та симпатичну нервову систему. Тривала активність таких стресових систем може зумовити хвороби. З іншого ж боку, відчуття себе частиною суспільства, любов і повага стимулюють систему нагород. У вентральному смугастому тілі виділяються дофаміно- та морфіноподібні речовини, а окситоцин посилює відчуття приємної соціальної взаємодії.

2. Розвиток нашого соціального мозку

Дитинство визначає все.

Жан-Поль Сартр

Серед усього іншого наш мозок створено ще й для соціальної взаємодії, тож мусимо розглядати його в соціальному контексті. Немовля вміє розрізняти обличчя і вчиться на основі імітації. Діти у віці чотирнадцяти місяців уже спроможні діяти альтруїстично: наприклад, коли хтось «ненароком» випустить щось із рук, діти піднімають це для нього. У три роки вони розрізняють, кому допомагати, а кому – ні. Соціальна взаємодія у багатогранному суспільстві, конкуренція та співпраця були протягом еволюції рушійними силами росту нашого мозку і становлення нас як людей.

Більший мозок став істотною еволюційною перевагою, допомігши нам ствердитися як складному суспільству. Якщо подивитися на різних приматів, то побачимо, що розмір їхнього мозку корелює з кількістю індивідів в їхній групі, тобто залежить від її багатогранності. У людей розмір соціальної мережі у Facebook співвідносний до розміру gyrus temporalis superior, мигдалини та префронтальної кори. Щоб підтримувати в робочому стані таку соціальну мережу, потрібна ціла купа нейронів. Але, попри величезну кількість «друзів» у соціальних мережах, кількість людей, з якими ми справді перебуваємо у контакті, обмежена – в середньому це 150–200 осіб, що відповідає розміру групи, до якої входили наші предки приблизно 10 000 років тому.

Наш соціальний мозок побудований із цілої низки взаємопов’язаних структур мозку: орбітофронтальної кори, скронево-парієтального переходу, скроневого полюса й дорзомедіальної префронтальної кори. Вони опрацьовують інформацію про представників нашого виду. Це вроджена здатність, якою ми користуємося з перших днів народження. Діти віком від одного до п’яти днів показують реакцію в задній скроневій корі під час погляду на обличчя. Однак така реакція не виникає під час погляду на руку, бо вона є наслідком генетичного програмування і не потребує соціального навчання.

Мозок невпинно розвивається далі, він функціонує у взаємодії з постійно мінливим у процесі еволюції середовищем. Здатність передавати всі ці зміни через навчання та традиції наступним поколінням стала вирішальною для нашого виживання. Хто завдяки своїй соціальній поведінці та навчанню найкраще підходить, того відбирає соціальне оточення для передавання його генів далі.

Для групи вкрай шкідливі агресивні чи тиранічні учасники, тому їх або виганяють, або вбивають. Так із групи зникають їхні гени, й вона підлягає самоцивілізаційному процесу. Подібним способом людина приручила собак, відбираючи їх за малою кількістю агресії та боязні людини. Щоправда, через нові мутації та генетичні комбінації знову і знову виникають агресивні індивіди.

3. Культурне передавання знань

Ділися знаннями. Так ти досягнеш безсмертя.

Далай-лама

Навіть мавпам відоме культурне передавання знань. Наприклад, вони вчаться одне від одного, як використовувати знаряддя для пошуку їжі, як виколупувати паличкою термітів чи використовувати камінь як молоток для розколювання горіхів. Так само через «мавпувати» вчаться і наші діти завдяки системам мозку, які беруть початок мільйони років еволюції тому. У мавпуванні діти іноді заходять задалеко. У січні 2007 року в Іраку повісили екс-диктатора Саддама Хусейна. Екзекуцію таємно зняли на мобільний, а відзняте відео поширили. Протягом наступних тижнів мінімум вісім арабських дітей втратили життя, намагаючись відтворити у зловісній грі смертну кару.

Мавпування смертельного прикладу – зовсім не новий феномен. У 1774 році Йоганн Вольфґанґ фон Ґете написав свій перший роман «Страждання молодого Вертера». До написання книги його підштовхнули події у власному житті. За сюжетом Вертер зустрічає Лотту, в яку палко закохується. Але та вже заручена з Альбертом. Написавши прощальний лист, він пише ще один до Альберта, в якому просить позичити йому два пістолі у зв’язку з майбутньою поїздкою. Лотта у глибокому потрясінні читає лист і надсилає йому пістолі. Опісля Вертер накладає на себе руки. Поява цієї книги викликала цілу хвилю самогубств.

Дорослі теж несвідомо повторюють багато способів поведінки з їхнього середовища під час нормальних соціальних контактів. Це називається «ехо-поведінка» або «мімікрія». Наслідувати за іншими рухи або позицію вимагає двосторонньої довіри. Це дарує задіяній особі несвідоме відчуття спокою, належності до групи. Ехо-поведінка має дію чогось на зразок соціального клею. У стресових, непевних ситуаціях люди більше схильні до ехо-поведінки. Бувають також пацієнти з пошкодженням лобової частки, які не можуть нічого іншого, крім наслідувати дії, які бачать в інших. У таких випадках говорять про «ехопраксію».

Наслідувальна поведінка здебільшого минає автоматично, це так зване «віддзеркалення». Немовлята, яким усього кілька місяців, уже вміють копіювати рухи рота дорослих. Але звідки дитина знає, які саме м’язи свого обличчя треба залучати? Адже вона їх не бачить. Мозок симулює автоматично все те, що сприймає з довколишнього середовища, незалежно від того, чи ми уявляємо собі якусь ситуацію, чи справді сприймаємо її органами чуття, у мозку виникають однакові реакції. Під час сприйняття помаху руки інших людей активуються ті самі нейрони, що й під час махання рукою нами самими.

Коли досвідчені піаністи слухають концерт фортепіанної музики, у них автоматично запускаються програми премоторної кори, задіяні під час гри на піаніно; у людей, які не вміють грати на цьому інструменті, такого не відбувається. Балерини більше віддзеркалюють балетні па жінок, так само, як танцюристи балету – балетні па чоловіків. Реакція сильніша, якщо люди бачать рух, який вони самі неодноразово виконували. Те саме відбувається під час перегляду по телевізору новин із тих видів спорту, якими й сама людина займається. Спортсмени в такій ситуації досить успішно подумки проробляють можливу тактику гри.

4. Дзеркальні нейрони

Наші очікування стосовно того, що робитимуть інші, побудовані на тому, що робили б ми самі.

Крістіан Кейзерс (2012)

Дзеркальні нейрони премоторної кори утворюють неврологічне тло нашого моторного навчання через наслідування. Їх відкрив професор Джакомо Ріццолатті в лабораторії університету міста Парма. Згідно зі статтею в «New York Times» один із науковців спекотного дня 1991 року повернувся до цієї лабораторії, де якраз сиділа мавпа з електродами в моторній корі. Коли науковець лизнув своє морозиво, в цієї мавпи спрацювали ті самі нейрони, що й під час поїдання горіхів. Зрештою Ріццолатті обіграв увесь цей випадок інакше, назвавши історію в газеті вигадкою. «У моїй лабораторії немає місця морозиву».

Насправді ж активність клітин мозку мавпи була зумовлена тим, що один науковий співробітник почастувався з мисочки арахісом, який узагалі-то був призначений для мавп як винагорода. Якийсь час цю активність, яку показував мозок мавпи, сприймали за збій електричного відхилення, аж поки не збагнули, що це мавпа відтворювала в мозку дію, яку бачила.

Завдяки дзеркальним нейронам ми автоматично відчуваємо біль інших. На щастя, така активність у ділянці дзеркальних нейронів нашого мозку обмежена, всього 10 % від активності людини, яка насправді відчуває біль. Ба більше, рівень емпатії можна зменшити спеціальними вправами. От якби лікар у приймальному відділенні екстреної терапії відчував такий же біль, як і пацієнт, якого йому привезли, – на тому, мабуть, його робота б і завершилася. Саме тому лікар іноді видається родичам пацієнта бездушним, мов камінь. Бо до тих, хто нам близький, у нас вищий рівень емпатії.

Існує припущення, що дзеркальні нейрони допомагають безпосередньо й автоматично розпізнати задуми та емоції інших. З аутистами ж не все так просто, можливо, тому, що в них менше дзеркальних нейронів, або тому, що вони в них хоч і є, однак менше треновані. У психопатів перемикач емпатії нерідко стоїть на позначці «Вимк.», а це явно підштовхує їх до перевтілення в іншу людину.

Лише 10 % нейронів у ділянці премоторної кори мозку – це дзеркальні нейрони, які несвідомо регулюють моторну систему, щоб запустити в мозку поведінку, яку ми бачимо в інших. Уже згадані експерименти з балеринами показують, що система дзеркальних нейронів при народженні ще не до кінця розбудована, а поступово тренується досвідом, який ми здобуваємо. Тож і з віддзеркаленням ідеться про пластичність кори мозку. Люди, які народилися без рук, віддзеркалюють рухи рук інших у тих ділянках мозку, які самі вони використовують для губ або ступнів. Окрім того, зона їхніх ступнів поглинає ту ділянку, яка в людей із руками відповідає зоні рук.

За допомогою системи дзеркальних нейронів у мозку може бути просимульований певний тип поведінки й оцінені відповідні його наслідки. У такий спосіб виникають функціональні коаліції, кооперації, угруповання та груповий зв’язок, які утворюють соціальний «клей» суспільства. Отже, завдяки дзеркальним нейронам ми поєднані одне з одним.

Дзеркальні нейрони пов’язані також зі стадною поведінкою, – наприклад, у Нідерландах під час участі національної команди в чемпіонаті світу з футболу, навіть якщо комусь і не подобалася ця команда, він миттю переходить у табір її прихильників. Адже коли ми підлаштовуємося до норм групи, наша система винагород дарує нам дозу дофаміну.

Якщо ж не пристосовуватися до групи, то підкрадаються неприємні відчуття. Я це знаю з власного досвіду роботи в міжнародних комісіях, де розглядають проекти наукових досліджень і ухвалюють рішення стосовно грантів. Коли я отримав на рецензію проект, сфера досліджень якого мені близька, то міг його чітко оцінити і при цьому дійшов висновку, що дослідження накульгує «на всі ноги», я, звісно ж, вирішив віддати негативний вотум. Коли ж досвідчені науковці, яких я особисто дуже поважаю, одне за одним виступали з похвалою цього проекту, в мене поступово почав вселятися неспокій: може, це я щось не так оцінюю? Зрештою я таки зібрав докупи всю свою твердість, аби відверто та без прикрас схарактеризувати проект. Авжеж, не дуже приємні відчуття, коли ти не йдеш у ногу з групою.

Клухарєв та інші (2009) виявили, що в такій ситуації, коли ти виступаєш проти групи, активуються сигнали в передній ділянці поясної кори та у вентральному смугастому тілі, характеризуючи таку поведінку як неправильну. Навіть коли власні спогади про якусь ситуацію чіткі й точні, люди рано чи пізно узгоджують їх із неправдивими спогадами інших. Так ми вчимося пристосовуватися до норм групи. Тож наш мозок створений, аби поводитися так, як інші, – з усіма ризиками, які за цим криються. В екстремальних ситуаціях це призводить до утворення суперорганізмів.

5. Віддзеркалення емоцій

Дзеркальні нейрони стають активними також тоді, коли ми поділяємо емоції з іншими. Вони дають нам можливість відчути переживання інших, закладаючи основу емпатії. Щодо останньої відзначають чіткі статеві відмінності. Під час одного експерименту чоловіки виявляли співчуття до осіб, яких якось карали, але тільки до справжніх тестованих осіб, а не до підставних, тоді як жінки співчували всім скривдженим, зокрема й підставним особам. Те, що чоловіки не виявляють співчуття до ворога, але натомість співчувають друзям – перевага під час війни. Учасники експерименту з найвищим рівнем емпатичного співчуття, побачивши болі інших, активували власні больові ділянки найсильніше. Завдяки емпатичним системам ми в змозі відчути настрій, з яким митець зробив свій витвір. Так, оглядаючи картини ван Ґоґа, відчуваєш його внутрішній неспокій.

Коли ми бачимо у фільмі особу, риси обличчя якої виражають огиду, то і в нас через мімікрію обличчя та премоторну систему несвідомо обличчя набуває такого ж вигляду, а також відбувається заміщувальна активність в острівці, ділянці мозку, яка опрацьовує смак і запах і регулює внутрішні органи. Електрична стимуляція цієї ділянки під час операцій на мозку викликала у пацієнтів, які були при свідомості, скорочення шлунку та блювотний рефлекс.

Мікеланджело. Лють (близько 1525-го)

Такий механізм активації острівця, коли людина бачить гримасу огиди на обличчі, називають емоційним зараженням. В одного пацієнта з пошкодженим острівцем через кровотечу мозку такої функції більше не було. Він не міг розпізнати за виразом обличчя інших, що комусь гидко. Тож острівець – необхідна структура мозку для емоційного зараження. Не лише міміка, а й читання моторошних сценаріїв збуджує острівець, проте в цьому випадку не за посередництвом премоторної системи, а через мовний центр Брока.

Навіть немовлята можуть співпереживати емоціям інших. Щойно якийсь малюк у пологовому відділенні почне плакати, то майже одразу лунає цілий оркестр. У принципі, ми не лише сприймаємо рухи інших тими самим ділянками мозку, які програмують і наші рухи, ми ще й відчуваємо емоції людей у тих самих ділянках мозку, які регулюють наші власні емоції. Доброму акторові вдається завдяки дзеркальним нейронам викликати в нас відчуття страху, люті, любові чи ненависті.

Завдяки дзеркальним нейронам ми можемо зробити висновок із міміки людей про те, що вони відчувають або думають у певний момент. Цю здатність, яку дитина розвиває протягом перших чотирьох-п’яти років, називають Theory of Mind, або mentalizing. Уміючи читати мову тіла людей, усвідомлюючи, що в них на думці, ми можемо передбачити їхню поведінку. Вирішальну роль у забезпеченні цієї функції відіграють скронево-парієтальний перехід і медіальна префронтальна кора. Прості форми Theory of Mind притаманні, між іншим, не лише людині й людиноподібним мавпам; собаки й дельфіни можуть розуміти, про що йдеться, коли на щось показувати. Малі діти протягом перших років життя показують геть на все, на відміну від дітей з аутизмом, оскільки в тих немає дзеркальних нейронів, які добре функціонують.

Рембрандт. Подив (1630)

Для нашої соціальної поведінки міміка вирішальна. Саме тоді як мигдалина задіяна в оцінюванні соціального значення певного виразу обличчя та вибору адекватної реакції на нього, гіпоталамус відповідає за відчуття радості від нашої соціальної поведінки.

Як визначив ще Дарвін, міміка, що відповідає шести основним емоціям, вроджена й універсальна. У цілому світі в подібний спосіб на обличчі виражають страх, радість, лють, огиду, сум і подив. Вони відіграють важливу комунікативну функцію й аж до найменшого варіанта переходять у спадок. Так, під час досліджень сліпих осіб, навіть якщо вони виростали в прийомних батьків, при певних емоціях у їхній міміці проступали типові родові риси. Звісно, вкрай важливо вміти читати емоції на обличчях інших. Однак із перспективи еволюції важливо також упізнавати типову міміку наших кровних родичів.

У мистецтві емоції відіграють важливу роль, передаючи послання художника. Рембрандт на ранніх стадіях творчості мав із цим певні труднощі. Тому тренувався перед дзеркалом і став майстром із передавання емоцій.

6. Моральна поведінка

Я поставив мавп дещо вище,

а… ех…людей трішки нижче.

Франс де Вааль (2014)

Ще Дарвін висловив тезу, що наша моральна свідомість, сформована в правилі «Стався до інших так, як ти б хотів, щоб ставились до тебе», спирається на соціальні інстинкти, вкрай важливі для виживання групи. Дарвін мав навіть утопічне бачення, що з часом люди всіх країн і народів, а пізніше й усі живі істоти ввійдуть до єдиного союзу.

Еволюційна основа нашої соціальної поведінки криється в емпатії матері до дітей, яка пізніше поширюється на всю групу. Те, що людина заступається передусім за членів своєї сім’ї та дітей, сприяє подальшому збереженню власних генів або, як влучно висловився Бертольд Брехт: «Спершу – харчі, а потім уже мораль». З покращенням умов життя одразу ж розширюється й коло емпатії.

Бажання допомагати іншим закладає базу для укладення союзів, які пізніше можуть бути корисними. Зрештою до Empathy Circle належать також тварини, наприклад протягом останніх років зростає кількість китайців, які б вигулювали собаку. З погляду економіки в Китаї сьогодні настільки все добре, що захисники тварин там зараз навіть купують собак, аби вберегти їх від поїдання на щорічному фестивалі в Ханчжоу. Цю тему жваво обговорюють в Інтернеті.

Інтерес людиноподібних мавп до того, що відбувається з іншими членами групи, може подарувати дивовижні приклади прояву їхнього смутку. Джейн Гудолл описує, як мати шимпанзе глибоко тужить за хлопчиком, який помер від поліомієліту, перш ніж віднести його до реліктового лісу. Подібні моральні інстинкти бачимо і в інших тварин. Слони допомагають підстреленому або пораненому побратиму зіп’ястися на ноги, гучно трублячи. Крім того, вони вміють проявляти й смуток: обстежують хоботом померлих слонів і ритуально вкривають їхні тіла листям. Також слони інших стад відвідують протягом п’яти днів труп їхнього мертвого побратима. Кістки, особливо череп померлого слона, вони обстежують хоботом дуже ретельно. Така поведінка теж не обмежена лише членами одного стада.

Соціальний контроль має велику вагу. За його відсутності (скажімо, під час війни), коли ворога часто не вважають за людину, моральні правила втрачають свою силу. У таких ситуаціях можна бачити, як солдати, байдуже якої нації, можуть скоювати військові злочини, як-от голандці під час так званих поліцейських акцій в Індонезії. Втім, не кожний солдат чинить злочин, існують й індивідуальні відмінності та винятки.

Паралелі між мавпами й людьми, яких Десмонд Морріс прозвав «голими мавпами», просто неймовірні як у структурі мозку, так і в поведінці. Людська усмішка походить від сигналу примирення, який можна простежити і в мавп. Часом ми описуємо людську поведінку на основі мавпячих манер, наприклад «лизати зад», «плазувати» чи «бити себе в груди». Франс де Вааль указував на те, що людиноподібні мавпи наслідують ті самі правила моралі, що й ми. Вони не лише утворюють політичні коаліції, але й дотримуються полярності. Також допомагають тим, хто їм допомагає, їм відома вдячність, а також відчуття, притаманне деяким іншим тваринам, – помста.

Мартін Моннікендам. Анатомія професора Луїса Болка (1925). Картина висить у відділенні анатомії АМС (Амстердамської університетської клініки). Анатоми університету Амстердама розтинають величезного орангутанга, який помер в амстердамському зоопарку. Мозок цієї мавпи досі можна побачити в Нідерландському інституті досліджень мозку (Nederlands Herseninstituut). Зліва направо: Й. Буке (пізніше університет Утрехта), Й. Барґе (пізніше університет Лейдена), Л. Болк (університет Амстердама) та А. ван ден Брук (пізніше університет Утрехта)

У мавп є почуття спільності, вони можуть поводитися альтруїстично, тобто самовіддано допомагати іншим. За це відповідає префронтальна кора, яка пригнічує наші егоїстичні схильності. Мавпи співпрацюють не тільки тоді, коли треба, а придивляються, хто був би найкращим партнером для кооперації. Вони діляться одне з одним їжею та мають сильне почуття справедливості. Наприклад відмовляються від подальших ігор із керівником експерименту, якщо бачать, що інші мавпи за ті самі зусилля отримують кращу винагороду (виноград), тоді як вони мусять тішитися скибкою огірка.

Знають людиноподібні мавпи й табу інцесту, притаманне і всім людським культурам. Таке табу дуже важливе, аби зменшити ризик вроджених аномалій розвитку, хоча ми це тлумачимо не зовсім так. Як і мавпи, ми спершу інтуїтивно відчуваємо, що інцест – це божевілля. Тільки тоді до справи береться те, що Майкл Ґаззаніґа називає «тлумачем»: він розповідає нашому мозкові логічну, але не завжди влучну історію про нашу поведінку. Мавпи теж, переступивши якісь правила, відчувають сором і бояться бути покараними.

Те, що великі мавпи й інші тварини демонструють моральну поведінку, яка багато в чому збігається з нашою, дозволяє дійти висновку, що правилам моралі – мільйони років і вони вкорінені генетично, оскільки відіграють вирішальну роль у функціонуванні групи. Хоча ці правила описані в Біблії та в інших «святих книгах», вони, звісно ж, не беруть свій початок у жодній із релігій, як це часто стверджують.

Мозок орангутанга (Понґо) із зображення IV.4 (деталь) у колекції Нідерландського інституту досліджень мозку. Структурні збіги з людським мозком дивовижні

Доктор Й. А. Дж. Барґе, який свого часу працював професором анатомії та ембріології у Лейдені, 26 листопада 1940 року в лабораторії анатомії читав лекцію про успадкування, расу й народ. Ця лекція завершувала курс із фізичної антропології, протягом якого професор Барґе на основі наукових фактів довів усю безглуздість націонал-соціалістичної теорії про раси. Того самого дня на юридичному факультеті в Лейдені зі своєю відомою протестною доповіддю виступив також Клеверінґа, відкрито засуджуючи факт звільнення єврейського професора Меєрса німецькими окупантами. Обох професорів ув’язнили, але вони вижили у таборах. Такий от приклад зразкової моральної поведінки людини.

7. Окситоцин, вазопресин і соціальна поведінка

Соціальну взаємодію уможливлюють певною мірою дзеркальні нейрони. Мозок використовує статеві гормони, як-от тестостерон та естрогени, а також маленькі білки, так звані нейропептиди, на кшталт окситоцину й вазопресину, щоб впливати на опрацювання інформації соціального характеру. В нашому мозку функціонують у ролі медіаторів понад 100 нейропептидів.

Клітини мозку в гіпоталамусі продукують окситоцин. Звідти він через кров надходить до матки, де запускає перейми, і до молочних залоз, активуючи там притік молока. У сімдесятих і вісімдесятих роках було зроблено відкриття, що окситоцин виділяється також у мозку як власний хімічний медіатор. Тут він, вочевидь, бере участь у соціальній взаємодії та в регулюванні стресу. Окситоцин важливий навіть для відносин між собакою та її господарем: він виділяється, коли вони дивляться одне одному в очі. Під час частіших зорових контактів у сечі собак констатували більшу кількість окситоцину, а після приймання цього медіатора собаки частіше дивилися на своїх господарів.

Гормон обіймів

Обійми – безцінні й водночас безкоштовні.

Коментар одного хлопчини, який подолав унікальний розлад особистості

Окситоцин виділяється під час пологів, вигодовування грудьми та соціальних контактів (під час ніжного доторку, обіймів, пестощів та сексу). Уже одразу після народження він стає важливим фактором зв’язку між матір’ю та дитиною. Нещодавно була відкрита система тонких нейронів, які спеціалізуються на донесенні соціального послання від ніжного доторку чи пестощів до мозку. Такі СТ-нервові волокна (C-тактильні волокна) проходять насамперед на передпліччі, спині й голові – якраз там, де матері зазвичай гладять і пестять немовлят, тримаючи їх на руках. Ця «афективна, або емоційна система» найчутливіша до легких доторків, які передаються повільно, зі швидкістю п’ять сантиметрів за секунду. Її нервові волокна активують мозочок – ділянку мозку, що спеціалізується на емоціях.

З іншого боку, емоційне нехтування на ранній стадії розвитку дітей зумовлює низький рівень окситоцину. Пізніше сповнені ніжності контакти в таких людей не викликають нормального виділення окситоцину; тому їм важче контактувати з іншими й вони більше схильні до депресій. Ця система піддається програмуванню і в дорослому віці. Жінки, які пережили сексуальне насильство на ранніх стадіях дорослого життя, демонструють через двадцять хвилин після соціального стресу замість підвищення значне зниження рівня окситоцину.

Якопо Тінторетто. Походження Чумацького Шляху (близько 1575). Через вплив окситоцину на гладеньку мускулатуру молочних залоз із грудей матері тече молоко

Окситоцин активує цілу низку ділянок мозку, які через таку функцію заведено називати «материнським мозком». Це ділянки у префронтальній корі, острівці, таламусі й мигдалині. Однак ці структури мозку задіяні й в інших соціальних функціях. Уживання окситоцину зумовлює посилення довіри та підвищує емпатію, покращує зоровий контакт та Theory of Mind – здатність читати з виразу обличчя те, що певна особа відчуває, думає або має на умі в якийсь період часу. Окситоцин посилює здатність запам’ятовувати обличчя і стимулює більшу щедрість. Окрім того, він зменшує страх та активність мигдалини під час загрозливих подразнень і підвищує комунікабельність на терапії проти соціальних фобій. Тож схоже на те, що окситоцин – це чудовий засіб, щоб стати ідеальною людиною. А втім, усе має свої межі, адже стосовно осіб, що не входять до власної групи, окситоцин викликає недовіру.

Під час реакції на окситоцин відзначають специфічні щодо статі відмінності: у жінок він посилює альтруїстичну, а в чоловіків – егоїстичну поведінку. Статеві відмінності слід також враховувати під час досліджень впливу окситоцину в психіатрії.

Варіанти чутливості до окситоцину

Наша соціальна поведінка характерна індивідуальними особливостями, які мають частково генетичне, а почасти епігенетичне підґрунтя в рецепторах окситоцину. Під цими рецепторами розуміють білки, які сприймають послання окситоцину для клітин мозку. Існує тридцять різних видів рецепторів окситоцину. Їхнє розмаїття пов’язане з маленькими варіантами нашої ДНК, а саме – SNPs, тобто Single Nucleotide Polymorfisms (snips на лабораторному сленгу; українською – однонуклеотидні поліморфізми). SNPs у рецепторах окситоцину змінюють сполучуваність окситоцину, а отже, і спосіб соціальної взаємодії. Стосовно здатності розпізнавати обличчя, наприклад, існує істотна різниця: деякі люди в цьому аси, а інші (такі, як я) не дають собі ради. Така диференціація певною мірою зумовлена тим, який варіант рецепторів окситоцину успадковано від батьків.

Під час досліджень із персоналом сфери продажу виявилося, що від варіанта рецептора окситоцину залежала сила мотивації продавця обслуговувати клієнтів. Якщо їх просили імітувати соціально важливі вирази обличчя, то сканер показував, що це впливало на ефективність контактів між соціальними ділянками мозку, як-от мигдалина, медіальна префронтальна кора та gyrus frontalis inferior (нижня лобова звивина). Той факт, що деякі продавці обслуговують одних клієнтів із великим задоволенням, а інших – ніби через силу, може базуватися на вроджених, ба навіть, генетичних задатках окситоцинової системи.

Вазопресин

Не лише окситоцин, а й вазопресин відіграє важливу роль у нашій соціальній інтеракції. Окситоцин і вазопресин тісно споріднені. З дев’яти складових ланок цих обох нейропептидів, амінокислот, сім – ідентичні. Вазопресин ще із сивої давнини відомий як «антидіуретичний гормон». Він зумовлює у нирках після фільтрації крові щоденну реабсорбцію приблизно шістнадцяти літрів води. Коли в реабсорбції цієї кількості води стається збій, людина виділяє із сечею вдень до п’ятнадцяти літрів води. Таку хворобу називають diabetes insipidus (нецукровий діабет). Але вазопресин продукує і сам мозок, де його послання сприймають рецептори V1 та V2. Варіації цих рецепторів вазопресину зумовлюють також ставлення до музики, ухвалення рішень з економічних питань і соціальну поведінку. Варіанти рецептора V1а, досить поширеного (до 40 %), співвідносяться з індивідуальним рівнем альтруїзму, з утворенням пар, сімейним станом і кількістю проблем у шлюбі та його якістю.

8. Окситоцин, вазопресин і психіатрія

Окситоцинова система відіграє роль у низці психічних захворювань, як-от аутизм чи різні депресії.

Аутизм – це розлад мозку, який проявляється з третього року життя в аномаліях соціальної взаємодії та зменшенні комунікативних здібностей. Спадковість цього захворювання оцінюють від 50 до 80 %. Мозок аутистів менше налаштований на соціальний світ, тому не може розвивати дзеркальні нейрони та зв’язки, необхідні для соціальної поведінки.

Взаємозв’язок між окситоцином та аутизмом був доведений у генетичних дослідженнях варіантів рецепторів окситоцину, рівня окситоцину в плазмі крові та методик лікування пацієнтів окситоцином. Один із найкраще вивчених генів аутизму, рилін, задіяний у функціонуванні рецепторів окситоцину. Рівень обох соціальних нейропептидів окситоцину й вазопресину в плазмі крові людей з аутизмом може бути нижчим.

Деякі дослідження довели зв’язок аутизму та генетичних варіантів (SNPs) у рецепторі окситоцину або гена V1а. Метааналіз шістнадцяти варіантів рецептора окситоцину показав, що чотири з них стосуються розладу аутичного спектра. У деяких пацієнтів з аутизмом відзначають мутації, які вимикають ген рецептора окситоцину і роблять мозок нечутливим до цього гормона.

Окситоцин, уведений у формі назального спрею, помітно стимулює в розумних пацієнтів з аутизмом соціальну поведінку. Окситоцин покращує зоровий контакт, здатність до суспільної пам’яті та опрацювання соціальної інформації. Введення окситоцину як спрею для носа здатне посилювати в аутистів на основі його дії на префронтальну кору та/або передню поясну кору емпатію, емоції, здатність до впізнання і Theory of Mind.

Несприятливі соціальні обставини на ранніх стадіях розвитку можуть негативно позначитися на окситоциновій системі. У церебральній рідині жінок, які пережили насильство, діагностують нижчий рівень окситоцину.

У пацієнтів із меланхолійними депресіями ми відзначали посилену продукцію окситоцину в мозку. Можливо, це вказує на те, що мозок намагається зменшити надактивну стресову вісь цього пацієнта. Вазопресин, до речі, здатний зумовити депресивний настрій. При меланхолійній формі депресії у мозку пацієнта діагностували надмірну секрецію вазопресину та підвищений його рівень у крові. Крім того, бувають родини, в яких спостерігаємо як високий рівень вазопресину, так і депресії, тож генетичні варіації системи вазопресину також відіграють певну роль в емоційних розладах. Показовим для емоційного розладу на основі надмірної кількості вазопресину став випадок із пацієнтом із пухлиною в легенях, яка спричиняла підвищення рівня вазопресину в крові, що вело до депресій. Як тільки пухлину видалили, настрій пацієнта знову поліпшився.

9. Жорстоке поводження з дітьми

Зім’ятий папір ніколи вже не стане гладеньким.

Ніко Фрійда (1927–2015)

Жорстоке поводження з дітьми – вагома передумова психічних проблем, і з цим треба боротися. Принцип розвитку мозку «зараз або ніколи» зумовлює те, що шкода, завдана в післянатальній фазі розвитку, через епігенетичні механізми тривалий час або ж взагалі постійно впливає на розвиток мозку та його функції. Такі розлади можуть виникати через недостатню стимуляцію з навколишнього середовища або через стрес, якого, наприклад, зазнали єврейські діти, коли мусили переховуватися під час німецької окупації, або діти через нехтування чи насильство. Епігенетичні механізми можуть, окрім того, перемкнути на тривалий час стресові системи мозку на найбільшу потужність. У дітей, що зазнали насильства, констатували тонші ділянки кори головного мозку разом із локальними її змінами. Наприклад, зміни виявляли в передній поясній корі чи в префронтальній корі, а також у мозолистому тілі та гіпокампі. Травматичний стрес дітей, спричинений емоційним, тілесним чи сексуальним насильством, недостатньою кількістю уваги, тілесним покаранням чи іншими формами фізичного насильства, здатний не лише підвищувати на довший час рівень гормону стресу кортизолу, а й зумовити хронічні зміни рівня гормонів щитоподібної залози. У цих дітей фіксують підвищений ризик захворіти на депресії, фобії, межовий розлад особистості та ПТСР (посттравматичний стресовий розлад), стати залежними чи зробити спробу самогубства. Було доведено, що об’єм сірої речовини в їхній префронтальній та скроневій корі менший.

У людей похилого віку, які травмувалися в дитинстві, кора головного мозку в парацентральній та передній поясній корі була тонша. Що тоншою була кора, то важче в них проявлявся ПТСР. Розміри гіпокампа й мигдалини теж корелюють у цій групі з важкістю їхнього ПТСР. Ці пізно сформовані структури задіяні в регулюванні афектів і когнітивних процесів, тобто тих функцій, що порушені в травмованих дітей. Діти, які довгий час потерпали від інституційного нехтування або ж виросли з депресивними матерями, наділені збільшеною мигдалиною. Найчутливіша фаза для спричиненого жорстоким поводженням збільшення мигдалини – десятий та одинадцятий рік життя. Меншою мигдалина була й у дітей із ранньою травмою або межовим розладом особистості. Мигдалина бере участь у соціальній та агресивній поведінці, а також у регулюванні емоцій.

Вона дбає про те, щоб страшні й загрозливі події закарбовувалися особливо добре. Це одна з переваг еволюції. Бо якщо такі події настануть знову, то людина миттю приготується реагувати на них у відповідний спосіб. Це пояснює також той факт, чому наші найдавніші спогади стосуються страху. Вони особливо добре засідають у пам’яті, тимчасом як приємні спогади швидко загасають. Перший спогад Стівена Гокінґа, – як він у віці двох із половиною років, ридма ридаючи і загубившися з переляку серед натовпу чужих людей, стоїть сам-один і почувається покинутим. Цей механізм укорінення негативних спогадів має свої переваги, але якщо він працює гіперпродуктивно, то може зумовити депресії або посттравматичний стресовий розлад.

Багато досліджень доводять, що нестача материнської опіки під час ранньої фази розвитку дитини й депресія взаємопов’язані з маленьким гіпокампом, структурою мозку, яка відіграє вирішальну роль у регуляції процесу пізнавання, емоцій і стресу. Зменшений гіпокамп – це фактор ризику депресій. Проспективні дослідження (за піддослідними особами спостерігали від народження) демонструють, що кількість материнської турботи у три- або чотирирічних дітей – це важливий показник прогнозованого розміру їхнього гіпокампа в шкільному віці (між сімома та тринадцятьма роками). Ця кореляція у здорових дітей сильніша, ніж у дітей, які з раннього віку зіштовхнулися з депресією. У таких дослідженнях батькові сильного значення не надають. У недоглянутих дітей констатували також слабшу реакцію смугастого тіла на очікувану винагороду.

Ежен Делакруа. Паґаніні (1832). Коли батько Ніколо Паґаніні (1782–1840), робітник із Генуї, програвав гроші, Ніколо вдома били. Якщо ж вигравав і був у доброму гуморі, то іноді чудово грав на гітарі. Ніколо самотужки навчився грати на гітарі й на скрипці. Коли батько помітив талант сина, то покладав великі надії на заробіток у такий спосіб, тож страшенно тиснув на нього. Коли Ніколо тренувався недостатньо наполегливо, батько бив його палицею. У підлітковому віці Ніколо втік із дому і блукав Європою, граючи на скрипці. Він зав’яз у боргах, до того ж його підозрювали у грабунку та вбивстві. Ніколо, як і його батько, був азартним гравцем. Він відкрив у Парижі казино, яке швидко збанкротувало. Ніколо Паґаніні захворів і помітно змарнів. Саме в такому стані його намалював його друг Делакруа

Рання стимуляція довколишнім середовищем здатна принаймні частково послабити негативний вплив браку турботи. Багатоманітне, стимулююче середовище покращує в рано народжених дітей різні параметри мозку, зокрема сполучення між деякими ділянками мозку. Діти-сироти можуть помітно відставати в розвитку мозку та процесах пізнання. Розподілення занедбаних дітей у спеціальні патронатні сім’ї позитивно позначається на їхньому процесі пізнання, соціальній поведінці та контролі емоціями. Позитивний ефект зменшується зі збільшенням віку всиновленого. Перед входженням до складу патронатної сім’ї мигдалини всиновлених дітей були більшими, ніж пізніше, що свідчить про те, що вони за якийсь час навчаються краще керувати емоціями.

Жорстоке поводження з дітьми може мати фізичний, сексуальний чи психічний характер і, звісно ж, його не завжди супроводжує нехтування дитиною. У наш час можна почути про китайських матерів-тигриць, які намагаються вичавити зі своїх обдарованих дітей усі соки. Цей феномен не новий: батько Моцарта також чинив насильницький тиск на малого Амадея, а у випадку з Ніколо Паґаніні нерідко заходило ще далі. Неймовірний тиск деяких батьків на своїх талановитих дітей варто було б розглянути як підвид жорстокого поводження з дітьми.

10. Сексуальне насильство

Дослідження в місті Лімбург 2015 року показало, що сексуальне насильство є поширеним явищем: близько 40 % жінок у віці від дванадцяти до двадцяти п’яти років мали в житті недобровільний сексуальний досвід (а спектр того, що під цим розуміли, починався від поцілунку й аж до статевого акту). Серед молодих чоловіків така частка становить 20 %. Гомосексуальні молоді чоловіки та жінки значно частіше переживали секс не за згодою, ніж їхні гетеросексуальні ровесники. У 73 % посягань зловмисником був родич або знайомий жертви; у разі недобровільного статевого акту частка сягала навіть 89 %!

Сексуальне насильство стосовно дітей – істотний фактор ризику розвитку психічних захворювань, наприклад фобій, депресій, залежності чи розладів сексуальної поведінки. Зважаючи на ступінь і тип генетичної чутливості дитини, на її стать, фазу, коли з нею трапився інцидент, а також на те, наскільки стресовими були обставини, можуть виникати тривалі психічні розлади. Посттравматичний стресовий розлад, наприклад, констатували лише в дітей, які пережили насильство у віці від дев’яти до десяти років.

У деяких потерпілих дітей могли виявити зміни кори головного мозку й гіпокампа. Гіпокамп формується рано і вже в чотирирічних досягає 85 % розміру дорослої особи. Утворення синапсів у гіпокампі значною мірою залежить від материнської турботи й уваги. Експериментальні дослідження доводять, що рівень гормонів стресу, зумовлений сексуальним насильством стосовно дитини, сповільнює розвиток цієї структури мозку. Це одна зі змін, яка підвищує ризик пізніше захворіти на депресію.

Кожна ділянка мозку під час свого розвитку проходить власну критичну фазу, коли він дещо сильніше реагує на стрес. У дорослих жінок гіпокамп виявляли меншим, якщо вони пережили сексуальне насильство у віці від трьох до п’яти та від дванадцяти до тринадцяти років. Так само після сексуальної наруги у віці від дев’яти до десяти років меншим було й мозолисте тіло, сполучення між лівою та правою півкулею. Те саме стосується і фронтальної кори, яка формується дещо пізніше – після негативного сексуального досвіду у віці між чотирнадцятьма та шістнадцятьма роками. Мигдалина, яка в дівчаток у чотири роки вже відповідає розміру дорослої особи, в осіб, які пережили наругу, зберігає нормальний розмір. Тобто ці структури піддаються тривалому впливу лише під час критичних фаз.

11. Бідність і соціоекономічний статус

З іншого боку, я показав, що мозок приручених кролів значно менший за розміром, якщо порівняти з дикими кролями чи зайцями.

Чарльз Дарвін (1871)

У країнах, що розвиваються, зростає 200 мільйонів дітей, які не мають змоги розвинути свій талант через крайню бідність, серед якої вони живуть. Але і в багатих Нідерландах близько 10 % дітей зростає в бідності, а отже, в середовищі, яке пропонує їм менше стимулів, менше іграшок, книг та освіти, ускладнений доступ до комп’ютерів, менше подорожей та нечасту участь у спортивних гуртках.

Дослідження доводять, що мешканці міського району Тарвевійк на півдні Роттердама помирають у середньому на сім років раніше за мешканців кварталу Несселанде на півночі Роттердама (NRC.Next, 24 червня 2014). У Несселанде чоловіки досягають у середньостатистичному зрізі 81 року, тимчасом як у районі Тарвевійк не доживають і до 74 років. Різниця в тривалості життя жінок теж чимала. Сімейний лікар Набіль Банталь працює в обох районах. Він дійшов такого висновку: «У Несселанде живуть, а на півдні Роттердаму виживають».

Професор Лекс Бурдорф з Університету імені Еразма Роттердамського наводить цілу низку пояснень такої різниці у тривалості життя. На його думку, п’ять із половиною років різниці можна пояснити індивідуальними особливостями та поведінкою мешканців; півтора року зумовлені наявним (наприклад, менш зеленим) місцем проживання. Найчіткішу кореляцію з тривалістю життя демонструє відповідний рівень освіти. Зміна місця проживання як окремий чинник не матиме аж такого впливу. Соціоекономічне несприятливе становище нерідко йде вкупі з нездоровим способом життя. Люди з гіршою освітою більше курять, частіше не мають роботи або виконують фізично важку роботу, живуть у поганих побутових умовах і місцевості та значно рідше мають відчуття контролю над власним життям. Незакінчена освіта або безуспішний пошук роботи створюють додатковий негативний стрес.

Рання стимуляція дітей чітко взаємопов’язана із соціоекономічним статусом сім’ї. Американське дослідження з використанням МРТ задокументувало, що діти із сімей із малим доходом у віці від п’яти місяців до чотирьох років мали у скроневій та тім’яній частках менше сірої речовини (тобто клітин мозку та їхніх зв’язків), їхній мозок ріс повільніше, а сповільнення росту супроводжували гірший розвиток мовних навичок та екзекутивних функцій, зокрема виникали проблеми з поведінкою. З іншого дослідження випливало, що в сім’ях із меншим доходом невеликі відмінності в прибутках членів сім’ї між третім та двадцятим роками життя спричиняли значні відмінності в розмірі тих ділянок мозку, що пов’язані з мовленням, читанням, виконавчими функціями та просторовою уявою. У сім’ях із високим доходом такі відмінності були набагато меншими.

У здорових з погляду неврології чоловіків із бідних районів шотландського Ґлазґо в дорослому віці деякі ділянки мозку в різних місцях були меншими та/або тоншими. Привертає увагу різниця у тривалості життя між привілейованими та депресивними районами Ґлазґо – 29 років.

Соціоекономічний статус чітко співвідноситься з IQ, розвитком мовлення і шкільною освітою. Дослідження близнюків і молекулярно-генетичні студії, пов’язані з вивченням поширення однонуклеотидного поліморфізму (SNP), дозволяють простежити чіткий взаємозв’язок між генетичними факторами з одного боку та з соціоекономічним статусом, освітою й інтелектом – з іншого. Вплив факторів середовища в ранньому дитинстві на соціоекономічний статус у дорослому віці підтверджує ще й те спостереження, що бідність, пережита в ранньому віці, має кращі прогностичні показники, ніж бідність на пізніших стадіях розвитку. Однак теми можливої взаємозалежності між нездоровим способом життя та важливими генетичними задатками це дослідження не порушувало.

V. Розвиток і культура

1. Культурні фактори

Коли мова заходить про вплив культурних факторів на наш мозок, то постає запитання: ці чинники впливають на розвиток мозку лише під час чутливої фази чи з урахуванням пластичності мозку можуть діяти на його функцію і в дорослому віці? Зрештою деякі ділянки мозку, на кшталт префронтальної кори, формуються до 24-го року життя і саме тому реагують на вплив середовища довший час.

Для різноманітних механізмів мозку, як-от: візуальне сприйняття, уважність, опрацювання семантичних відношень, лічба в умі, розпізнавання облич, інтерпретація мови тіла, емпатія та музика, – характерні культурно-специфічні відмінності. Музика західної культури активує структури мозку німців інакше, ніж, наприклад, китайська. Культурні вподобання стосовно певного типу музики відображені в стимуляції системи нагород через активацію виділення дофаміну.

Генетичні пристосування до певного середовища спершу виявили не в мозку, а в інших органах. Типовий приклад спільної еволюції культури та генів – розвиток сприйняття лактози. Новонароджені спроможні перетравлювати лактозу за допомогою ферменту. Однак у дорослому віці ця здатність у деяких людей зникає. На територіях півночі Європи, де молочну худобу тримали ще 5000 років тому, досить велика частка дорослого населення через виразний ген лактози все ще може перетравлювати молоко. Натомість у Китаї серед дорослих така здатність – рідкість. Тож під час моєї першої подорожі до Китаю взяти із собою декілька красивих, запакованих у червоне кульок сиру ґауда було не найкращою ідеєю. Вони гарантовано спричиняли сильний пронос!

Зовсім недавно в тибетців виявили генетичну адаптацію до життя на великій висоті. Вони ж бо мешкають у районі Гімалаїв на висоті чотирьох-п’яти тисяч метрів. За інших обставин кисень на такій висоті зумовив би настільки сильне виділення червоних кров’яних тілець, що кров би загусла, і ризик тромбозів та інфаркту істотно би зріс. Однак приблизно 8000 років тому в гені EGLN1 відбулися дві мутації, які зменшили продукцію червоних кров’яних тілець, запобігши в такий спосіб згущенню крові. Тибетці компенсують нестачу кисню стимуляцією кровообігу, що можливо завдяки посиленому виділенню в судинних стінках молекул NO, які розширюють судини.

Культурна неврологія за останні роки інтенсивно вивчала такі форми взаємодії між генами й довкіллям, а також їхнього значення для розвитку мозку та формування різних типів поведінки. Науковці намагаються в такий спосіб пояснити різницю в способах поведінки й захворюваннях різних народів. Деякі результати цих студій я опишу нижче.

Особистісні відмінності

Власне кажучи, не в усіх душ однакова чутливість до щастя, так само, як усі ґрунти дають неоднаковий врожай.

Франсуа-Рене де Шатобріан

Як говорив нідерландський психолог Ґерт Гофстеде, різниця в культурах, серед яких зростає людина, впливає на її особистість.

Перша відмінність полягає в тому, що деякі культури облаштовані індивідуалізовано, наприклад у США, інші ж натомість – більше колективізовано, як-от азійські країни. Загалом люди західного світу більше усвідомлюють себе незалежними та сфокусованими на собі, тоді як люди східного світу частіше бачать себе в соціальному контексті.

Ця різниця між індивідуалізмом та колективізмом виникла, очевидно, через варіацію гена-транспортера серотоніну. Ця молекула важлива для дії хімічного медіатора серотоніну, який впливає на соціальну поведінку. Ген-транспортер існує у двох формах. У народів, які сильніше орієнтовані на громаду, зазвичай виявляють коротку, а в індивідуалістичних народів – довгу форму. Коротку форму супроводжує суворе дотримання соціальних норм. Варіант рецептора «соціального пептиду» окситоцину відповідає колективістському культурному світогляду у дванадцяти країнах.

Східні азійці уявляють тигра в реліктовому лісі цілісніше, тобто бачать його у своєму контексті, тимчасом як люди західного світу мислять більш аналітично і фокусуються власне на центральному об’єкті – на тигрові. Така відмінність пов’язана з різним опрацюванням тла в зоровій корі. Як показали досліди з використанням функціональної магнітно-резонансної томографії (фМРТ), культурні риси відображені й в особливостях мереж мозку, які відповідають як за соціальні, так і за іншого типу завдання. У східних азійців задіяні ті структури мозку, які в основному займаються висновками про емоції та думки інших, тоді як у людей західного світу передусім активні структури мозку, які залучені до аналізу власних думок та емоцій.

Наступна розмежувальна ознака полягає в тому, наскільки схильні різні культури до уникнення небезпеки. Греція тут посідає чільне місце, а Сінгапур сприймає небезпеку якнайкраще. Суттєві відмінності між культурами відображає також Power Distance Index (PDI). Він вимірює, наскільки люди поважають ієрархію та авторитети. Ключовою фігурою міжнародного прикладу низького PDI став колишній нідерландський прем’єр-міністр Йооп ден Ойл, який відпочивав 1974 року в Португалії у своєму трейлері просто серед маси нідерландських відпочивальників. У країнах із високим PDI, як-от Бельгія чи Франція, таке годі й уявити.

Південна Корея належить до країн із яскраво вираженою ієрархічною свідомістю. Ситуація з Korean Air показала, наскільки небезпечним може бути вплив культури, де високо цінують авторитети, навіть якщо йдеться про кабіну пілота. Другий пілот не наважувався відкривати рота, навіть коли бачив помилки капітана або наближення небезпечної ситуації. Це призвело до цілої серії авіакатастроф. Зрештою цю проблему Korean Air таки подолала, зобов’язавши пілотів говорити одне з одним на рівні очей та англійською, а також у двосторонньому порядку контролювати та виправляти одне одного.

Серед наукової спільноти високий PDI хоч і не загрожує життю, однак пригнічує креативність співробітників, які належать до культури, яка вчить банально робити те, що говорить шеф. Хороші докторанти із західним світоглядом, наскільки мені відомо, ініціюють одразу ж після залучення до нових наукових проектів зміну правил. Наукова робота в Китаї пов’язана з високим PDI. Передусім я пояснюю китайському докторантові, що поводитися зі мною ввічливо – заборонено, і я особливо високо оціню, якщо він зможе мені довести, що я помилився (а таке час від часу трапляється), або ж зможе запропонувати кращу альтернативу. Іноді дивуєшся, коли незабаром вони набираються сміливості вступати зі мною в палкі дискусії, як зростають у науковій компетенції і як отримують задоволення від критичного прочитання наукової літератури. Тож такі культурні особливості, принаймні частково, таки можна змінити.

А втім, на сході незмінним залишається піднесення вчителя на п’єдестал. Щоразу 10 вересня, на День учителя, я одержую на електронну пошту милі листи від колишніх китайських студентів. Від студентів із плеяди інших країн такого прояву поваги я не отримував жодного разу. Між іншим, мати теж посідає в ієрархії східних країн високий ранг. Її фото активує в китайському мозку ті самі структури, що й фото зіркових знаменитостей, чого не трапляється в мозку людей західного штибу.

Культура та хвороби мозку

На сьогодні в картині психічних захворювань теж спостерігають великі відмінності між популяціями. Так само варіюється, принаймні частково, наявність у різних етнічних групах гена CYPA6, відповідального за схильність до нікотинової залежності. Варіанти цього гена, які зменшують ризик залежності від нікотину, у європейців та африканців трапляються рідко (десь у 3 %), а в японців та корейців – частіше (близько 24 %).

Так само схильність до дискримінації пов’язана з генетичними особливостями. Люди з коротким варіантом гена-транспортера серотоніну більше схильні до дискримінації, а частота, з якою виникає цей поліморфізм, відрізняється залежно від групи населення. Щодо цього слід наголосити, що в нашому мозкові та поведінці немає жодного окремого гена, який би відповідав за конкретний спосіб поведінки. Різниця в поведінкових типах базується на сукупності генів та на інших факторах.

Іммігранти, які входять до складу етнічних меншин, підлягають більшому ризику захворіти на шизофренію, ніж місцеве населення, хоча передумови цієї хвороби переважно закладені генетично. І винен тут потужніший стрес, з яким ті зіштовхуються. Фактом є те, що в Німеччині в поясній корі іммігрантів констатують сильніші реакції на стрес, ніж у корінного населення.

Припущення, які дедалі дужче поширюють, що, мовляв, у народів із колективістським баченням світу, як-от у Китаї, менший ризик захворіти на депресії, нічим не доведені. Навпаки, психічні захворювання у цій країні все ще підпадають під табу, свідченням чого є дефіцит документації та лікування. Це принаймні частково пояснює велику кількість самогубств у Китаї, переважно в пацієнтів із депресією. Сьогодні там намагаються діагностувати та підтримувати депресивних людей, які бояться тавра психічного розладу, за допомогою смартфонів.

2. Мова та розвиток мозку

Це Я винайшло мову чи навпаки? У будь-якому разі одне й друге нерозлучні.

Ґуст Ґілс

Для розвитку мозку дитини вагомий фактор – мовне середовище, в якому вона зростає. Мова постійно діє на структуру та функції всієї системи мозку. Для формування компетенції з рідної мови вирішальне значення має мовне середовище; так виходить, що генетичні задатки тут відіграють лише мінімальну роль. Діти народжуються зі здатністю вивчити будь-яку мову світу. Через взаємодію із середовищем дитина вчиться розрізняти звуки довколишньої мовної системи або ж у випадку з двомовними дітьми – довколишніх мовних систем. Ця здатність розпізнавати звуки інших мов послаблюється поступово вже після першого року життя.

І навпаки: нейронна репрезентація китайської мови в мозку дитини залишається й тоді, коли після року проживання в Китаї її усиновлює французькомовна сім’я з Канади, і вона більше не має жодного контакту з китайською. Навіть через дванадцять років життя без жодного стосунку до китайської, тони китайської мови все ще активують у цієї дитини gyrus temporalis superior/planum temporale, так само, як у двомовної (французька – китайська) дитини, що зростала з китайськими батьками. У дітей, які ніколи не вивчали китайської, такої активації не спостерігають.

Залежно від того, чи рідна мова японська, чи якась із західних мов, тони та звуки тварин опрацьовує ліва або права кора. Генетична/етнічна комплектація не відіграє при цьому жодної ролі. Бо тільки з розвитком мовної компетенції в мозку виникає відповідна різниця. Люди, які спілкуються китайською, у порівнянні з багатомновними європейцями, які не володіють цією мовою, мають ділянки з більшою кількістю білої або сірої речовини в лівому острівці та в передній частині скроневої частки. Ця особливість була виявлена як у китайців, рідна мова яких – китайська, так і в європейців, які почали вивчати китайську в дорослому віці. Звідси виникає припущення, що ця ділянка має особливі функції щодо тональних мов.

У японській мові не розрізняється вимова літер Р та Л. Однак японські немовлята до дев’яти місяців здатні відчувати цю різницю. Та оскільки вони не мають справи з тонкою відмінністю між вимовою обох літер, то з часом втрачають таку здатність. Дев’ятимісячні американські діти, які зростали не в китайськомовному середовищі і втратили здатність розрізняти певні звуки китайської мови, можуть цього навчитися, щоправда, лише тоді, коли особисто спілкуються з китайцем, а не коли чують цю мову у відео- чи аудіозаписі. Тобто вирішальну роль тут відіграє соціальна інтеракція. Це ще раз підкреслює, наскільки для занять важливий учитель із плоті та крові, і порушує питання, чи навчання онлайн справді таке ефективне, як стверджують сьогодні.

Також ті ділянки мозку, які прямо не пов’язані з мовою, характерні певними етнічно зумовленими відмінностями. Первинна зорова кора (V1, поле 17) китайців помітно відрізняється від людей західного культурного світу. Такі форми варіантів структур мозку та їхній зв’язок із наявним культурним тлом повинні стати предметом майбутніх досліджень.

Двомовність

Інша мова – це інший погляд на життя.

Федеріко Фелліні

Мій онук у Парижі росте від народження двомовним. Його мати спілкується з ним виключно французькою, а батько – нідерландською. Зараз йому п’ять років, і просто дух перехоплює від того, наскільки природно він перемикається між французькою та нідерландською, залежно від того, хто перед ним стоїть, або ж уміє швиденько перекласти те, що щойно обговорювали. Недарма ж двомовність – настільки потужний стимул розвитку мозку, що двомовні люди показують значно кращі результати в багатьох психологічних тестах. В академічній сфері вони теж досягають більшого, ніж ті люди, які зростали лише з однією мовою. У префронтальній корі двомовних більше білої речовини.

Варіації розміру первинної зорової кори (V1-поле 17) та поля 18. Західні мізки позначені a, b та e-h. Китайські мізки (c, d) характерні більшою первинною візуальною корою (поле 17)

Двомовні діти розбудовують додаткові когнітивні резерви. У середньому двомовні слабують на хворобу Альцгеймера на чотири-п’ять років пізніше, ніж діти, які знають лише одну рідну мову. Знову і знову в нашого внука, коли той спілкується нідерландською, проскакують французькі слова. Вік каже salon замість woonkamer (вітальня) чи bureau замість werkkamer (кабінет). Це, по суті, єдиний недолік двомовності: словниковий запас обох мов залишається дещо обмеженим. Двомовність, до речі, не є чимось надзвичайним. Зрештою близько половини населення сучасного світу двомовне.

Вік, коли починається вивчення мови, визначає, яка структура мозку буде до цього залучена. У фронтальній корі міститься центр Брока, відповідальний за мову. Якщо в дорослому віці вивчати другу мову, то в межах центру Брока активуються також інші підзони. Якщо ж із раннього дитинства зростати двомовним, то обидві мови послуговуються тією самою підзоною Брока. У скроневому мовному центрі Верніке не відзначають жодної різниці в часі вивчення другої мови. Однак у разі двомовності спостерігають певні відмінності у білій речовині, а також зв’язках між різними ділянками мозку.

Лівий nucleus caudatus (хвостате ядро) у двомовних контролює використання певної мовної системи, як при німецько-англійській, так і при японсько-англійській двомовності. Пацієнтка, яка володіла трьома мовами, маючи розлад голівки nucleus caudatus, усе ще могла добре розуміти всі три мови, однак під час розмови спонтанно перемикалася без власної на те волі з однієї мови на іншу. Це доводить, наскільки важлива ця ділянка мозку для переходу від однієї мови до іншої. У цьому процесі задіяна, між іншим, і префронтальна кора.

3. Духовність і віра

Кожен мав би бути вільним у тлумаченні основ віри на свій розсуд. Віру кожної людини можна оцінювати лише за її вчинками.

Спіноза

Кожному з нас властива певна міра духовності, а отже, і схильність до релігії. Як показали дослідження близнюків, цей потяг до 50 % зумовлений генетично. Цей показник можна прорахувати за допомогою різниці між однояйцевими та двояйцевими близнятами.

Дін Хемер відкрив ген, маленькі варіанти якого визначають міру духовності. Релігія – це локально зумовлене оформлення наших духовних відчуттів. Середовище, в якому ми зростаємо, дбає про те, щоб релігія наших батьків на ранніх стадіях розвитку відклалася у процесах мозку в подібний спосіб, що й рідна мова. Генетичні задатки, крім того, визначають, наскільки стійким буде програмування віри в мозку, а отже, й те, чи ми все життя дотримуватимемося релігії, чи легко від неї відійдемо.

4. Стимулювальне багатогранне середовище й освіта

Гра – це такий тип діяльності, який неможливо сприймати цілком серйозно.

Жак-Ів Кусто

Як писав Дарвін, мозок зайців і кролів, які зростали в неволі, був на 15–30 % меншим від їхніх побратимів, що жили у вільній природі. Однак якщо в лабораторних тварин є можливість жити зі своїми побратимами в «стимулюючому середовищі» – великій клітці із цілою купою предметів, які щоденно замінюватимуть, – то їхній мозок збільшується, а між його клітинами утворюється більше сполучень. Для школярів теж украй важливе вимогливе, стимулювальне середовище. Харизматичний, натхненний учитель може стати вирішальним фактором у виборі професії. Натомість існує ймовірність того, що мозок недоглянутої дитини довший час буде меншим.

Йансен ван Ґален (Дріекус). Учитель (1926)

Тоді постає запитання: скільки дитина ще може наздогнати і після якого рівня недогляду дитина ще в змозі надолужити згаяне? Те, що деяким дітям це, принаймні частково, до снаги, довели випадки в екстремальних ситуаціях. (Більше читайте в історії про Ремзі Чавдара.)

Достатнє та якісне харчування, когнітивна стимуляція, відповідна кількість руху та сну – основа доброї успішності в школі. Проблеми зі сном можуть призвести до тяжких збоїв навчального процесу. Гарний Non-REM-сон необхідний для збереження інформації в пам’яті. Удосталь виспавшись, ми краще пам’ятаємо те, що вивчали напередодні. Під час періоду статевого дозрівання зміщення ритму нашого біологічного годинника може призвести до серйозних проблем. Винен тут вплив статевих гормонів на нервові клітини внутрішнього годинника. Саме із цієї причини молодь пізніше йде спати, а зранку не така продуктивна. Приблизно у віці двадцяти років такий годинник знову повертається до норми.

Структура кожного мозку унікальна; розмір спеціалізованих регіонів мозку та ефективність їхніх зв’язків визначають потенціал та рамки кожного з нас. Це дозволяє, наприклад, наперед прорахувати, взявши до уваги будову мозку, індивідуальні особливі реакції під час проходження певного курсу. Під час одного експерименту, за якого восьми- та дев’ятирічні діти брали участь у курсах із лічби, була спроба вирахувати ефективність курсу на основі розміру тих структур мозку та їхніх зв’язків, які відіграють важливу роль у запам’ятовуванні. Критеріями прогнозу були об’єм гіпокампа та його зв’язок із частинами префронтальної кори й смугастим тілом. Слід відзначити, що розмір і зв’язки структур, пов’язаних із підрахунком, зокрема парієтальної та фронтальної кори, для прогнозування ефекту від курсу до уваги не брали. Дослідження стосувалося декларативної, а саме – відтворювальної пам’яті, а не процедурного, автоматичного вивчення, яке можна прогнозувати на основі об’єму смугастого тіла.

На КТ-знімку видно вплив важких форм недогляду на мозок трирічної дитини (справа) у порівнянні з мозком середньостатистичного розміру трирічної дитини, яка виросла в нормальному середовищі (зліва). Недоглянута дитина має не лише менший мозок, а й значно більші шлуночки й порожнини між звивинами

Для успішного життя в суспільстві дуже важливі риси, як-от: допитливість, сила волі, соціальна поведінка, здатність до адаптації та чуйність, – їх потрібно розвивати під час освітнього періоду. Досі не вирішено проблему, в який спосіб слід підбирати студентів для окремих спеціальностей. Замість того щоб відштовхуватися лише від оцінок в атестаті, університети дедалі більше прямують до «децентралізованого відбору», тобто коли вони звертають увагу на те, чи наділені майбутні студенти потрібними рисами для їхнього фаху. Я помітив, що в Китаї для таких вступних співбесід уже навіть є курси, де студентів навчають давати правильні відповіді.

Щоб адаптуватися до інтенсивних змін у нашому світі, який швидко стає складним, дедалі важливішими стають креативні здібності. Саме тому школи мають культивувати креативність, навчаючи учнів готовності до атаки. Учням слід мати сміливість випробовувати нове, а також можливість завзято працювати над тими темами, які їх цікавлять. Крім того, учні повинні навчитися ставити критичні запитання. Єт Бюссемакер, міністерка освіти, культури й науки, виступила на захист права освіти «компетентних бунтівників».

РЕГЕНЕРАЦІЯ ПІСЛЯ НЕДОГЛЯДУ

Ремзі Чавдар протягом перших двох років життя розвивався нормально. Але тоді його батько через контрабанду наркотиків у Португалії загримів на сім років до в’язниці. Його мати залишилася сама. Це її доконало, і вона дістала психоз. Недоглянутого чотирирічного Ремзі знайшли вдома серед купи сміття. Він був виснажений недоїданням, у нього не було жодної іграшки. Оскільки його мати роками з ним не розмовляла і не випускала надвір, він витискав із себе лише звуки. Експерти прозвали його «вовченям» і вважали відсталим.

З цієї причини Ремзі (з погляду сьогодення – помилково) наступні десять років провів у мінімум тринадцяти нідерландських закладах для розумово відсталих. Він зростав серед дітей, які не вміли комунікувати й обмазували стіни власними фекаліями. Навіть коли його IQ зріс із 50 до 79, його далі залишали в цих закладах, хоч медична служба нагляду за підлітками з перших років дотримувалася думки, що його розвиток дуже швидко прогресував.

Його опікунка помітила першою, що він не відсталий, тож доглядала за ним протягом кількох років із власної ініціативи. «Якби не Беп, мене б досі там утримували», – сказав Ремзі. Пізніша перевірка показала, що в нього був рівень IQ 118. Він навіть планував вивчати інформатику. Але якийсь час у Ремзі була депресія, тож він змушений був покинути навчання в інституті за фахом «Інформаційні та комунікаційні технології». Сьогодні він намагається добитися в суді визнання вчинених стосовно нього дій помилкою. Депресія – ось ціна, яку він заплатив за те, що з ним зробили.

5. Дорослішання: фаза пристосування до нового суспільства

Молодість – це щось неймовірне. Це справжня ганьба, коли її витрачають на дітей.

Джордж Бернард Шоу

Статеві гормони, які вибухають під час перехідного віку, впливають на активацію агресивної та сексуальної поведінки, яку супроводжують багато інших поведінкових змін. Еволюційну перевагу перехідного віку варто розглядати в поєднанні зі статевою зрілістю. Щоб запобігти надто частим мутаціям та підвищеному ризику захворюваності, розмноження не повинне здійснюватися в межах власного сімейного кола. Отже, молодь має покидати батьківський дім, накопичувати новий досвід і при цьому безстрашно відгукуватися на ризики. Під час пубертатного періоду підлітки бачать лише недалекосяжні наслідки своїх дій, тож потенційне покарання не відлякує їх від власних імпульсивних рішень. Саме через це над ними нависає велика загроза зловживання алкоголем, тютюном чи забороненими наркотиками, які можуть завдати довгочасної шкоди їхньому незрілому мозкові, а також загроза ризикованих поїздок на машині чи незахищеного сексу.

Ці факти підтверджує і статистика. Однак фактом залишається також те, що більшість підлітків під час фази дорослішання не спричиняє катастроф. Типову для пубертатного періоду поведінку передусім слід сприймати за вигідну адаптацію, а названі вище ризики лише за відносно рідкісні супутні явища корисної і необхідної поведінки.

Насамперед підлітки опиняються сам на сам із вимогою ухвалити найважливіше з усіх можливих рішень: вони повинні покинути батьківський дім і взяти життя у власні руки. І вони це роблять тоді, коли палко критикують власних батьків, шукають пригод собі на голову, кидають нові виклики, не замислюючись надто довго над небезпеками, які можуть трапитися на їхньому шляху. Адже рішення обдумують лише з короткою перспективою. Тинейджери нерідко гостро критикують батьків, не розмірковуючи над тим, наскільки боляче вони їм іноді роблять. До того ж у цей період вони значно відкритіші до позитивних відгуків, ніж до негативних.

Поведінка підлітків здається вигідною не лише з генетичної перспективи – вона несе значні переваги і для суспільства. Хоч старші й забезпечують стабільність і тривкість, однак зазвичай вони консервативні, рідко йдуть у ногу з новими винаходами й не завжди беруть на себе роль поборників необхідних змін. Але суспільство тим часом не стоїть на місці, воно швидко й невпинно змінюється політично, економічно, технічно та кліматично.

Підлітки прагнуть стати співвиконавцями цих змін. Вони хочуть випробувати нові неймовірні речі, їх захоплюють інновації, вони підтримують суспільні зміни. Їхня поведінка дозволяє суспільству пристосовуватися до нових процесів розвитку. Де-факто суспільство без усіх цих нововведень молоді не змогло б продовжувати існування. Молоді люди в період статевого дозрівання наче створені стати рушійною силою розвитку, адже не несуть стільки відповідальності і не реалізовані в економічному та політичному аспектах так, як дорослі.

Молоді покоління керуються, однак, не лише власними інтересами. Нерідко вони допомагають на добровільних засадах різним благодійним організаціям або з альтруїстичних міркувань (часто всупереч волі батьків) виявляють готовність вирушити на війну. Не варто також забувати й те, що в бронзову добу більшість людей помирали вже у віці двадцяти-тридцяти років. Звідси випливає: суспільство з вікопомних часів перебуває в руках підлітків та молодих дорослих, а це з погляду еволюції аж ніяк не призвело до катастрофічного результату.

Евелін Крон, професорка психології розвитку в Лейденському університеті, займалася вивченням «ага-прозріння»: нового, корисного та цілеспрямованого розуміння, яке є невіддільною частиною нашої креативності. Особам, які брали участь в експерименті, вона поставила завдання скласти фігурки з певної кількості сірників. Підлітки швидше вирішували завдання в порівнянні з дорослими, – і все це через «ага-прозріння». Для опрацювання цього завдання вирішальне значення має фронтальна кора. У дорослих вона має у розпорядженні обкатані шляхи, які швидко функціонують для вирішення конкретних проблем. У молодих людей таких об’їжджених трас немає, тому їм важче щось планувати. Однак для творчих завдань вони можуть використовувати свою префронтальну кору з усіма її невикористаними можливостями, тому швидше знаходять нові ідеї.

Інша ознака періоду дорослішання – відсутність зв’язку між префронтальною корою, відповідальною за планування, та nucleus accumbens (прилеглим ядром), центром нагороди. Зв’язка між корою та мигдалиною теж іще сформована не до кінця. Стимуляція мигдалини важлива для ухвалення ризикованих рішень. До серйозної оцінки небезпеки належить також залучення страху. Однак зі страхом у підлітків проблем небагато.

Завдання, які базуються на Theory of Mind та mentalizing, тобто вимагають роздумів над іншими або над самим собою, активують у молодих людей скронево-парієтальний перехід і префронтальну кору. Під час фази між дорослішанням і дорослим віком зменшується активність у медіальній префронтальній корі та водночас покращується успішність, яка стосується вирішення подібних завдань. У віці від 14 до 24 років у мозку відбувається ще дуже багато структурних змін, для яких важливі також статеві відмінності. Префронтальна кора збільшується в розмірі до 24-го року життя. Деякі структури мозку та їхні функції формуються досить пізно, тож мозок вісімнадцятирічного, на відміну від того, яким його називає законодавець, ще далеко не «дорослий». Отже, відправляти вісімнадцятирічних солдатів у місця воєнних дій – безвідповідально.

6. Вибір партнера

Моногамне парування

Стабільні моногамні гетеросексуальні стосунки можна, звісно ж, розцінювати по-різному. «Бігамія – це коли на одну жінку забагато. Моногамія – також», – вважав Оскар Вайльд (1854–1900). З погляду його гомосексуальної орієнтації, усе цілком зрозуміло. Заразом моногамний вибір партнера в людей – це перевірений процес, який виник ще десь 3,5 млн років тому. Уже попередник людини, Australopithecus africanus, мав би, у принципі, бути моногамним. Закоханість – це універсальна подія, покладена в основу тривалих, переважно моногамних стосунків. Вона обіцяє великі еволюційні переваги як здоров’ю батьків, так і шансам на виживання їхніх дітей. Та обставина, що рівень тестостерону в чоловіків під час тривалих стосунків спадає, особливо, коли вони стають батьками і приділяють багато часу дітям, сприяє збереженню тривалих стосунків, а також посилює емпатію до дітей.

Едвард Мунк. Поцілунок IV (1902)

Для захисту сім’ї існують різноманітні моральні конструкції, наприклад, «зрада». Однак це під великим питанням, якщо взяти до уваги еволюційну вигоду від зради, яка полягає нібито в тому, що чоловік може поширювати свою ДНК, а також запал, з яким на зраду реагує суспільство. Подружня зрада та розмноження у нашому суспільстві більше не перебувають у прямому співвідношенні. Однак еволюційно запрограмовані нюанси не так легко змінити. Соціальна сім’я, крім стабільних подружніх стосунків, може, звісно ж, дійти до розлучення, повторного одруження, переслідування або вбивства. Так чи інакше, але моногамія (а отже, поєднана з нею чоловіча допомога під час виховування дітей і монопольне партнерство) всупереч переліченим вище ризикам довела свої еволюційні переваги. Хоча б у тому, що вона зменшує ймовірність, що дитина насправді від іншого батька. Проте це зовсім не стійка система, адже на основі тесту ДНК ми знаємо, що в близько 2–3 % дітей законний батько не збігається з біологічним. У комплексному суспільстві конструювання соціальної моногамної сім’ї все ж вимагає зусиль нашого мозку, тож очевидно, що вона зробила свій внесок у розвиток нашого великого мозку.

У цьому контексті слід згадати, що між процесами, які сприяють паруванню, та процесами, що відіграють роль у виникненні залежностей, існують міцні точки перехрещення. Саме тому розрив стосунків може супроводжуватися абстинентним синдромом. Установлено, що щури, які демонструють міцніші соціальні відносини, не так легко стають залежними від амфетаміну. Подібне констатували і в людей: спільне проживання та шлюб супроводжують менші ризики стати залежним. Тож скидається на те, що люди схильні або до залежності від певних речовин, або ж до залежності від партнера.

Для закоханості мають значення не лише зовнішній вигляд, віра й соціоекономічні фактори. Важливий фактор утворення пар – варіанти в генах. Китайські дослідження варіації генів серотонінової системи доводять, що в серотоніновому 1А-рецепторі-гені існують маленькі генетичні варіанти (поліморфізми), які корелюють із більшою ймовірністю закохатися або з більшою ймовірністю залишитися одинаком. Під час експерименту із залученням 522 близнюків дійшли висновку, що варіант гена рецептора 1А вазопресину підвищує в чоловіків ризик нещасливого шлюбу. Носії таких генів переживали в середньому вдвічі частіше сімейні кризи, а якщо лишались неодруженими, мали більше стосунків та вдвічі частіше зраджували. У жінок такої закономірності не виявлено.

Соціальний гормон окситоцин стимулює двосторонню приязнь закоханої пари. Рівень окситоцину в закоханої особи вищий, ніж в осіб, які не перебувають у стосунках. Дослідження показало, що високий рівень окситоцину зберігався високим у кожної особи індивідуально, але в закоханих пар він іще був високим навіть після шести місяців. Так само, як і з приязню між матір’ю та дитиною, констатували кореляцію між високим рівнем окситоцину та якістю стосунків між партнерами. На основі рівня окситоцину під час першого заміру можна було спрогнозувати, які пари будуть разом через шість місяців, а які розійдуться. Емпатичні стосунки закоханої пари часто залежать від маленького генетичного варіанта рецептора окситоцину. Наступне дослідження змогло довести, що реакції на партнера чи на його фото в префронтальній корі, поясній корі чи в nucleus accumbens у тих осіб, які після сорока тижнів були разом, проявлялися сильніше, ніж у тих осіб, які на той час припинили стосунки. Сканування мозку, вимірювання рівня окситоцину й аналіз ДНК на предмет варіантів у рецепторах можуть перед початком фази закоханості розповісти, що чекатиме на такі стосунки в майбутньому.

Феромони

Запах може викликати сильні, наповнені емоціями спогади. Під час вибору партнера та утворення пари пахучі речовини незамінні. Коли люди закохані, то добре впізнають запах свого партнера, але якщо вони просто друзі, ще й різної статі, то вже не так добре. Тож закоханість за допомогою пахучих речовин тримає на відстані прояви уваги можливих конкурентних партнерів. Пахучі речовини, а саме – феромони, впливають і на нашу сексуальну поведінку, навіть коли ми сприймаємо їх, самі цього не усвідомлюючи. Феромон, який виділяється з тестостерону, стимулює активність гіпоталамуса гетеросексуальних жінок та гомосексуальних чоловіків однаковою мірою, але в гіпоталамусі гетеросексуальних чоловіків не викликає жодних реакцій. Очевидно, що гетеросексуальні чоловіки не зацікавлені в такому чоловічому запаху, тож виходить, що вплив феромонів на нашу сексуальну поведінку залежить в основному від нашої сексуальної орієнтації.

Цьому механізмові дії (можливо, навмисно) не надали значення, коли фірма Schwarzkopf 21 лютого 2008 року випустила на ринок гель для волосся під назвою Got-2b. Компанія Schwarzkopf як ароматизатор використала феромон, виділений прогестероном. Його можна знайти у великій кількості в нашому поті, при цьому в чоловіків його концентрація в десять разів більша, ніж у жінок. Феромон (андростадіенон) у гелі для волосся мав, за даними фірми, через стимуляцію нашої системи нюху діяти позитивно, збільшуючи, наприклад, привабливість чоловіків для жіночої статі. Я тоді вказував і на радіо, і на телебаченні, що чоловіків треба проінформувати також про той факт, що така речовина (а це довів професор Савік у Стокгольмі) впливає на гіпоталамус не тільки гетеросексуальних жінок, а й гомосексуальних чоловіків. Тому теза в інформації, якою поділилася фірма Schwarzkopf, що «вплив феромонів на осіб однакової статі досі не вивчений», не відповідає дійсності. Тож на чоловіків могли чекати не зовсім приємні сюрпризи, якби вони вирушили до бару на пошуки партнерки, принаймні, якби в того гелю для волосся і справді був обіцяний ефект, що, між іншим, не було доведено. Я ж після перших анонсів цього продукту від Schwarzkopf більше про нього нічого не чув і не бачив.

Ревнощі

Усе саме так: уявімо собі, що між мозком і розумовими здібностями людей та вищих тварин, як говорив іще Дарвін, не існує фундаментальних, а є хіба що рівневі відмінності. Бо і в тварин є радість та біль, щастя, сум і ревнощі, вважав Дарвін. Щастя, на його думку, ніде не можна побачити в чистішій формі, ніж у цуценят, кошенят і ягнят, що бавляться одне з одним, як і наші діти. Ревнощі – це потужна емоція, яка і в людей не обмежена лише сексуальними стосунками: уже діти, починаючи з шести місяців, уміють демонструвати реакцію ревнощів. У деяких культурах ревнощі – важливий мотив убивства.

Як наочний приклад ревнощів у тварин, Дарвін наводить типову реакцію собаки, коли той відчуває, що його господар чи господиня проявляє прихильність до іншої людини. Моя жінка Патті з давніх-давен тримає собак породи боксер. Наразі в неї вже сьомий боксер, Фамке. Більшість боксерів демонстрували яскраву реакцію ревнощів, коли я обіймав Патті. І Фамке теж не стала винятком: вона голосно гавкає і намагається протиснутися між нами. Ревнощі – це реакція на небезпеку втратити цінні стосунки. Саме тому це велика еволюційна перевага. А хто ж може бути для собаки важливішим, ніж той, хто його годує, тобто моя дружина?

Теодор Жеріко. Портрет жінки, що страждає від невідступних ревнощів (1822)

Викликати сильні ревнощі може й інший собака, навіть іграшковий. Гарріс та Пруво (Harris, Prouvost, 2014) проводили експерименти, під час яких господар ігнорував власного пса і протягом хвилини бавився з іграшковим, який умів скавчати, махати хвостиком і гавкати.

Близько 86 % собак власника обнюхували зад іграшкової тваринки, яку, очевидно, сприймали за справжню. Чверть усіх собак проявили агресивну поведінку і хапали іграшку; третина намагалися протиснутися між несправжнім собакою і своїм господарем. Три чверті псів пригорталися до іграшки або до господаря. Тож у цьому експерименті простежуємо такі самі прояви ревнощів, як і в людей. Деякі собаки ревнували помітно дужче за інших.

Біологічні й соціальні чинники, які впливають на індивідуальний рівень ревнощів, ще потребують точного вивчення. Протягом того часу, поки обидва партнери повинні дбати про дітей, ревнощі покликані вберегти єдність цієї пари, однак подеколи вона може бути контрпродуктивною. Оскільки правила моралі й відповідні емоції розвивалися в ході еволюції, то постає запитання, чи вони в сьогоднішньому суспільстві та чи на всіх фазах нашого життя досі ще функціонують однаково?

Під час дослідження з використанням фМРТ студентам надавали для ознайомлення тексти про їхніх партнерів, які б мали викликати ревнощі. Виявилося, що чоловіки ревнують такою самою мірою, як і жінки. Однак у чоловіків збудження фіксували в гіпоталамусі й мигдалині, тобто тих ділянках мозку, які пов’язані із сексом та агресією, а в жінок – натомість у задній частині sulcus temporalis superior (верхній скроневій борозні), тобто в ділянці, яку асоціюють із розчаруванням та порушенням соціальних правил. Тож чи не варто шукати еволюційне коріння цього явища у сформованих мільйони років тому статевих відмінностях? Варто було б здобути більше знань із цього питання, адже Франс де Вааль називає «своїх» шимпанзе «просто ревнивими, сексистськими та владолюбними». Тож ніщо тваринне не чуже нам.

7. Політичні вподобання

Однозначно, держава – це природне утворення, а людина – політична істота.

Арістотель

У політиці важливу роль відіграє багато еволюційно-біологічних факторів. Наш мозок реєструє етнічну приналежність людини в межах 180 мілісекунд, а стать – 450 мілісекунд. Немовля, якому всього декілька місяців, швидше повірить чужинцеві з відомим йому акцентом, ніж чужинцеві з невідомим акцентом. У нас усіх автоматично виникають ксенофобські й расистські реакції, реакції, що пов’язані з активацією мигдалини, яку декому краще тримати під контролем. Ми також схильні до преференцій стосовно осіб із «нашої групи» і розрізняємо в межах 170 мілісекунд, чи належить певна особа до нашої групи. Це рішення супроводжує активність у великій кількості ділянок мозку. Так само біологічні передумови матиме й наша схильність до лівих чи правих політичних течій.

Політичні схильності дітей на 69 % збігаються з преференціями їхніх батьків. Ці збіги раніше пояснювали вихованням. Однак дослідження із залученням близнят чітко засвідчили, що наші політичні вподобання значною мірою закладені на генетичному рівні. А вже пізніше ми розвиваємо політичні преференції, взаємодіючи із середовищем. У молодих дорослих осіб наявна політична спрямованість, пов’язана з відмінностями у функціях та структурі мозку.

Наші політичні вподобання залежать від психологічних процесів, пов’язаних зі страхом та невпевненістю. У прогресивних людей є симпатія до нових ситуацій і невизначеності. Моніторинг конфліктів, які проходять у передній частині поясної кори, показав, що прогресивні люди схильні до них більше. Прихильність до прогресивної партії корелює з більшим об’ємом передньої частини поясної кори, структури, яка відповідає за спостереження і толерування конфліктів та нестабільності, а також за вибір дій. Консервативні люди реагують на загрози та конфлікти сильніше та агресивніше за прогресивних, і вони чутливіші до грізних виразів обличчя. Під час виконання ризикованих завдань у прогресивних людей активується острівець, а в консервативних – права мигдалина. Острівець регулює функції тіла, чим і можна пояснити сильніші реакції тіла прогресивних людей на конфлікти. Мигдалина ж активується під час ухвалення рішень у ризикованих ситуаціях та з відчуттям страху.

Різниця між консервативними й прогресивними людьми проявляється в їхньому ставленні до страху. Де-факто консервативна політична позиція супроводжується більшим об’ємом правої мигдалини. Це важлива структура для опрацювання страху. На основі різниці в розмірі передньої частини поясної кори й мигдалини вдалося спрогнозувати політичну позицію особи з точністю до 72 %. А різниця активності острівця й мигдалини дозволила передбачити майбутню політичну прихильність із точністю до 83 %. Що саме розвивається першим: політична преференція чи відповідна різниця в розмірах структур мозку, тобто що є причиною, а що наслідком, – ще треба вивчити.

Ван Ґіннекен зробив непоганий огляд того, в який спосіб ми вибираємо собі лідерів. Навіть сьогодні роль відіграють фактори, які ще дуже давно мали еволюційне значення, а саме чинники, як-от: розмір, вік, чоловічий шарм і стать. У великих людей навіть сьогодні кращі шанси отримати вище звання чи посаду, а також більше заробляти. Французький президент Шарль де Ґолль, який зі своїм кепі на голові був вищим за два метри, якось сказав до такого ж високого нідерландського міністра закордонних справ Йозефа Лунса: «Ми, великі люди, […] повинні вести за собою менших». Глибокий голос асоціюється з мужністю та силою. Прем’єр-міністерка Великої Британії Марґарет Тетчер навіть брала уроки тренування голосу, аби надати йому глибшого звучання. Обираємо ми й за зовнішнім виглядом, причому симетрія для нас слугує індикатором добрих генів. «Краса» тут важливіша за інтелект, приємні манери чи враження, яке викликає довіру. Вибір за зовнішнім виглядом здійснюється блискавично: достатньо секундного погляду на чорно-білу світлину, щоб одразу визначити, кого обиратимемо. Саме тому перше враження таке важливе, і саме тому має успіх спід-дейтинґ.

8. Чи зупинилась еволюція людини?

Якщо навмисно заплющити очі, то ми зможемо пізнати на основі поточних сучасних знань наше походження, і нам не варто його соромитися. Найпростіший організм – це вже щось значно складніше за неорганічний пил під нашими ногами; і жодна позбавлена упереджень людина не зможе вивчати якийсь живий організм, яким би простим той не був, щоб не загорітися ентузіазмом через його неймовірну структуру та особливості.

Чарльз Дарвін

За наш мозок з його безмежним потенціалом та за його індивідуальні відмінності, зумовлені еволюцією, нам варто дякувати, як довів Дарвін, процесу випадкових мутацій і відбору найбільш підхожих варіантів. У ході еволюції наш мозок ставав більшим із неймовірною швидкістю, а його функціональні можливості зросли до безмежності. Усього за три мільйони років вага нашого мозку збільшилася втричі: від 500 грамів – ваги, яку досі вважають нормальною у великих мавп, як-от шимпанзе та орангутани, – до 1500 грамів у сучасної людини.

Протягом цих трьох мільйонів років ми утворювали, крім тканини мозку, необхідної для регуляції тіла, «додаткову» мозкову тканину, за допомогою якої ми могли краще думати й розв’язувати складніші завдання. Еволюційний тиск, який зумовив такий швидкий ріст нашого мозку, полягав у перевагах, які більший мозок міг запропонувати соціальній, складній спільноті.

Збільшення розміру мозку – це не єдине, що робить нас людиною. Адже бувають люди, мозок яких не більший за мозок шимпанзе, але щодо решти – у них нормальна структура людського мозку. На відміну від шимпанзе, такі «мікроцефальні» люди вміють хоча б говорити. Мозок неандертальців був більший за наш, хоча когнітивно вони не могли складати конкуренцію нам, Homo sapiens. Bigger не завжди better[8]. Відмінними будуть і певні основоположні характеристики будівельних каменів мозку – нервових клітин: наприклад, у людини вони передають інформацію вдесятеро швидше, ніж у мишей.

Найкраща адаптація до середовища не завжди означає збільшення мозку. Усе залежить від умов проживання. Для тварин, яким у пошуках поживи доводиться пірнати під воду, малий мозок буде перевагою, адже якщо він менший, то і споживання кисню помітно менше, тож вони можуть не виринати на поверхню довше. Наочний приклад – черепаха, яка завдяки своєму маленькому мозкові живе без змін уже 200 мільйонів років. Юджин Д. Робін назвав цей феномен the evolutionary advantage of being stupid[9]. Існують черепахи, які можуть протриматися під водою навіть цілий тиждень. Після того, як кисень через декілька годин використано, черепаха активує іншу систему, яка надаватиме їй енергію, навіть без кисню. Ідеться про анаеробний гліколіз. Хоч він постачає й небагато енергії, однак її цілком достатньо для мозку маленького розміру. Вищі когнітивні функції з таким малим забезпеченням енергією були б неможливими.

Попри це в середовищі людей побутує правило bigger is better. Міхаель Гофман підрахував, що поверхня кори нашого головного мозку сьогодні становить 200 см2. Кубічний міліметр кори мозку, сірої речовини, містить 50 000 нейронів та 50 × 106 синапсів. Кора головного мозку складається всередину – неймовірна стратегія, щоб помістити цю величезну площу в компактному черепі. Завдяки складчастій структурі сполучення між окремими функціональними одиницями кори мозку можуть бути короткими, інформація може передаватися швидше, а мозок працюватиме ефективно. Клубок зім’ятого паперу підпадає під ті ж закони масштабування, що й складки neocortex (нової кори). У ході еволюції наш мозок став настільки великим, що сполучення між частинами кори мозку та білої речовини стали надто довгими. Саме тому надання спеціалізації окремим частинам мозку стало ефективнішим. Наприклад, мовні центри мозку виникли виключно в його лівій частині.

То чи досягнуто межу людського інтелекту, чи еволюція нашого мозку триватиме далі? Як підрахував Міхаель Гофман, теоретично еволюція може продовжуватися. Наш мозок міг би стати ще у два-три рази більшим за той, який є зараз. Але найпізніше тоді він би досягнув максимальної потужності обробки інформації. Бо сполучення ставали б дедалі довшими, а для певної реакції потрібно було б більше часу. Подальше збільшення мозку з одночасним покращенням його функціональності було б можливим лише тоді, коли конструкція мозку повністю б змінилася, а в ході еволюційного розвитку очевидно, що такого не станеться.

Тож теоретично можна говорити про наступний розвиток нашого мозку, але чи станеться так фактично? Для подальшого росту йому потрібно мінімум три ключових фактори: 1) яскраво виражена відмінність між індивідами; 2) ізоляція груп людей у їхньому середовищі проживання, адже інакше нових типів людей не виникне; 3) різка вирішальна зміна умов проживання, завдяки якій став би можливим відбір генетично пригожих молодих індивідів, які б пережили катастрофу й могли б розмножуватися. На моє переконання, нам не варто очікувати подальшої еволюції нашого мозку. Мою думку поділяє також Стів Джонс, добре обізнаний у цій темі, адже працює професором генетики в Лондонській лабораторії імені Ґальтона, названій на честь племінника Дарвіна Френсіса Ґальтона, який першим займався євгенікою – покращенням людської раси – і притримувався типових для того часу расистських ідей.

Фактично ж існують аргументи на користь того, що мозок Homo sapiens еволюційно більше не розвиватиметься. Перший аргумент вказує на те, що відмінність між індивідами значно зменшилася, коли декілька десятків людей приблизно 65 000 років тому емігрували з Африки. Через змішування етносів і народів ця різниця постійно зменшується, зрештою аж настільки, що Європа за декілька століть стане одним інбредним регіоном. Звісно, ще ніколи не було так багато людей, як сьогодні, і ще ніколи не виникало стільки нових мутацій. Однак цей процес проходить досить повільно. Середня швидкість мутації на одну ланку ДНК – приблизно одна п’ятисотмільйонна за рік, а мутації наразі більше не мають шансів відбуватися в межах ізольованої групи.

Мутація передусім повинна дістати нагоду помножитися, а це можливо лише в умовах ізоляції. Тож другий аргумент стосується того, що кількість ізольованих місцевостей, на яких мешкають групи людей, швидко зменшилася. Природних бар’єрів, як-от гори та річки, більше не достатньо для ізоляції окремих груп людей. Світ перетворився на одне велике село.

Третій аргумент полягає в тому, що ми були настільки успішними в розвитку допоміжних засобів, що наша боротьба за виживання сьогодні вже давно не така драматична, якою була ще 10 000 років тому. Природний добір під час розмноження дає різні шанси, однак нині це правило більше не діє, адже кожен після народження має приблизно однакові шанси на виживання і має більш-менш однакову кількість дітей. Сучасна людина після переїзду з Африки анулювала навіть тиск природного добору на ті групи, з яких вона походить, убиваючи своїх конкурентів або асимілюючись із ними, як це було з неандертальцями. Тож схоже на те, що еволюція нашого мозку, принаймні в розвинутих країнах і в найближчому майбутньому, зупиниться.

Завдяки великій варіативній різноманітності своїх предків сучасна людина змогла розвиватися в еволюційному процесі то конкуренції, то природного добору. У кого був більший мозок, той зміг вижити в цій складній соціальній формації, решта ж у процесі еволюції відійшла у вічність. Комплексність суспільства зростає як і до того, ба навіть більше – завдяки широкій спеціалізації експертів і глобалізації інноваційних процесів вона набирає більшого темпу. Еволюційне збільшення мозку, процес, який з огляду на три мільйони років був досить-таки коротким, не може крокувати в ногу з таким темпом – адже суспільство протягом 20 000 років повністю змінилося зі швидкістю, що експоненційно зростала.

Чи зможемо ми в майбутньому вживляти чіпи, щоб покращити в такий спосіб функції мозку, чи, може, нам вдасться стимулювати його ріст через генетичні маніпуляції? Поки що це, як то кажуть, вилами по воді писано. Останній метод уже випробовують на мишах. Маленький шматочок ДНК людини, який відіграє важливу роль під час ранньої фази розвитку кори мозку, вживляють у геном миші. В ембріонів мишей із людським геном і справді виростає більший мозок, але чи матимуть вони згодом ще й кращий мозок – час покаже.

Різноманіття варіантів, яке стало рушійною силою нашої еволюції, все ще існує й існуватиме завжди. Однак природний добір, який також був необхідним для продовження розвитку нашого мозку, сьогодні більше не відбувається, тому еволюція нашого мозку зупинилася. Сама по собі це не проблема, адже культурний розвиток іде далі завдяки винайденим нами технікам, які дозволяють зберігати всі знання й досвід. Це знову надає нам змогу, на основі здобутого попереднім поколінням, зробити наступний крок у власному розвиткові.

Мистецтво та мозок

VІ. Мистецтво й еволюція мозку

Усе справді велике та натхненне було створене індивідуумом, який міг працювати на свободі.

Альберт Ейнштейн

Наш мозок – це механізм творчості, основа культурного таланту й місце, в якому відбувається мистецьке сприйняття, відбір і репрезентація. Ми отримуємо дедалі більше нових даних про механізми, задіяні як при спогляданні мистецтва, так і під час мистецького творчого процесу, а також дані про те, як хвороби мозку впливають на ці процеси.

1. Виникнення мистецтва в ході еволюції нашого мозку

Розмір нашого мозку за останні три мільйони років потроївся. При цьому в людини, порівняно з іншими видами, утворилося значно більше зайвої тканини мозку, не потрібної для регуляції процесів тіла. У поєднанні зі чимраз складнішими процесами обміну в мозку завдяки цій додатковій мозковій тканині стала можливою мистецька творчість. Уже приблизно 40 000 років тому розвиток мозку сягнув того рівня, на якому перебуває сьогодні. Тоді стався справжній вибух креативу, який знайшов своє вираження у неймовірних печерах Ласко у Франції та Альтаміра в Іспанії. Тієї миті, коли Homo sapiens почав продукувати мистецтво, він перетворився на сучасну людину.

Ці перші витвори мистецтва виникли приблизно в однаковий час, але незалежно один від одного, в областях, які нині належать Франції, Німеччині, Австрії, Чехії, Росії, Китаю й Індонезії. Бо сучасна людина з Дордоні не могла контактувати із сучасними людьми з Індонезії, віддаленої на 13 000 кілометрів. Для здійснення мистецької діяльності їй, вочевидь, потрібен був певний розмір мозку у співвідношенні з рештою тіла. Найдавніші печерні малюнки Європи знайдені в печері Ель-Кастільйо на півночі Іспанії. Їм, як мінімум, 48 000 років, що дозволяє поставити запитання, чи сучасна людина фактично могла дійти аж туди, чи, можливо, автором цих малюнків з більшою ймовірністю слід вважати неандертальців. З мистецтва віком від 15 000 до 30 000 років випливає три суттєвих аспекти життя: розмноження, харчування/добування їжі (особливо мисливство) та духовні уявлення.

Розмноження

Спершу виникає мистецтво, яке стосується розмноження, а саме – так звана палеолітична Венера, первісні статуетки жінок. Їх вирізали з мамонтової кістки або витісували з каменю. Такі фігурки знайшли в Чехії, Австрії, швабській частині гір Юра та в Дордоні. В Абрі-Кастанет, низькому укритті в долині річки Везер, знайшли дуже старі, витесані у скелі зображення. Найімовірніше, їм від 30 000 до 37 000 років; скидається на те, що серед зображень знайшлося місце й жіночим статевим органам (вульви).

Вілендорфська Венера. Австрія. 24 000—22 000 рр. до н.е.

Метафори на тему розмноження можна побачити і в первісній архітектурі. «Людина спершу мала б жити в хатинах, що нагадували б матку, зі входом у формі вагіни», – якось я прочитав, на свій подив, у книзі архітектора Маллґрайва (Mallgrave, 2011). Коли ж на власні очі побачив 3000-річні будинки нурагської культури в Су-Нураксі на острові Сардинія, то одразу зрозумів, що мав на увазі автор.

Приклад із 3000-річної нурагської культури в Су-Нураксі на острові Сардинія. На думку архітектора Маллґрайва, людина спершу жила в хатинах, що нагадували матку, зі входом у формі вагіни

Актуальний і незвичний приклад метафорики розмноження знаходимо у творчості відомого за своїм іменем художника Мелле Олдебурріґтера (1908–1976). Він завжди прагнув, щоб його вважали не сюрреалістом, а «художником-візіонером», адже в його працях знайшлося чільне місце для гумору, тимчасом як у французьких сюрреалістів, на його думку, гумору бракувало. Єдиним художником, з яким той відчував спорідненість, був Ієронім Босх. Талант Мелле помітили рано. «Продовжувати, але ніколи не брати уроки», – була порада Альберта Функе Кюппера, політичного ілюстратора, творця коміксів і карикатуриста, який, зокрема, працював для бельгійської щоденної газети Het Volk.

Творчість Мелле складається передусім із зображень частин статевих органів та фантастичних фігур, які демонструють тематичний зв’язок із розмноженням. Він ніколи не робив попередніх замальовок чи заготовок, натомість просто починав вимальовувати якісь «закарлючки» в одному з верхніх кутів. Кінцевий результат його робіт йому самому видавався настільки чужим, що він здивовано реагував на них словами: «Ти тільки поглянь на мене!» Його «візія» того, що в кінці мало з’явитися на картині, знаходилася досить деталізовано в його фантазії.

Те, що в цих фантазіях, які виринали з його підсвідомості, він здебільшого торкався теми плодючості та смерті, а також те, що він працював самовіддано і машинально, «ллє воду на млин» сексолога та аналітичного психіатра Куна ван Емде Боаса (1904–1981), який провів 1958 року психоаналітичне дослідження творчості Мелле. Ван Емде Боас став пізніше першим професором сексології медичного факультету університету Амстердама та Лейдена. У його кабінеті висіла картина Мелле Nieuwe Herengracht. Ця картина захоплювала мене ще дитиною. На думку ван Емде Боаса, у Мелле важливу роль відігравали інфантильні психічні механізми. Фалоси в його картинах варто інтерпретувати як дитячі фантазії та страхи, які відносяться до того періоду, коли Мелле спав разом із матір’ю та обома старшими сестрами в Алькофені. Лише звільнившись від цих страхів у своїх картинах, Мелле зміг прожити життя здорового дорослого чоловіка, вважав ван Емде Боас. Однак сам Мелле говорив, що тільки хотів показати, наскільки людиною керує потреба розмноження, і що це, на його думку, найважливіша причина існування людини на Землі. Стосовно цього важко щось заперечувати, а психоаналітичне трактування підтвердити неможливо.

А. Й. Кноп Копманс жваво критикував статтю ван Ембе Боаса 1958 року. Він закидав йому, що той, мовляв, розкрив професійну таємницю. Однак це повна нісенітниця, адже зміст статті узгодили з Мелле. Художник дарував багато власних робіт, а ще продавав свої твори друзям з Амстердама. Саме так я познайомився з його творчістю ще в юному віці в домі батьків моїх друзів. Радість віолончелістки Фріди Белінфанте, яка пізніше працювала диригенткою у США, не мала меж, адже вона, хоч і не могла наважитися, але 1940 року таки купила в нього ціле портфоліо із сотні картин за невеликі гроші. Ті картини вона взяла із собою до Америки і дарувала їх по одній своїм учням. Те, що Мелле дуже довго обирав, кому продавати свої твори, підтверджує і той факт, що коли відома колекціонерка творів мистецтва Пеґґі Ґуґґенгейм якось подзвонила в його двері, він, відчинивши, повідомив: «Художника немає вдома».

Мисливство

Наступна тематична царина печерного мистецтва – тварини, які слугували поживою. У печерах Сулавесі в Індонезії 30 000 років тому зобразили бабірус. Кроманьйонець у Франції малював тих тварин, які в його часи мігрували вкритою глетчерами Європою. З численних кісток того часу можна зробити висновок, що Homo sapiens віддавав перевагу полюванню на північних оленів. Навіть попри те, що в деяких печерах знайшли зображення сцен полювання, серед доісторичних малюнків є зображення й тих тварин, на яких не полювали. Тоді виникає запитання, чому ж їх тоді зображували. Багато тварин у печері Ласко намальовані у так званій «викривленій» перспективі: частину їхньої голови зображено збоку, а іншу частину – спереду. Як тут не згадати Пікассо, який особисто відвідав ту печеру 1940 року, сказавши: «З того часу ми не вигадали нічого нового».

У доісторичному печерному мистецтві в Дордоні люди, вочевидь, не були улюбленим сюжетом. Їх зображували рідко, а тих декілька малюнків та гравюр, де їх все ж таки можна побачити, не відрізняються від зображень тварин особливим мистецьким умінням. Єдине зображення людини в Ласко – на віддалі від решти малюнків, сховане в ніші й виконане напрочуд недбало. А втім, там зображено маленького чоловічка з головою птаха, якого вбиває поранений бізон, – напевне, це якесь попередження для мисливців. У печері Руффіньяк можна побачити заховані в ніші зображення людських голів, які нагадують радше карикатури. У печері Куньяк є грубо намальована фігура людини, пронизана численними списами, – уже тоді люди вбивали одне одного. Виняток становить досить чітка постать людини, вирізана у скелі в печері Сен-Сірк 17 000 років тому. Сьогодні цю фігуру називають «чарівником». Одразу впадає в око великий фалос, однак, як на мене, то при ерекції вже занадто говорити одразу ж про чаклунство.

У печері Абрі-Пато можна розгледіти жіночий силует, вигравіюваний у скелі доволі-таки схематично. Я б не назвав цю роботу мистецтвом, однак виникає запитання: навіщо кроманьйонці малювали та вишкрібали всі ці зображення в печерах, до яких нерідко треба було повзти, а працювати доводилося, лежачи на спині? Чому вони зображали лише тварин, а не людей, або чому ніколи не малювали середовище, в якому проживали? У доісторичних печерах Дордоні немає жодного зображення гори, рослини чи дерева. На жаль, під час вивчення прадавньої історії на такі запитання неможливо отримати задовільні відповіді.

Мамонт і гірські козли в печері Руффіньяк (вік – 13 000 років). Нанесені один раз штрихи більше не змінюються. Ці тварини з першого разу були зображені детально й точно. Можна навіть розгледіти Opericulum ani – маленький клапан, яким мамонт міг закривати свій анус, що мало практичне значення під час холоду на глетчерах

Наскельний малюнок. Ласко, 15 000—10 000 роки до н. е. Поранений бізон нападає на мисливця. Помітно примітивне, сховане в ніші зображення

Коли китайські колеги під час одного з моїх візитів знову заговорили про 5000-річну культуру їхньої країни, сповнений гордістю, я показав їм шедеври з печер Ласко, Руффіньяк та Шове. У відповідь лише почув: «Але в ті часи ми вже давно не жили в печерах». А втім, і кроманьйонець уже не жив у печерах, які сам же й розмальовував. Для чого ж він все одно їх прикрашав – залишається загадкою. У музеї китайського міста Ухань я бачив примітивні настінні малюнки, яким 15 000 років. Тож доісторичне мистецтво було в цей час і в Китаї. Цікаво те, що тут усюди на каменях вигравіювані гори й люди. І до сьогодні китайці звертають більше уваги на своє оточення і не настільки сфокусовані тільки на центральному сюжеті, як ми. Однак що стосується якості, то ці зображення навіть не наближаються до високого мистецтва Дордоні. У гористій частині міста Бейшань району Нінся нещодавно виявили 6000 примітивних наскельних гравюр із зображенням сонця, місяця, гір, овець, коней, биків, оленів, тигрів, мечів, сокир, мисливців та солдатів, вік яких мав би сягати 30 000 років.

Доісторичне китайське мистецтво, якому приблизно 15 000 років. На відміну від французьких печерних малюнків, у китайських зображеннях, окрім людини, намальована й природа. Невже в цьому відображено сильнішу суспільну орієнтацію китайців у порівнянні із західним культурним осередком?

Підсумовуючи, можна сказати, що для зображень мисливства в печерах, найімовірніше, немає жодних практичних причин. Вони відображають радше новий виток становлення людини. Тож ідеться й справді про мистецькі форми вираження.

Духовність

Сьогодні можна пережити все, окрім хіба що смерті.

Оскар Вайльд

У третю тематичну групу зображень експерти виокремлюють вираження духовних відчуттів, які нерідко стосуються смерті. Наприклад, є малюнки людських тіл із головою лева чи бізона. І повсюди серед печерного мистецтва Європи, а також Аргентини й Індонезії натрапляють на незамальовані руки, довкола яких нанесено фарбу. Ці подібні між собою малюнки науковці інтерпретують як спробу символічного контакту зі світом духів. Однак беззаперечного доказу такого трактування не існує. Відбиткам рук у печері Ель-Кастільйо на півночі Іспанії мінімум 39 290 років, а ті, що в Індонезії, з’явилися приблизно в той самий час. Цікаво те, що три чверті всіх відбитків у доісторичних печерах Франції та Іспанії, найімовірніше, були відбитками жіночих рук.

Відбиток людської руки віком 27 000 років із печери Коске, Національного музею археології в Сен-Жермен-ан-Ле у Франції. Чи має цей відбиток духовне значення?

Виявлення перлин у безпосередній близькості до жіночих скелетів цього часу вказує на те, що люди тоді прикрашали мертвих для потойбіччя. Ба більше, у кожній печері можна знайти зображення у формі маленького дашка з лініями, крапочками та ромбиками під ним, про які точно не відомо, чи виконували вони якусь духовну функцію, чи були зачатками раннього письма. Деякі науковці приписують зображенням тварин у печерах духовне, ба навіть релігійне значення, але тут знову ж таки маємо справу лише з припущеннями. Тему духовності успішно підхопило християнство. На довгий час християнська церква стала найавторитетнішим замовником для митців.

2. Ранні провісники печерного мистецтва

Нині знову і знову виявляють дедалі давніших провісників мистецтва, яке Homo sapiens творив у Дордоні чи в інших регіонах Європи. У печері Горама в Гібралтарі знайшли простеньку наскельну гравюру, якій 39 000 років. Сучасних людей у цей час іще не було, адже в Гібралтарі тоді жили тільки неандертальці. На думку деяких інтерпретаторів, ця знахідка мала б не лише підтримати тезу, що справді можна говорити про неандертальське мистецтво, а й довести, що вже неандертальці вміли абстрактно мислити. Коли я особисто дивлюся на цей простенький ескіз, який складається з кількох горизонтальних і вертикальних подряпин у стіні скелі, то мені такі інтерпретації видаються занадто сміливими, навіть беручи до уваги те, що за підрахунками вчених на створення такого простенького малюнка знадобилося від 199 до 317 подряпин. У засобах інформації висунули припущення, що це своєрідний підвид гри «Палички». Слід відзначити й те, що 2014 року виявили, що печерні малюнки на індонезійському острові Сулавесі старші за малюнки в Дордоні. У дев’яти печерах у пагорбах Марос-Панґкеп знайшли відбитки рук. За допомогою уранового методу вдалося визначити їхній вік – 39 900 років. Хоч ці печери виявили ще в п’ятдесятих роках, однак тоді вік тих малюнків оцінювали в декілька тисяч років.

Цьому вибуху творчості в різних куточках світу передувала довга підготовча фаза радше примітивного мистецького оформлення. Сучасна людина походить з Африки, тому найдавніші провісники нашого мистецтва виявлені саме там. У південноафриканській печері Бломбос знайшли дві мушлі, наповнені вохрою. Їхній вік – 100 000 років. Суміш вохри відповідала приблизно тому, що пізніше використовували у французькому печерному мистецтві. Крім того, тут знайшли примітивні предмети мистецтва, як-от перлини, затесані камінці та кістки.

Про найновішу, просто неймовірну знахідку вийшла стаття 2014 року в журналі Nature. Нідерландський лікар Ежен Дюбуа 1886 року шукав в Індонезії відсутню ланку між мавпою та людиною і розкопував рештки «яванської людини». Як відомо сьогодні, «яванська людина» походить від Homo erectus, попередника Homo sapiens. Окрім того, Дюбуа привіз з Індонезії мушлі, які відтоді лежать у скриньці Національного природничого музею в Лейдені. Після того як австралійський експерт виявив на одній із мушель зарубки, розпочалося семирічне дослідження, яке завершилося висновком, що мушлям мало б бути 500 000 років. Тож ішлося про найдавнішу гравюру всіх часів! Зигзагоподібний ескіз мав би бути нанесений Homo erectus. Подібні ескізи знайшли і в невеликих каменях із вохри, проте їх нанесла рука Homo sapiens, а їхній вік – 70 000 років. Однак достовірно не відомо, чи ці малюнки були початком мистецтва чи першою спробою підрахунків.

3. Еволюційна перевага мистецтва

Без творчості не було б поступу, а ми повторювали б лише той самий зразок.

Едвард де Боно

Сучасна людина займається мистецтвом уже 40 000 років. І постає запитання, чи могла ця діяльність надати еволюційну перевагу. Найпростіша відповідь: так, адже мистецтво – це форма комунікації, а тому є важливим для функціонування суспільства. Тоталітарні правителі мимоволі наголошують на значенні мистецтва саме тому, що забороняють мистецьку діяльність.

Мозок творця має багато спільного з мозком споглядача. Адже сприйняття мистецтва глибоко вкорінене в біології людини. Незалежно від їхньої культурної приналежності, діти й дорослі вважають гарними ті самі обличчя. Уже за тиждень після народження немовлята дивляться на привабливі обличчя довше, ніж на непривабливі. Здатність оцінювати привабливість обличчя значною мірою вроджена. Вона полягає в тому, що ми охоче дивимося на ті риси, які асоціюються зі здоров’ям. Саме тому ми вважаємо симетричні обличчя привабливими.

Симетричні риси обличчя автоматично стимулюють цілу мережу різних структур мозку, включно з системою нагород, тобто тих механізмів, які відповідають за вибір партнера, а отже, і за успішне продовження роду. Асиметричні риси обличчя можуть вказувати на дефект розвитку і тому їх сприймають за непривабливі. Можливо, саме тому самиці ластівок сільських, обираючи партнера, приділяють стільки уваги симетрії та забарвленню пір’їн на хвості самців. Обличчя жінки сприймається за привабливе, якщо йому характерна така риса, як повні губи, адже це навіює думки про плодючість та високий рівень естрогенів.

Для оцінки краси мистецтва ми послуговуємося тими ж процесами в мозку, що й під час оцінювання краси обличчя. Тобто замилування всім, що має красивий вигляд, у нас вроджене. З перспективи еволюції краса в мистецтві може слугувати індикатором здоров’я, майстерності та сили митця, а отже, – добрих генів, а це вже сигнал, спрямований на вибір партнера. Цей механізм, як висловився Деніс Даттон у своїй книзі «Інстинкт мистецтва» (2010), пришитий без жодного шва до Дарвінового «сексуального відбору», чим він наголошує, наскільки вирішальними можуть бути статеві відмінності під час вибору партнера (щось на кшталт: «Зайдеш до мене в печеру? Я б тоді тобі показав свої найновіші малюнки…»). Істеричні фанати, які беруть в облогу поп-зірок, возвеличуючи їх до небес, демонструють, що взаємозв’язок між продовженням роду та мистецтвом таки має сенс, особливо, коли вони кидають своєму ідолу спідню білизну.

4. Мистецтво – неповторне досягнення людини

Мистецтво не відображає побаченого, а дає можливість побачити.

Пауль Клее

Образотворче мистецтво нерідко вважають унікальним заняттям сучасної людини. Але й шимпанзе, які мешкають у неволі, малювання кольоровими фарбами – байдуже, чи пензлем, чи просто пальцем – дає таке саме задоволення, як і дітям.

Британський біолог Десмонд Морріс виявив особливий талант у дворічного шимпанзе Конґо, який народився у Лондонському зоопарку 1954 року. Спершу він малював олівцем, згодом узявся за пензлик. Загалом у його «доробку» понад чотириста абстрактних малюнків та картин. У 1957 році відбулася виставка його творів, які на аукціоні принесли чималі кошти. Навіть попри те, що його творчістю захоплювалися і навіть декілька його картин мали Пікассо й Міро, інші вважали це все псевдокультурною забавою.

Хоч у деяких шимпанзе, які живуть у неволі, справді спостерігають певні елементи творчої діяльності, їхні побратими, що мешкають у дикій природі, таких мистецьких нахилів не мають. Крім того, Даттон вказує на те, що шимпанзе, на відміну від митців-людей, пізніше взагалі не виявляють інтересу до власних творінь.

На YouTube можна знайти неймовірні відео про китайських слонів, які малюють. Вони тримають хоботом пензель і малюють слона з двома хлопчиками з ракурсом зі спини, чи просто радісного слона або дерева й квіти. Процес малювання відбувається під пильним оком наглядача, який подає слонам пензлик із потрібною фарбою та всіляко впливає на рухи хобота. Малюнки завжди однакові, тож звідси виливає, що слони просто навчилися робити кольоровий штрих у конкретному місці, тож тут не можна говорити про вияв креативності. Серед причин, чому слонів слід навчати мистецтва малювання, знову і знову називають те, що картини врізноманітнюють їхнє середовище, зменшуючи в такий спосіб стрес від життя в неволі. Однак жодне дослідження досі не довело стресознижувальної дії від такого малювання. Тож образотворче мистецтво слонів – це радше туристичний атракціон і мистецький промисел. А з любові до тварин навчати їх цього немає сенсу.

Соціальний тип житла. Ткачикові завдячують своєю назвою складні структури побудови гнізд. Вони разом споруджують гнізда й висиджують пташенят, нерідко в колоніях (зверху)

Інші птахи надають перевагу окремим гніздам (зліва внизу)

Такий тип архітектурної структури знайшов своє відображення в Олімпійському стадіоні Пекіна, відомому ще як «Пташине гніздо» (справа внизу)

Те, що виробляють птахи родини Наметникові (Philonorhynchidae), – найближче до нашого розуміння мистецтва. Самці цього виду птахів із банальним кольором оперення компенсують свій нудний оливково-коричневий колір спорудженням складних альтанок, які пишно прикрашають барвистими ягодами, мушлями, жолудями, крилами метеликів, квітами та всіма можливими випадковими знахідками. Іноді альтанку вистеляють мохом і декорують фруктами. Кожна така споруда – унікальна, облаштована на індивідуальний смак з уважністю до найменшої дрібниці. Слід зазначити, що наметникові з блакитним кольором оперення для побудови гнізд найчастіше використовують блакитні предмети. Коли вчені змінювали декорацію гнізда, то птахи намагалися надати гніздам первісного вигляду.

Закінчивши роботу, самець усідається перед альтанкою та гніздом, у такий спосіб показуючи, що готовий запросити самицю для парування. Конкуренція висока: самці руйнують гнізда своїх суперників і крадуть у них декор. Здатність споруджувати альтанки в них не вроджена: молоді особини мусять цього навчитися від найздібніших старших майстрів альтанкової справи. Поведінка наметникових – чудовий приклад соціального навчання і найкращий зразок мистецької творчості у світі тварин, так само, як передшлюбний танок дивоптахових – зразок балету в царстві тварин.

Серед птахів є багато видів архітекторів. Деякі ткачикові будують гігантські багатоповерхові гнізда, в яких мешкають сотні птахів; інші ж будують вишукані, елегантні поодинокі гнізда, одне з яких стало зразком для Олімпійського стадіону в Пекіні.

Цікавий приклад симбіозу в мистецтві, коли людина послуговується певними вміннями тварини, – праці Губерта Дюпра. Він використовує личинки волохокрильців, щоб приклеїти до кокона маленькі частинки золота й інші матеріали. Результат вражає. За нормальних обставин ці комахи використовують маленькі камінчики з русла річки, щоб побудувати собі такий захисний чохлик.

Хоч тварини теж можуть виявляти мистецьку активність, але скидається на те, що це все таки привілей людини – творити унікальні креативні шедеври, які викликатимуть відповідні емоції в митця й того, хто сприймає мистецтво. Принаймні якщо не брати до уваги наметникових.

VII. Сприйняття мистецтва

1. Естетичні принципи образотворчого мистецтва

Мистецтво – це брехня, яка допомагає розпізнати правду.

Пабло Пікассо

Мозок розкладає візуальну інформацію на різні компоненти, зокрема колір, яскравість і рух, та опрацьовує їх у різних частинах кори мозку. Ми сприймаємо мистецтво тими ж системами мозку, якими сприймаємо й решту середовища, хоч і з дещо іншим наміром. Естетичний досвід обмежується не лише творами мистецтва: ми можемо вважати гарними і деяких людей, тварин, рослин і багато інших предметів. Митці послуговуються з давніх-давен техніками, які, як тільки нещодавно було виявлено, відповідають принципам сприйняття мозку. Вони маніпулюють наявними системами мозку та його механізмами, щоб забезпечити нам естетичний досвід.

Перспектива

Перспектива, як постійно стверджують, є відносно сучасним винаходом художників доби Ренесансу початку XV століття. Однак уже малюнки з печери Ласко віком 17 000 років містять примітивні сліди перспективи. У XVII столітті живописці на кшталт Пітера Санредама (1597–1665) в зображенні церковних інтер’єрів використовували перспективу в досить незвичний спосіб.

Значно витонченіший приклад перспективи, який до того ж відкриває огляд мозку, це картина Рембрандта «Урок анатомії доктора Деймана» (1656). (Під час перебування за кордоном я з особливою гордістю пояснюю, що нідерландці вже не одне століття займаються дослідженнями мозку після смерті.) Прелектор і доктор медицини Дейман (1619–1666) був послідовником доктора Ніколаса Тульпа. Жертва зображеної процедури – фламандський кравець і злодій Йоріс Фонтейн ван Дріст, відомий також як «чорний Ян». Його стратили в січні 1656 року, найімовірніше, на тимчасово спорудженому ешафоті на площі Дам, розташованій перед колишньою ратушею Амстердама. Відносно великі ступні й руки та маленька голова Йоріса Фонтейна забезпечують відчуття просторової глибини. Складається враження, ніби стоїш біля ніг і спостерігаєш за розтином.

Рембрандт. Урок анатомії доктора Деймана (фрагмент, 1656). Живописець зобразив останню фазу публічного розтину злочинця. Співвідношення між великими руками і стопами та маленькою головою надає картині перспективи

Публічний розтин тривав три дні. Його проводили в залі для розтину гільдії хірургів у колишній каплиці монастиря Святої Маргарити. Усі, хто входив до гільдії, платили 6 центів, а звичайні глядачі – 4 центи, аби стати свідками розтину. На картині Рембрандта «колега-майстер» Гійсберт Калкун терпляче очікує з кришкою черепа в руці, коли на неї покладуть мозок. На цій картині, яка висить у музеї Амстердама, між іншим, зафіксовано вирішальний момент усього розтину. Доктор Дейман стоїть позаду тіла Фонтейна, дістаючи пінцетом falx cerebri (серп великого мозку), листок твердої мозкової оболонки (шкіру) між лівою та правою півкулями. У такий спосіб відкривається вид на епіфіз, або шишкоподібну залозу. Епіфіз – єдина непарна структура мозку. Посилаючись на Декарта (1596–1650), його вважали місцем перебування душі. Як того вимагав протокол, душа наприкінці розтину мала бачити, що тіло було розрізане.

З самого початку картина була груповим портретом гільдії хірургів Амстердама, який Рембрандт виконав з ініціативи доктора Деймана. Частини картини, на яких можна було побачити сімох інших хірургів обабіч трупа, на жаль, було знищено пожежею 1723 року у Ваговій палаті, де тоді відбувалися публічні розтини. Уціліла лише центральна частина картини.

Подібно до нашого мозку, митці теж нерідко виокремлюють певні частини своїх творів чи акцентують на них. З цього погляду, вони справжні експерти маніпулювання візуальними механізмами нашого мозку. Американський невролог Вілейанур Рамачандран описав цілу низку універсальних естетичних принципів, які відіграють важливу роль не лише в мистецтві, а й у світі моди та рекламі. Їхня ж основа криється в розвитку й механізмах нашого мозку. Три прості приклади таких принципів і їхнього впливу на мозок – це перебільшення значущості, поєднання та ізоляція.

Перебільшення значущості

Перебільшення ключових ознак із метою викликати приємні відчуття або неспокій характерне не лише для коміксів, де воно набуває велетенського масштабу, а й для мистецтва. Наприклад, у зображенні жіночих ознак, зокрема великих грудей, широких стегон чи великих сідниць у поєднанні з тонесенькою талією. Чудовим прикладом слугують картини Люсьєна Фройда, на яких він зображав огрядних жінок. Наголошення на жіночих округлостях можна побачити й у статуеток палеолітичних Венер (віком приблизно 25 000 років).

Альберто Джакометті у своїй творчості, навпаки, звертався до худющих фігур, які символізували нужденність під час війни.

Ще один приклад перебільшення значущості – мистецький варіант граційної моделі ДНК Ватсона та Кріка 1953 року. Ця модель принесла обом дослідникам 1962 року Нобелівську премію з медицини. Подвійна спіраль структури ДНК слугувала амстердамському архітекторові, фотографу та живописцеві Піту Ґуде (1918–2006) джерелом натхнення для створення величезних спіралеподібних кінетичних скульптур.

Вплив перебільшених форм має неврологічне підґрунтя. Таку поведінку в тварин називають peak shift, зміщення піку: перебільшення посилює привабливість.

Якщо тварину привчити до того, що коло (а не трикутник) – це їжа, то з двох кіл вона обиратиме більше, бо асоціюватиме велике коло з більшою кількістю їжі. Етолог та лауреат Нобелівської премії Ніколас Тінберґен (1907–1988) довів, що той самий принцип стосуватиметься й червоної цятки, яку носить на дзьобі мати-ластівка. Для ластів’ят цятка слугує сигналом, що його треба сильно дзьобати, адже з нього надходитиме перетравлена їжа. На паличку з червоною цяткою вони теж реагують, а на палицю з трьома червоними смужками ще дужче. «Ура! – мабуть, думають вони, – це ж супердзьоб, з якого точно надійде ціла купа їжі!» Термін peak shift охоплює і це. Рамачандран на основі цього проводить паралель з абстрактним мистецтвом, адже подібно до того, як три червоні смужки на паличці є перебільшенням основних ознак дзьоба (знак на позначення корму), так і абстрактне мистецтво може послуговуватися перебільшенням основних ознак – кольору, форми та простору, щоб у поціновувачів мистецтва викликати ефект peak shift.

Шива Натараджа, приблизно 1100–1200. Шива – бог, який дарує здоров’я, творить та знищує. Натараджа означає «король танцю»

Механізм peak shift чітко простежується в пацієнтів з епілепсією, яким для діагнозу причин цього захворювання імплантують електроди до скроневої ділянки мозку. Їм показували сотню різних облич. В одного американського пацієнта спалахували окремі клітини мозку лише тоді, коли перед ним клали фото знаменитого Білла Клінтона. Те саме відбувалося з нідерландським пацієнтом, коли він бачив фотографію популярного співака Янтьє Сміта. Найдужче реагували нервові клітини, відповідальні за розпізнання облич, коли перед пацієнтами клали зображення, на яких основні риси обличчя було змальовано у формі карикатури, тож і тут ішлося про peak shift. Насправді ми розпізнаємо обличчя лише за їхніми відхиленнями від середньостатистичного обличчя. Саме тому впізнання полегшується, якщо ці відмінності ще більше гіперболізувати. Значне перебільшення, яке переслідує позаестетичну мету, – виразити задоволення або гнів, властиве і для карикатури.

Погруддя Нефертіті. Новий музей у Берліні. Нефертіті була царицею у 1352–1338 рр. до н. е. з боку династії Ехнатона. Її ім’я означає «красуня з’явилася». Зверніть увагу на делікатне перебільшення її довгої тонкої шиї

Багато рук елегантної азійської скульптури Шиви, які символізують широту божественних здібностей, уособлює також подібне мистецьке (або релігійне) перебільшення.

Цікавим видається і перебільшення у славнозвісному погрудді Нефертіті. Її надто довга шия плавно переходить у правильні, симетричні риси обличчя, які зверху покриває великий блакитний головний убір. Довга делікатна шия надає їй привабливості. Її краса не підвладна часу.

Поєднання

Згрупування фрагментів, цяток, форм та фарб, перетворення їх на когерентне ціле дарують справді приємні відчуття. Знадобиться добра хвилина, аби розгледіти в картині Сальвадора Далі «Великий параноїк» (1936) те, що окремі фігурки людей разом утворюють обличчя. У мить, коли ми це відкриваємо для себе, нас охоплює приємне відчуття, адже ми вирішили проблему.

Ми користуємося цим самим механізмом, щоб серед закамуфльованого середовища реліктового лісу на основі окремих фрагментів розпізнати хижака, поживу чи ворога. Клітини мозку, які активуються, коли між гілками проглядають частини лева, починають реагувати сильніше та сигналізують вищим мозковим центрам, що ці різні частинки насправді належать одному об’єкту. Цей механізм називають binding (поєднання), і цілком очевидно, що саме він лежить в основі силует-ефекту, здатності нашого мозку з чогось, навіть якщо це сукупність простих ліній на якійсь поверхні, виокремити тривимірні форми, а отже, й перспективу.

Ізоляція

Метод ізоляції концентрує нашу увагу на окремій деталі. Саме тому вже навіть декілька ліній якогось ескізу Пікассо чи Рембрандта можуть подарувати нам велику естетичну насолоду. Перевага полягає в тому, що ми як спостерігачі маємо опрацювати лише обмежену кількість інформації. Малюнки митців, ліва парієтальна частка яких була пошкоджена, іноді можуть бути експресивнішими, адже такі художники випускають деталі. Прикладом цього слугує ескіз, який виконав правша Ат Вельдгун (1934) після того, як за три місяці до того був паралізований через крововилив у лівій півкулі мозку. Своєю лівою рукою, тобто за допомогою правої півкулі мозку, він зобразив розпач своєї ситуації, намалювавши простими лініями вираз обличчя. Незважаючи на тремтливі лінії, цей неймовірний ескіз довів також те, що митці тренують технічно не лише праву руку й заразом ліву півкулю мозку, але обидві півкулі мозку водночас.

2. Візуальна система

Рухи очей

На задній частині ока розташована сітківка (retina), в якій відбувається перша обробка візуальної інформації. По центру жовтої плями (macula lutea) міститься fovea (ямка), єдина ділянка сітківки, якою ми бачимо найгостріше. Це все завдяки тому, що тут густота колбочок (клітин, що сприймають колір) найвища. Під командуванням стовбура головного мозку наші очі систематично сканують поле зору, щоб передати нові, важливі для нас картинки – «на розгляд» до місця найгострішого зору, fovea. Око рухається за визначеними схемами блискавично туди-сюди. Такі маленькі рухи очей (мікросакади) можуть породити ілюзію руху. На них скероване оптичне мистецтво (Optical Art, або Opart), мистецька форма, яка послуговується оптичними ілюзіями. Прикладом цього феномену можуть бути рухи очей під час сприйняття кіл із картини Айсії Левіант «Еніґма».

Анатомія ока з fovea. Fovea centralis – ямка по центру жовтої плями (macula lutea) сітківки (N). Це ділянка найгострішого зору (NII+ очний нерв, L = кришталик)

Оскільки ми завжди гостро бачимо лише маленьку частинку й ніколи не охоплюємо ціле, наше око через це постійно рухається і корегує гостроту зору, тож нашу візуальну систему можуть легко збити з пантелику найрізноманітніші фігури, наприклад трикутник Пенроуза. Мауріц Ешер (1898–1972) щиро користався такими особливостями нашої візуальної системи, зокрема, у своєму творі «Відносність», де зображено сходи, якими можна підійматися в обох напрямках. Прообразом цих сходів, без сумніву, стали сходи молодшої школи Арнґейма, куди ходив Ешер.

Бачити кольори

Колір – це місце, де зустрічаються наш мозок і Всесвіт.

Поль Сезанн

По всій поверхні сітківки розподілені 100 мільйонів дуже світлочутливих паличок, за допомогою яких ми здатні бачити без сприйняття кольорів у темряві. У macula lutea, жовтій плямі, містяться три типи світлочутливих рецепторів світла, колбочок, яких у нас 7 мільйонів. Вони сприймають синій/зелений, зелений або жовтий/помаранчевий/червоний кольори. Співвідношення між активністю двох різних типів колбочок визначає колір об’єкта. Жовтий – це той колір, на який червоні та зелені колбочки приблизно однаково активно реагують. Хоча кількість червоних і зелених колбочок у всіх людей різна, однак кожен сприймає ту саму довжину світлових хвиль за жовту. Ті маленькі відмінності, які виникають при цьому, зумовлені генетично. Жовта цятка в довжині хвилі змінюється дуже мало, оскільки візуальна система має механізм корекції. Навіть якщо колір кришталика ока з роками змінюється, завдяки корекції ця зміна сприйняття кольору не впливає на його бачення. Жовтий – для всіх однаковий і завдяки цій гнучкій нормалізації, в основі якої лежить візуальний досвід, залишається жовтим навіть тоді, коли ми старіємо. Ми оцінюємо довжину хвиль кольорового предмета відносно кольорів навколишнього середовища; обробка, необхідна для інтерпретації кольору, відбувається в зоні кольору кори головного мозку, у V4.

Червоний колір та емоції

У 1952 році (мені тоді було сім) у наш клас школи просто неба зайшла жіночка з великою кипою зошитів, з яких ми могли собі обрати кілька штук. Звісно, що це був просто маркетинговий тест, щоб оцінити різні обгортки Мондріана, однак для нас це стало цікавим випадком. Я обрав собі зошит з великою червоною обгорткою.

Червоний колір збуджує. Червона заграва заходу сонця зіграла свою роль і в панічному нападі Едварда Мунка (1863–1944), коли під час емоційно нестабільної фази свого життя він ішов із друзями вздовж Осло-фіорду. Мунк усе своє життя боровся з фобіями, панікою та алкоголізмом. Його сім’я мала значні психічні проблеми, у нього тоді був неймовірно складний період. Стосунки Мунка з одруженою жінкою загрожували розколом. Ба більше, він гостро переживав за свого депресивного та фанатично релігійного батька. Його дідусь помер у психіатричній клініці, а сестра слабувала на шизофренію. Отже, він прямував із двома друзями знайомою дорогою пагорбом Екеберґ у Норвегії. Це сталося неподалік психіатричної клініки для жінок у Ґауштадті, де лікувалася його сестра, а також поблизу скотобійні. Мунк пізніше розповідав, що небо над фіордом під час заходу сонця залило «червоним кольором крові» і його охопило відчуття, неначе кричить уся природа. Крики пацієнтів психіатричної клініки та тварин, яких вели на забій, подіяли. У Мунка стався напад паніки. Його ж друзі, як можна побачити на картині, пішли собі далі. Між 1893 та 1910 роками Мунк створив чотири версії своєї картини «Крик».

Едвард Мунк. Крик (1910). Під час заходу сонця, коли небо над фіордом затягнуло кольором червоної крові, на Мунка напала паніка. Двоє його друзів пішли собі далі

Реакція Мунка на червоне, звісно ж, не була безпідставною, адже цей колір часто означає загрозу. Обличчя, яке вкривається рум’янцем, може випромінювати лють чи агресію. Червоний колір використовують також як сигнал тривоги, а ще – як знак небезпеки та заборони в транспорті. Кольори мають на нас потужний вплив, що виявляється, наприклад, під час уживання кольорових пігулок плацебо. Ефект плацебо базується на несвідомій зміні активності певних ділянок мозку. Червоне, жовте або помаранчеве плацебо (імітовані ліки) з недієвими компонентами мають стимулювальний ефект, тоді як блакитні або зелені пігулки сприймають радше за заспокійливі.

Тож чому червоний колір викликає в нас збудження? Спорідненість червоного зі збуджуваністю сягає глибин еволюційного розвитку. Серед зелених тонів первісного лісу та під синім небом розпізнавання червоних, стиглих фруктів було для людей великою еволюційною перевагою. Саме тому червоний колір так міцно вкорінився в нашій ДНК, що він досі здатний стимулювати. Окрім того, червоний – це колір нашої крові, колір загрози для життя. В операційних використовують зелений та синій кольори, бо вони діють заспокійливо. Тож між V4, зоною, якою ми сприймаємо колір, та лімбічною системою, що регулює наші емоції, існують тісні відносини.

Система, якою ми бачимо

Візуальна система збирає з навколишнього світу інформацію, яка має значення для нашого виживання. Ми фокусуємося на важливих даних, порівнюючи їх із тими, які вже накопичені в нашому мозкові, а неважливій інформації уваги не приділяємо. Як сказав професор Земір Цекі, невролог Університетського коледжу в Лондоні та піонер у галузі нейроестетики: мозок зацікавлений лише у знаннях про ті речі, які є тривалими, суттєвими й характерними. Саме цією системою й тими самими нейронними механізмами ми сприймаємо мистецтво, сподіваючись побачити в ньому щось тривале, суттєве та характерне.

Анатомія візуальної системи. Інформація з ока передається по зорових нервах (N II), перехрещення зорових нервів (оптична хіазма, ОСН), tractus opticus (TO), до таламуса (corpus geniculatum laterale CGL). Там нервові клітини перемикаються з ока на клітини таламуса, які транспортують інформацію про широку зорову променистість (OR) до первинної зорової кори (V1) на задньому боці мозку. Звідси інформація відповідно до її модальності (колір, рухи, обличчя) надходить на опрацювання та зберігання до різних вищих зон зорової кори

Цю візуальну інформацію, включно з кольором, обробляють в оці нервові клітини сітківки. Вони почасти здатні селекціонувати кольори. Опісля візуальну інформацію кодують і передають далі по частково перехрещених зорових нервах. Перехрещення зорових нервів, оптична хіазма, розміщена над гіпофізом. Пухлина гіпофіза, який на ранніх стадіях розвитку виділяє гормони росту, зумовлює надмірний ріст. Якщо ж пухлина виникає на пізнішій стадії, то з’являється акромегалія, захворювання, під час якого надміру ростуть лише зовнішні кінці (acra) певних структур, тобто кінцівки та виступи тіла. Це призводить до появи великого носа, масивного підборіддя та величезних рук чи стоп. Якщо пухлина гіпофіза тисне на перехрещення зорових нервів, то периферичне поле зору враженої особи суттєво зменшується.

Це могло стати тлом біблійної розповіді, в якій ізраїльський пастух Давид здолав у двобої велетня Голіафа. Велетень і найкращий філістимський боєць Голіаф страждав, з огляду на його величезні розміри, з дитинства через пухлину, яка продукувала гормони росту і, найімовірніше, тиснула на перехрещення очних нервів. Тому Голіаф не побачив каменя, який Давид кинув у нього збоку. А далі Давид зміг відрубати голову велетню його ж мечем.

Якщо простежимо за візуальною системою від перехрещення зорових нервів (оптичної хіазми) далі, то побачимо, що волокна зорового нерва ведуть до таламуса (corpus geniculatum laterale), де переходять у нервові волокна, які транспортують інформацію до задньої частини кори мозку (до первинної зорової кори, VI). Обробка інформації, яка зрештою уможливлює бачення – у тому числі й мистецьких творів та інтелектуальних виступів, – здійснюється не лише виключно в задній частині мозку, але й в інших спеціалізованих ділянках мозку, починаючи з V1. Цей процес має бути засвоєний на ранніх фазах розвитку. Чоловік, який дуже рано осліп, після операції в п’ятдесятиоднорічному віці (під час якої йому усунули двостороннє помутніння кришталика) не розумів, що він побачив у зоопарку. Щоб осягнути, яка тварина перед ним у клітці, він мусив одночасно обмацувати фігурку мавпи.

Аналіз певного явища починається, між іншим, ще поза мозком, у сітківці ока. Це вдалося довести експериментально, проектуючи на сітківку маленьку круглу світлову цятку.

Донателло. Бронзовий Давид (близько 1440). Давид у дещо незвичному для пастуха вбранні опирається ногою на відрубану голову Голіафа, управно тримаючи його ж меч

Центр такої цятки зумовлює стимуляцію рецепторів світла, так зване рецептивне поле. Довкола цього поля активність спадає, тож контраст посилюється. Друга станція, таламус, у якому візуальна система переходить до наступних нервових клітин, працює з яскравістю та кольором за тим самим принципом: виникає центр, довкола якого активність знижується. Як виявили у п’ятдесятих роках лауреати Нобелівської премії Девід Г’юбел та Торстен Візел, третя станція, первинна зорова кора (V1), працює абсолютно інакше. Нервові клітини у V1 реагують на кут, під яким падає лінія, тож тут вдається розмежувати структури. Наша зорова кора головного мозку має у кожній точці поля зору клітини, які реагують на будь-яке можливе кутове вирівнювання.

Девід Г’юбел та Торстен Візел у п’ятдесятих роках відкрили здатність нейронів первинної зорової кори (V1) реагувати підвищенням електричної активності лише в тому випадку, коли лінія падала на сітківку чітко під прямим кутом. Такий нейрон найсильніше реагує на вертикальну лінію

Такі митці, як Казимир Малевич та Жан Тінґлі, підпорядковували один одному лінії та прямокутники під різними кутами. Творчість Мондріана у 1910—1920-х роках характеризувалася тим, що він намагався повернути складність усіх форм до сутності: до горизонтальних та вертикальних ліній та первісних кольорів. У такий спосіб він прагнув створити універсальну гармонію, яка опосередковано вела до суспільства виважених стосунків. Таке духовне бачення було для Мондріана настільки важливим, що він розірвав дружбу з Тео ван Дусбурґом, коли той у своїй картині провів діагональ. Тож виходить, що естетичні принципи іноді можуть мати значно ширші наслідки.

З погляду Земіра Цекі, така форма абстрактного мистецтва так зачаровує нас, бо під час споглядання шалено спалахують нейрони зорової кори. Насамперед це має стосуватися первинної зорової кори мозку (V1) тих людей, яким, як моїй сестрі, подобаються митці художньої групи De Stijl (заснована 1917 року), серед яких Піт Мондріан і Барт ван дер Лек. Однак діагоналі Тео ван Дусбурґа, на мою думку, могли б викликати той самий ефект. Адже первинна зорова кора здатна опрацьовувати всі прості структури, якими користуються в абстрактному мистецтві: лінії, трикутники, кола, цятки, і якими нехтують у цілісних зображеннях фігуративного мистецтва.

Архітектура «Будинків прерій» Френка Ллойда Райта, які виникли в першому десятилітті минулого століття, наочно демонструє значення горизонтальної лінії, до якої кількома роками пізніше звернувся й Мондріан. Райт апелював до горизонтальної лінії й водночас до «простоти основної поверхні та горизонтального направлення стін». Однак через розмиття різниці між внутрішнім і зовнішнім його витвір набуває певної двозначності. Райт намагався принести зовнішній світ у будинок, а внутрішнє наповнення будинку відкрити назовні. Він сформулював своє бачення інтеграції архітектури та природи так: «Жоден будинок не повинен стояти на пагорбі чи ще на чомусь. Він має бути частиною цього пагорба. Одним цілим із ним. Пагорб та будинок мають жити разом, кожен – радіти щастю іншого».

До речі, я так і не знайшов дослідження, з якого б випливало, що саме прямі лінії дужче стимулюють зорову кору (V1), ніж викривлені. Кожна мислима структура може бути відмежована у V1 клітинами, які перебувають там на мікроскопічній відстані одна від одної. Так само, як і моя сестра, я захоплююся творчістю бразильського архітектора Оскара Німеєра, в якій відображені вигнуті лінії та форми. І зовсім не з простої причини, що це репрезентує «жіночі форми». Чоловіки так само, як і жінки, здебільшого надають перевагу в своїй квартирі м’яким формам перед гострими.

Будинок прерій «Дім над водоспадом» Френка Ллойда Райта, побудований для Едґара Й. Кауфмана, Бір Ран, Пенсильванія, США (1935–1939). Характерні горизонтальні лінії та інтеграція в природу

Архітектор Філіп Джонсон теж полюбляє вигнуті форми. Коли він відвідав Музей Соломона Гуггенхайма в Більбао, побудований Френком Гері, то заплакав. Він промовив: «В архітектурі йдеться не про слова, а про сльози». Під час потужного мистецького досвіду й справді може охопити таке відчуття, що хочеться плакати. Круглі форми стимулюють передню частину поясної кори, яка відповідає за емоції. І навпаки – гострі або прямі кути активують мигдалину, ареал, пов’язаний зі страхом.

Однак нейроестетика значно складніша й виходить далеко за межі таких простих розмежовувань. Прямі кути Френка Ллойда Райта я вважаю, як і моя сестра, прекрасними. Як саме відрізняються способи обробки візуального мистецтва в різних людей і як на основі цього виникають певні уподобання, ще треба буде вивчити. Бо і в оцінюванні мистецтва та архітектури кожний мозок інакший.

У первинній зоровій корі (V1) картинка – це все ще продовження картинки, яка потрапила на сітківку. Однак, починаючи з V1, різні модальності візуальної інформації надходять для опрацювання та зберігання до різних спеціалізованих ділянок мозку. Що далі від сітківки відбувається така обробка, то більше стирається зв’язок між картинкою сітківки та візерунком, який виник від діяльності мозку. Той факт, що обробка відбувається в різних маленьких частинках мозку, а сприйняття та зберігання відбувається там само, пояснює, чому деякі люди після пошкодження мозку хоч і продовжують бачити, проте не розрізняють кольорів, або чому одні розрізняють кольори, але не впізнають форм. Невролог Олівер Сакс у своїй книзі «Антрополог на Марсі» (1995) описує одного митця (Містер І), у якого та частина кори головного мозку, яка відповідає за колір (V4), була пошкоджена в автокатастрофі. Він міг добре бачити, але без кольорів, тож почав малювати в чорно-білих тонах.

Два візуальні шляхи

Візуальна інформація передається від первинної зорової кори V1 двома шляхами. Перший, яким проходить інформація про те, де щось відбувається, веде від V1 вгору. Цей шлях отримує більшість даних із паличок сітківки. Він швидкий, чутливо реагує на контрасти, рух (V5) і стереобачення. Ці аспекти опрацьовують і зберігають окремі ділянки кори головного мозку. Одна жінка з ураженням мозку, яке зачепило цей шлях, не бачила більше руху. Вона не могла бачити, чи їдуть машини: вони стояли на світлофорі, а потім раптом виринали прямо перед нею. Другий шлях, яким проходить інформація про те, що ми бачимо, веде донизу. Цей шлях збирає інформацію в основному з колбочок у macula lutea (жовта пляма) й опрацьовує кольори (V4) та обличчя.

Те, що різні типи інформації зберігаються в різних зонах кори, особливо помітно в пацієнтів, які більше не можуть викликати певну специфічну інформацію. Так, бувають люди, які після пошкодження «шляху, що бачимо», який веде донизу до скроневої частки, не впізнають більше облич своїх знайомих, ба навіть тих, хто стоїть поруч, у той час, як зір у них і далі гострий. Такий об’єкт, як власне авто, вони впізнають одразу, бо ця інформація зберігається в іншому місці. Упізнавати машину, а власну дружину ні – я можу лише уявити, якою буде реакція в домашньому колі! Якось був і пацієнт з настільки сильним ушкодженням, що йому доводилося докладати неабияких зусиль, аби впізнати в дзеркалі самого себе.

Два шляхи обробки візуальної інформації, які починаються в первинній зоровій корі (V1): висхідний (дорзальний) шлях для опрацювання руху: gyrus temporalis medius (MT=V5) (для інформації про «де?») та низхідний (вентральний) шлях для опрацювання кольору (V4), облич (веретеноподібна звивина (gyrus fusiformis), FU) та об’єктів (gyrus parahippocampalis, Parah) для інформації про «що?»

Якщо виникає потреба викликати з пам’яті якусь картинку, то різні компоненти цієї картинки мусять блискавично зібратися в одне ціле шляхом «сполучення» з різних ділянок кори мозку. У такому когнітивному процесі фокус лежить на певних аспектах близького оточення, тоді як усе інше відкидається. Задіяні нейрони в різних ареалах кори спалахують сильніше, що слугує знаком того, що вся ця інформація стосується одного предмета, – такий процес називають сполученням. Під час цього процесу мозку доводиться постійно оцінювати й доповнювати частини, яких бракує. У складанні докупи збереженої інформації можуть виникати двозначності, що, на думку Цекі, і є характеристикою справді видатного мистецтва. Картину можна побачити «в новий спосіб», через що виникає приємна напруга.

Приклад того, як митці несвідомо послуговуються принципами цих обох візуальних потоків інформації, – «ізолюмінація» (поверхні однакової яскравості) об’єктів, як-от картина Моне «Враження, схід сонця». Сонце відрізняється від неба лише кольором, але не ступенем яскравості. Саме тому воно розпізнається виключно в зоні кольору вентрального візуального потоку (V4). Оскільки локалізація сонця на основі різниці у випромінюванні світла (люмінесценція) у «сліпому до кольору» дорзальному потоці відбутися не може, воно видається нестійким, ба навіть мерехтливим. Це надає картині особливого впливу.

У картині Мондріана «Перемога буґі-вуґі» ізолюмінантні лінії та поверхні теж дають ефект неспокійного зображення. Колір ми локалізуємо в три-чотири рази слабше, ніж форму. Саме тому в пуантилістських картинах ми розпізнаємо форму кожної окремої цятки, проте кольори зливаються. Матісс у своїй картині «Золоті рибки» свідомо додав білого кольору між кольоровими поверхнями, щоб запобігти такій «хроматичній індукції». В акварелях та пастелях кольори довільно укладені в чітке обрамлення. Та, оскільки ми не так сильно локалізуємо колір, вони мають такий вигляд, ніби заповнюють усю поверхню без найменшої прогалини.

Мозок – це ефективна машина спостереження та навчання, в якій обробка візуального мистецтва проходить двома шляхами: від V1 через дорзальний або вентральний потік, але за потреби може робити й крок назад.

3. Синестезія

Журналіст і телеведучий Пауль Віттеман так само, як і я, в дитинстві, десь на початку шкільного року для занять з малювання, напевне, придбав цю чудову, але дорогу коробочку кольорових олівців швейцарської марки Caran d’Ache. Коли відкриваєш її, бачиш олівці, поскладані в ряд відповідно до веселки, а на внутрішньому боці металевої кришечки намальовані швейцарські гори. Коли Пауль починав малювати цими олівцями, то відбувалося щось надзвичайне. Залежно від комбінації кольорів, він чув музику Баха, Равеля чи Малера. Він переживав певну форму синестезії, яка, безсумнівно, пробудила в ньому на все життя палкий інтерес до музики. Він чув музику навіть тоді, коли входив у стан наркозу.

Широка спеціалізація малих ділянок кори головного мозку виникає у ході розвитку. У немовляти, яке вчиться бачити, на ранній стадії розвитку ще зберігаються між окремими ділянками кори мозку численні зв’язки, які зазвичай поступово зникають. Однак у деяких людей певні зв’язки між різними ділянками мозку в ході розвитку таки залишаються. Через це інформація з органів чуття може перемішуватися. Саме це і називають синестезією. Синестезія букв-кольору – найпоширеніша її форма, за якої в людей спостерігаються особливо сильні зв’язки між зоною кольору V4 та зоровою, парієтальною і скроневою корою. Вони бачать однотонні букви й цифри в кольорі. У цього явища є генетичне підґрунтя, втім, воно зовсім не пояснює, чому, наприклад, літера Х для синестетиків має бузковий колір. Цей аспект феномену, здається, вдалося вивчити. Так, у 15 % синестетиків, народжених між 1975 та 1980-ми роками, кольори, які вони бачать, відповідають кольорам букв на магнітах (фірми Fisher-Price), які висіли на холодильнику.

Деякі люди бачать кольори, коли слухають музику. Одному із синестетиків музики-кольору щоразу, коли той слухав гру на барабанах, перед очима танцювали трикутники. У Даніеля Тамме діагностували синдром Асперґера, форму аутизму, поєднану з високим рівнем інтелекту. Окрім того, він савант. Даніель наділений неймовірним хистом до лічби та вивчення мов. У 2004 році він за п’ять годин та дев’ять хвилин із пам’яті назвав 22514 десяткових знаків числа π, жодного разу не помилившись і встановивши в такий спосіб рекорд. Ланцюжок цифр він вивчив за три місяці. Середа для нього має синій колір, тому й назва його книги в оригіналі: Born on a Blue Day («Народжений синього дня»). Таку форму зв’язку, яка точно має генетичне підґрунтя, називають синестезією часу-фарби. Синестезія дуже часто супроводжує аутизм. Букви й числа для Даніеля Тамме мають певні конкретні кольори. Цифри він бачить не лише в кольорі, а й у різних формах і розмірах, до того ж він може впізнати кожне просте число до 9973 за його кристалічною формою.

Мені вдалося поспілкуватися з ним протягом кількох днів, коли виходив переклад його книги нідерландською, і Даніель гордо розповів, що він ще й малює. «Що ж ти малюєш?» – поцікавився я. «Число π», – відповів той. Бо ряди цифр, як-от десяткові знаки числа π, він бачить у формі гірських ландшафтів, які складаються з рядів різних за формою та розміром цифр.

Коли Вінсент ван Ґоґ 1885 року брав уроки гри на піаніно, його вчитель помітив, що він постійно поєднував звуки з певним кольором, тож припускав, що його учень душевнохворий. Власне кажучи, й донині синестезію вважають психічною хворобою.

Синестезія, яка виникає у близько 4,4 % людей у ході розвитку, є спадковою і пов’язана зі вживанням наркотиків, мігренями, розсіяним склерозом, ураженням таламуса чи сліпотою. Люди, які осліпли у старшому віці, заявляли, що бачать кольори, чуючи або думаючи про букви, числа чи дати.

Серед наших митців та науковців нерідко трапляються синестетики. У 23 % студентів спеціальностей, пов’язаних із мистецтвом, було синестетичне сприйняття. Кандинський бачив лінії та кольори, коли чув музику. Досвід, який навів його на стежину абстрактного мистецтва. Науковцеві така здібність може допомогти під час складних розрахунків. Учений Роберт Дійкґраф, колишній президент Нідерландської королівської академії мистецтв і наук, бачить букви, слова й цифри в кольорі. Він сказав: «На мою думку, мені від цього лише користь. Коли я думаю про якусь математичну формулу, то букви в ній кольорові. Це допомагає бачити їх окремо одна від одної. Наприклад, «X» для мене ніжно-рожева. Особливо цікавий колір літери «А» – червоний і синій водночас, але не фіолетовий».

Ще один синестетик з іншої професійної галузі – словацький митець Мілан Ґриґар (нар. 1926), який створив акустичний живопис. Для цього він розробив альтернативні форми музичних записів, записавши звучання власних ескізів. Кожну картину, яку бачив, він міг одночасно й чути, тож включив записи цих звуків до виставок своїх картин. Композитор і синестетик Олів’є Мессіан (1908–1922) позначав у своїй партитурі, яким кольором треба грати той чи інший твір. «Кольори небесного Міста» – відома його композиція, в якій Мессіан використовує спів одного канадського, шести новозеландських та двадцяти південноамериканських видів птахів. У цьому творі він заходить найдалі на шляху розвідки своїх музично-кольорових асоціацій. Дмитро Набоков на цю тему якось процитував спогади свого батька (точніше, спогад): «Сповідь синестетика, мабуть, буде для людей, стіни яких міцніші за мої та захищені від протягу та протікання, нудною і самовпевненою балаканиною. Однак моя мати сприймала її цілком нормально. На цю тему якось заговорили, коли мені було сім років. Того дня з купи старих кубиків із літерами я складав вежу. Якось я мимоволі обмовився, що кольори не збігаються з буквами. Так ми виявили, що деякі з маминих букв мали той же колір, що й мої, однак у неї їхній підбір був оптично зумовлений музичними тонами. У мене ж ці звуки зовсім не викликали якихось асоціацій із кольором».

Синестезія – часте явище серед письменників. Вона дозволяє їм асоціювати між собою часто непоєднувані речі, творячи у такий спосіб нові метафори. Недарма ж у повсякденному житті можна почути такі вислови, як-от: «крикливі кольори», «гострі звуки», «різкий смак сиру», «тепло на серці», «у неї крижане серце», «сухе вино» та «барви голосу». Цікава гіпотеза про те, що такі метафори відтворюють зв’язки у нашому мозкові, які виникають несвідомо. Так, при зустрічі з людиною, якій «тепло на серці», у нас, наприклад, можуть спалахувати нейрони преоптичної ділянки, тобто тієї, що регулює температуру тіла.

4. Абстрактне мистецтво

Абстрактне мистецтво: образи нічого.

Кірк Варнедо

Абстрактне мистецтво – це сучасний винахід людства. Перші абстракції були створені приблизно сто років тому. Нідерландським піонером сучасного мистецтва був Мондріан, який на ранньому етапі своєї творчості малював імпресіоністські ландшафти. Так само, як і Кандинський, Мондріан перебував під впливом теософії. Після перехідного періоду псевдоабстрактного живопису він вирішив, що чистота, якої він прагнув, може бути лише в первісних кольорах, а також у горизонтальних і вертикальних лініях.

Дев’ятимісячні діти вже можуть бачити кольори й реагувати на картини. У цьому віці дітям більше до вподоби розглядати абстрактні малюнки Пабло Пікассо, ніж фігуративний живопис Клода Моне. Митці, яких спіткала хвороба Альцгеймера, ідуть цим шляхом у зворотному напрямку: у своїй творчості вони розвиваються від фігуративного мистецтва до нефігуративного. Після інсульту творчість митців стає більш абстрактною. Але я в жодному разі не закликаю оцінювати абстрактні праці як такі, що створені незрілими чи деградованими мізками. Хоча щодо абстрактного мистецтва нерідко можна почути: «Моя дитина вміє так само», дослідження довели, що навіть аматори відрізняють професійно виконаний абстрактний твір від подібних праць, намальованих дитиною чи твариною. Різниця полягає в задумі та структурі твору.

Щодо мене, то я не великий фанат абстрактного мистецтва. Тож для мене є цікавим запитання, чому так багато інших людей шаленіють від цієї форми візуального мистецтва. Стосовно оцінювання, то індивідуальні симпатії до абстрактного мистецтва значно більше розходяться, ніж до фігуративного. Такі індивідуальні відмінності в оцінці корелюють із різним ступенем активації стовбура головного мозку під час споглядання мистецтва. Активація стовбура свідчить про вплив на життєві показники, як-от серцебиття, дихання чи кров’яний тиск. Саме це може бути основою такого інтенсивного зацікавлення.

Ми опрацьовуємо абстрактне мистецтво тією ж візуальною системою, якою сприймаємо реальність кожного божого дня. На відміну від пейзажу, портрета чи натюрморту абстрактне мистецтво активує не лише окремі ділянки мозку. Воно стимулює, хай і незначною мірою, усі ділянки мозку, тимчасом як різні жанри фігуративного мистецтва лише вибіркові. Абстракте мистецтво активує кору головного мозку не так сфокусовано – ніби ставить їй завдання визначити, як слід опрацьовувати цю незвичну картину. Тож наш мозок потрапляє в не зовсім знайому йому ситуацію. На відміну від фігуративного мистецтва, під час споглядання абстрактних творів ми не фокусуємося на якійсь окремій частині картини (очі, ніс, дерево), а сприймаємо твір у цілому.

Огляд статичних картин абстрактного мистецтва активує орбітофронтальну кору, яку пов’язують із системою нагород, а також залучені до когнітивних процесів частини префронтальної кори та сенсомоторні ділянки. Цілком імовірно, що дзеркальні нейрони подразнюють сенсомоторні структури, які відокремлюють у творі мазки пензля художника і пізніше його імітують.

В абстрактних картинах вирішальну роль відіграє композиція. Якщо картини Мондріана з типовими кольоровими поверхнями та прямими лініями перевернути, то погляд сканує їх уже по-іншому й оцінює з естетичної точки зору не так високо. А якщо на картинах Міро певні фігури перемістити в інше місце, то все одно перевагу надаватимуть оригіналу.

Оскільки під час сприймання абстрактного мистецтва ми користуємося нашою візуальною системою інакше, ніж у буденних справах чи під час споглядання фігуративного мистецтва, то автоматичні механізми, спрямовані на розпізнавання схем, не активні, й у нас виникає можливість «безпредметних» асоціацій із новим видом. Ці незвичні способи та манери використання систем мозку в деяких людей породжують відчуття нагороди. А це означає, що реакція на абстрактне мистецтво дужче залежить від ситуації всередині нас, від нашого настрою в певну мить, ніж реакція на фігуративне мистецтво. Абстрактне мистецтво активує «default-мережу» мозку (систему, яка «у стані спокою» дуже активна) сильніше за фігуративне мистецтво. Ця мережа має більше узгоджуватися з таким станом, як інтроспекція та наше «власне Я», що, можливо, і є причиною великих суперечностей в оцінюванні абстрактного мистецтва.

Незавершена Саґрада-Фамілія Ґауді

Архітектура – це застигла музика.

Фрідріх Вільгельм Йозеф Шеллінг

Зазвичай абстрактне мистецтво не викликає в мене значних емоцій, однак трапляються винятки. Коли я побачив вітражі Хуана Віля-Ґрау в Саґрада-Фамілія Ґауді в Барселоні, то мені аж дух захопило. Вони були значно красивіші за всі класичні фігуративні вітражі, які я бачив у сотнях різних церков та соборів у цілому світі. Яскраве сонце Іспанії проникало крізь них, і вікна надавали найкрасивішій архітектурі з усіх, які я знаю, дивовижного забарвлення. Палітра кольорів починалася інтенсивним жовтим «світлом» («Я – світло…»), потім переходило в чудові сині тони «води» на північному боці («Я – джерело…») та в теплі відтінки «народження» в напрямку сходу сонця аж до світлих кольорів «воскресіння»: це може глибоко зачепити навіть такого атеїста, як я.

У сфері музики є безліч незавершених творів померлих композиторів, які були дописані до кінця менш авторитетними колегами. Але незалежно від того, чи це були професійні композитори, чи ні, їхній доробок оцінювали як щось окреме, а не як «закінчення» твору когось іншого.

В образотворчому мистецтві склалася інша ситуація. Картина Піта Мондріана «Перемога буґі-вуґі» (1942–1943) мала стати символом перемоги над нацистською Німеччиною. Хоча цей твір незавершений, однак його вартість через це аж ніяк не постраждала. Коли 2002 року нідерландський ґульден було замінено на євро, цей твір викупив Stichting Nationaal Kunstbezit (Національний фонд художніх колекцій) за допомогою фінансування De Nederlandsche Bank (Нідерландський банк) за 37 мільйонів і подарував його нідерландському народові. Зараз ця картина перебуває на тривалому зберіганні в Haags Gemeentemuseum (Гаазький музей сучасного мистецтва та ремесел). Маленькі шматочки кольорової клейкої стрічки повідомляють про те, що Мондріан займався картиною до останніх днів. Однак нікому навіть на думку не спадало цей твір «завершити».

Зовсім інакший стан речей в архітектурі. Адже будівля зазвичай є не лише мистецьким витвором, а й покликана виконувати певну мету. Саме тому після смерті архітектора її не можна просто покинути як руїну. Крім того, в основному наявні детальні креслення, якими можна послуговуватися і після смерті головного будівничого. Вірянин Антоніо Ґауді втратив сім’ю та друзів, жив у злиднях і присвятив усе своє життя будівництву Саґрада-Фамілія (Храм Святого Сімейства) в Барселоні. Ґауді, архітектор від Бога, який прагнув відтворити Біблію в камені, потрапив 1926 року під колеса трамвая. Його сприйняли за волоцюгу, тож доправили в лікарню для бідноти, де він через день помер. Храм Ґауді, Саґрада-Фамілія, який він споруджував у дуже індивідуальному стилі, оздоблюючи елементами стилю модерн, на той час був ще далеким до свого завершення. Навіть сьогодні припускають, що його будівництво триватиме до 2026 року і завершиться до сторіччя від дня смерті архітектора. Однак початок будівництва 2016 року нової 170-метрової вежі ставить такий дедлайн під сумнів. Чи варто взагалі добудовувати храм? Про це спалахнули жваві дискусії в Барселоні одразу ж після смерті Ґауді. Під час громадянської війни в Іспанії (1936–1939) на храм грошей не було. Крім того, десь у той період було знищено більшість креслень та архітектурних зразків Ґауді. Це чимось нагадує пізнішу китайську Культурну революцію (1966–1976).

Величезні маси туристів, які відвідують церкву на платній основі, а також спонсорські внески дозволяють продовжувати поетапне будівництво. Деякі з архітектурних зразків Ґауді вдалося реконструювати, інші досі лежать, розбиті на тисячі шматочків, на полицях. Із креслень вдалося віднайти лише кілька. Оскільки необхідних матеріалів немає, аби визначити, як хотів би продовжувати будувати сам Ґауді, сучасні архітектори залишають на храмі свій відбиток. Сучасні митці створюють скульптури, які суттєво відрізняються від зроблених за задумом Ґауді. Кутастий стиль скульптурної групи, в якому Жузеп Марія Субіракс виконав фасад Страстей Христових, незабутній та незрівнянний. Однак настільки модерне зображення Христа на хресті, до того ж без пов’язки на стегнах, викликало в Іспанії бурхливу реакцію. Усе це просто дивовижно. Колони виконані у формі пальм, вони розгалужуються згори, переходячи в листяний кам’яний дах. Усюди відчутна природа, з якої черпав натхнення Ґауді. Цей храм – один із найпрекрасніших, найдивовижніших та найглибших творів мистецтва, які я знаю. Проте що б сказав сам Ґауді про такі доповнення?

VIII. Мізки й відображення захворювань мозку в мистецтві

1. Зображення мозку, хвороб мозку та їхнє лікування в мистецтві

Досі ми розповідали про те, що відбувається в нашому мозкові під час споглядання мистецтва. Однак цей розділ присвячений мозку як об’єкту мистецтва. Спосіб мистецького зображення мозку, його хвороб та лікування відображає тогочасну епоху та стиль життя. Минуло багато часу, перш ніж мозок став об’єктом мистецтва. Оскільки аж до пізнього Середньовіччя не здійснювали розтинів мозку, то й не було жодних уявлень про те, який, власне, у нього вигляд. Попри це, інтерес до хвороб мозку був завжди, а також до різних речовин, які на нього впливають.

Стародавні єгиптяни не досліджували мозку. Спека не залишала від нього майже нічого вже через недовгий час після смерті. Під час муміфікації померлого завдяки швидким процесам розкладання мозок витікав крізь отвір, просвердлений у носі мерця. Давньоєгипетське зображення чоловіка з милицями й атрофованою через поліомієліт ногою підтверджує зацікавлення хворобами в той час.

Поліомієліт у Стародавньому Єгипті. Зверніть увагу на атрофовану гомілку та милицю

Крит був центром мінойської культури. Богиню сну зображено з короною з Papaver somniferum (мак опійний). Опіум видобували в Месопоматії ще 3400 року до н. е. Найімовірніше, людина завжди використовувала якісь наркотичні речовини.

За деякими даними, приблизно 1000 року до н. е. з’явилося перше зображення системи мозку, наскільки це взагалі могло бути можливо зі знань, що отримували після смерті людини. Зображення – це частина арабського манускрипту з Константинополя. За перехрещенням зорових нервів можна навіть побачити гіпофіз у формі маленької кульки.

«Видалення каменя глупоти» – відома картина, яку приписують пензлю Ієроніма Босха (1450–1516), але, можливо, це копія, зображає псевдооперацію, яка відносить нас до прадавньої традиції трепанації, тобто просвердлення черепа. У такій операції вбачали можливе лікування хвороб мозку, як-от: епілепсія, психоз, ментальна ретардація і депресія. Демони, які спричинили такі захворювання, мали вийти через дірку в черепі.

Крит, богиня сну (приблизно 2600–1454 р. до н. е.)

Перехрещення зорових нервів в арабському манускрипті з Константинополя, приблизно 1000 р. до н. е.

Ієронім Босх (?) або копія. Вирізання каменя глупоти (приблизно 1485)

Трепанацію тоді проводили в багатьох куточках світу. Ця маленька картинка показує, щоправда, не справжню трепанацію, а радше пацієнта, якого пошили в дурні псевдооперацією. Він скинув черевики й розсівся собі спокійнісінько в кріслі зі спинкою, тоді як «операція» була в розпалі. «Лікар», що проводить медичне втручання (чи точніше сказати – вирізувач каменів), вдає, ніби ріже шкіру голови пацієнта. Однак із рани не тече кров, натомість показується квітка (символ глупоти). Вирізувач каменів надягнув на голову лійку (символ шахрайства). Чернець тримає в одній руці цинковий чайничок, а іншою жестикулює, ніби висловлює стосовно всього, що відбувається, якийсь коментар. На голові черниці – книга. Вона дивиться радше незацікавлено. У такий спосіб церква бачить, як обманюють пацієнта. Зверху та знизу картинки написано золотими готичними літерами: Meester snijt die key eras, mijne name is Lubbert Das (Лікарю, видали камінь нараз, моє ім’я Лубберт Дас). Звідси випливає, що знахар експлуатує необізнаність Лубберта Даса, вдаючи, ніби позбавляє його глупоти вирізанням каменя з його голови.

Кілька століть по тому Мікеланджело (1475–1564) створив за дорученням папи Юлія ІІ за чотири роки фрески на стелі Сікстинської капели, головної капели папи римського у Ватикані, серед яких була й фреска «Створення Адама». Оскільки Мікеланджело вважав, що недостатньо кваліфікований для такої роботи, то спершу відмовився від замовлення і запропонував замість себе Рафаеля. Проте папа наполіг на своєму виборі. У 1508 році Мікеланджело взявся до роботи. Рука Бога, яка наближається до руки Адама, даруючи життя, стала однією з найвідоміших картин світу. Щороку Сікстинську капелу відвідують чотири мільйони туристів. Американський хірург, доктор Френк Мешберґ 1990 року написав, що Мікеланджело помістив Бога в обриси мозку, щоб показати, що Бог передав Адаму не лише життя, а й розум. Мікеланджело справді був досвідченим анатомом, ще й регулярно проводив розтин трупів. Доступ до мертвих тіл йому забезпечувала дружба з настоятелем монастиря Santos Spirito. То були трупи злидарів, які померли в монастирській лікарні. Одначе я, як не намагався, так і не зміг побачити в цій фресці контури мозку.

Мікеланджело. Створення Адама (1508–1512). Сікстинська капела, Рим

Ще цікавішою мені видається інтерпретація Ді Белла (2015), згідно з якою Бога оточує постпартальна (післяпологова) матка, а Адама – контури жіночого тіла, зображенні у формі чудернацького блакитного гірського хребта, із соском прямо над головою Адама. Структури праворуч угорі, можливо, є фаллопієвими трубами, зарубка ліворуч знизу – шийкою матки, а синьо-зелена шаль, що спадає донизу, – пуповиною. Інші ж вбачають у силуеті, що оточує Бога, нирку. Нідерландський співак гурту Beef und JAH6 2015 року запропонував нове тлумачення: він вважає, що Бога оточує серце. І таке припущення теж не з неба взято. У добу Ренесансу серцю справді приписували ті функції, які, відповідно до сьогоднішнього розуміння, належать мозку: знання, почуття, емоції та бажання. Мистецтвознавець Генк ван Ос пояснює заднє тло як тілесний німб, специфічний шар повітря, яким себе оточували боги, коли змушені були входити до земної сфери.

Залишається під питанням, чи вдасться колись знайти джерело, яке розкрило б задум Мікеланджело. На смертному ложі 1564 року митець дав розпорядження знищити всі свої картини та ескізи. Це породило припущення, що в його картинах приховане якесь субверсійне послання. Але якщо він так боявся його виявлення, то чому тоді висловив таке бажання тільки перед смертю?

Андреас Везалій. Про будову людського тіла. Дерев’яні гравюри із зображенням розтину розміщені одна біля одної в такий спосіб, що на задньому плані можна впізнати Падую та її околиці

Правильне зображення анатомії людини з’явилося лише в книзі De humani corporis fabrica («Про будову людського тіла»), яку протягом двох років писав Андреас Везалій (1514–1564). Везалій народився у Брюсселі, його справжнє ім’я Андріес ван Везель. Медицину студіював у Парижі, відвідуючи заняття Якоба Сільвія. Останній ревно дотримувався анатомії Галена з Палермо, яка базувалася на дослідженні тварин, що пізніше призвело до гіркої суперечки між Везалієм та його вчителем Сільвієм. Під час написання докторської Везалію довелося покинути Париж через війну, тож він перейшов до університету Падуї. У 1538 році, того дня, коли він отримав титул доктора, йому дали звання професора хірургії. Везалій дуже прискіпливо ставився до того, щоб особисто проводити зі своїми колегами розтин; при цьому він наштовхувався на численні помилки Галена. Праця De humani corporis fabrica була надрукована на основі думок Везалія. Книга побачила світ 1543 року в Базелі. У Падуї ж Везалій проводив публічні розтини померлих. Республіка Венеція під час страт задовольняла потребу Везалія в людському матеріалі. У книзі De humani corporis fabrica людське тіло розтинають шар за шаром.

Розтин мозку з книги «Про будову людського тіла» Андеаса Везалія

Розтин мозку починається картинкою, на якій на шиї повішеного ще видніється мотузка. Далі йде зображення відкритого мозку, а вже опісля – мозку в коронарних зрізах. Везалій зважився вказати на двісті місць, у яких Гален описав анатомію людини неправильно. Адже Гален, власне кажучи, проводив розтин тварин, а тоді просто переносив свої результати на людину. Сільвій, паризький учитель Везалія, спалахнув гнівом, назвавши його ідіотом і «двоногим козлом». Деякі вчителі справді не можуть змиритися з тим, що їхній учень перевершує їх. Везалій усе ж таки був дуже ретельним і усвідомлював межі свого карколомного анатомічного твору. Він казав: «Я не маю задовільного розуміння того, як мозок виконує свої функції, тобто такі функції, як: уявлення, узагальнення, мислення та спогади».

Ян ван Вехелен. Пекар з Екло (1565–1570). Якщо форма чи функціонування власної голови не влаштовували, можна було спекти собі нову

В інших місцях цієї ж епохи, коли йшлося про мозок, ще можна було натрапити на магію. У замку Мейдерслот біля води висить картина (30 х 40 см), відома під назвою «Пекар з Екло» (містечко між Женевою та Брюґґе). Її намалював у другій половині XVI століття художник з Антверпена Ян ван Вехелен. Згідно з легендою в «пекарні голів» можна було спекти собі нову голову, якщо, наприклад, не влаштовував зовнішній вигляд чи характер або ж якщо просто хотілося молодшої голови чи іншої поведінки партнера. Подружні зради тоді відігравали чималу роль. Саме із цієї причини, наприклад, могли принести голову, подібну до тої, яку передає пекареві жіночка ліворуч від дверного проходу. Одразу ж на місці голову відтинали, а на її місце ставили капустину, яка зупиняла кровотечу і дбала про те, щоб, поки печеться нова голова, тіло залишалося живим. Для остаточної впевненості треба було молитися, як це й показано на картині. Перш ніж поставити голову в піч, її змащували спеціальною магічною рідиною. Після встановлення нової голови можна було йти додому, наче нічого й не було.

Екскурсоводи замком Мейдерслот розповідають щодо цього цікаву історію, пристосовану до сьогодення з грою слів, якої точно не вживали за часів створення картини. Вони стверджують, ніби траплялося так, що в процесі випікання ставалася якась помилка: через надто високу температуру виходила «гаряча голова», власник голови, яка була в печі надто довго, не раз до того на чомусь уже «попікся», а якщо голова була в печі замало, то говорили, що вона «недостатньо добре пропечена», у таких випадках не тільки в нідерландській, а й в інших мовах є вислів «не всі вдома». Ліворуч на передньому плані видно кошик з відходами процесу випікання, так званими misbaksels. Існує ще, як мінімум, дев’ять подібних картин на цю популярну на той час тему.

2. Захворювання мозку в митців

Ти коли-небудь зустрічав нормальну людину?І як, сподобалося?

Фонд Пандора, Нідерланди

Хвороби мозку можуть значно впливати на мистецьку роботу. Після інсульту в правій півкулі мозку може бути втрачене сприйняття лівої частини тіла як самого себе, так і свого оточення. Якщо людина не усвідомлює свого лівостороннього паралічу або ж заперечує існування оточення чи навіть лівої частини власного тіла, то говорять про neglect («ігнорування»). Гелліґан та Маршал (Halligan & Marshall) описали одного художника та скульптора, який після правостороннього інсульту страждав лівостороннім ігноруванням і тому не зображав ліві частини обличчя або тіла своїх моделей ані в портретах, ані в скульптурах, хоча, власне кажучи, він міг обертати свої скульптури. Пояснення цього явища криється в тій обставині, що локально спеціалізована обробка просторової інформації в корі мозку більше не відбувається. Художник (а також скульптор) усвідомлював цей дефект і дуже через це нервувався. Зрештою ця серйозна проблема зникла. Постає цікаве запитання: чи заняття мистецькою діяльністю мало терапевтичну дію на зцілення від ігнорування? Наразі саме триває дослідження цього випадку.

Науковці досі сушать собі голову над аналізом численних діагнозів, які з часом були поставлені експериментальним шляхом Вінсентові ван Ґоґу. До основних елементів його хвороби зараховують: епізодичні психічні проблеми з параноїдальними мареннями, зорові та слухові галюцинації, фобії, збудливість, когнітивні функціональні розлади й подеколи ступор, періодичні перепади в поведінці та настрої, зумовлені, найімовірніше, біполярною депресією, гостра переміжна порфірія та хвороба Меньєра, що може спричиняти порушення рівноваги та глухоту. На додачу називають ще й стрес, зловживання алкоголем, можливе отруєння свинцем, адже із записів доктора Пейрона відомо, що під час нападів він їв фарбу та пив терпентин, а також про отруєння чадним газом. Крім того, ван Ґоґ зловживав абсентом, недоїдав, був виснаженим і слабував на епілепсію. Щодо аргументів на користь можливої скроневої епілепсії, а відповідно й характерних фанатичних релігійних проявів, неймовірної продуктивності ван Ґоґа у створенні листів, картин і рисунків, я вже висловлював свою думку (Мцнм, ХVІ.8).

Вінсент ван Ґоґ. Портрет доктора Ґаше (1890). Тут зображений лікар ван Ґоґа Поль-Фердинанд Ґаше з рослиною Digitalis purpurea. З цієї рослини добувають дигоксин, яким, імовірно, лікували ван Ґоґа. Після тривалого вживання високих доз дигоксину можуть виникнути порушення сприйняття кольору. Пацієнти тоді бачать довколишній світ у жовтих тонах. Однак така терапія розпочалася через рік після створення картини «Соняшники»

Як це часто буває, досі залишається незбагненним, як ван Ґоґ з усіма своїми проблемами міг залишити такий творчий спадок. Адже ситуація ван Ґоґа була кепською, як випливає з листів, у тому числі його оточення. У 1889 році власник крамниці та його орендодавець за підтримки деяких мешканців Place Lamartine в Арлі пише листа до бургомістра Августина Тардьє з проханням відвезти ван Ґоґа до його родини або ж запроторити до відповідного закладу. Далі йде протокол поліції, який повідомляє, що після випивання значної кількості алкоголю ван Ґоґ входив у стан, коли вже не усвідомлював власних учинків. Сусіди скаржилися, що він мацав жінок проти їхньої волі. Лікар, який його обстежував, повідомив, що його пацієнт чує голоси, а його розум серйозно пошкоджено. Він доручає відправити хворого на лікування. У місті Арль після такої ганебної історії на честь ван Ґоґа символічно назвали тупик. Лише 2014 року тут відкрили музей. Перша виставка проходила під назвою Van Gogh Live!

Щодо надмірного використання ван Ґоґом жовтого кольору існує дві теорії. Ймовірно, доктор Поль-Фердинанд Ґаше лікував художника наперстянкою, на що вказує зображення цієї рослини на портреті лікаря. У разі високої концентрації цього засобу пацієнт іноді починає все бачити в жовтих тонах. Але соняхи він намалював ще за рік до початку терапії доктора Ґаше. У другій спробі все пояснити звинувачують залежність ван Ґоґа від абсенту, оскільки вона, зокрема, може спричиняти ксантопсію (бачення довколишніх предметів у жовтому кольорі). Але кількість абсенту, яку слід випити, щоб досягнути цього ефекту, має бути непомірною. Ми ніколи не дізнаємося, чи глибокий жовтий колір, типовий для його картин, після вживання наперстянки ван Ґоґ сам сприймав так, як ми. Хай там як, я вважаю, якби численні симптоми художника лікували сучасними методами, то він так і не створив би жодного шедевра. Адже існує висока ймовірність того, що потрібні для такого лікування медикаменти значно б пригнічували його креативність.

У пацієнтів із хворобою Альцгеймера певні творчі таланти можуть ще довго зберігатися, тоді як інші аспекти мистецької справи зазвичай страждають. Деякі митці ще в змозі намалювати портрет, однак більше не спроможні призначити за нього ціну. Зрештою з розвитком хвороби необхідні вміння зникають. Відтворення деталей стає неможливим, а творчість – простішою, примітивнішою та абстрактнішою.

Народженому в Америці лондонському художникові Вільяму Утермолену в шістдесят два роки діагностували хворобу Альцгеймера. Серія автопортретів демонструє втрату візуально-просторових здібностей через прогресування хвороби протягом п’яти років, як він дедалі сильніше змінював форму обличчя та голови, а його лінії ставали чимраз грубішими та простішими; останній портрет зрештою став абстрактним. Обробка та зберігання інформації, яка стосується облич, відбувається у скроневій частці, яку серйозно вражає хвороба Альцгеймера. Дивним і чимось надзвичайним є факт, що найвідоміші твори Віллема де Кунінґа (1904–1997) виникли в час, коли він захворів на деменцію. Однак його барви протягом цієї фази продовжували жити.

Віллем де Кунінґ розпочав близько 1930 року з фігуративних творів, однак із часом розвинувся як абстрактно-експресіоністський художник. У період приблизно з 1970 до 1980 року він страждав психічними розладами та депресіями і не малював. 1980-го, на превеликий подив усіх, він не просто почав малювати, а й створив свої найкращі твори, хоча психічне здоров’я і далі гіршало. Він перестав уживати алкоголь, харчувався більше здоровою їжею і дозволив лікувати своє захворювання щитоподібної залози та авітамінозу. Коли до того йому потрібно було півтора року, щоб намалювати картину, зараз це було йому до снаги в межах кількох тижнів. Тож виникає запитання, чи діагноз хвороби Альцгеймера взагалі був правильним і наскільки значною була роль алкоголю й атеросклерозу, і чи не було часом у Кунінґа, з огляду на його обсесивно-компульсивний спосіб роботи, фронто-темпоральної деменції.

Передні ділянки нашого мозку, префронтальна кора та передня частина скроневої частки пригнічують нашу імпульсивну поведінку. У разі дегенерації цих ділянок, наприклад при фронто-темпоральній деменції, наслідком може бути досить розв’язане поводження. У деяких пацієнтів разом із лівосторонньою дегенерацією зникає стримування правої півкулі мозку, яка відповідає за створення мистецтва. Саме тому деякі пацієнти на ранній стадії захворювання можуть дуже обсесивно-компульсивно продукувати образотворче мистецтво чи музику.

На перший погляд, це дивує, адже постраждала префронтальна кора якраз і відіграє ключову роль у нашій креативності. Проте вона складається з різних частин із дуже відмінними функціями, тож її не варто розглядати як одне ціле. Який вплив матиме розлад, залежить від того, в якому саме місці він виникне. Підвищення креативності фіксують зазвичай при такому підвиді деменції, як деменція семантичної форми. Якщо страждає мовний центр Брока префронтально зліва, то в таких пацієнтів відзначають розлади мовлення – афазію. Дегенерація префронтальної кори може підштовхувати деяких пацієнтів до безперервного творення мистецтва. Обсесивно-компульсивний характер такого вибуху креативності сприяє тому, що з технічного погляду вони швидко прогресують. Утім, із подальшим розвитком деменції якість творів постійно гіршає.

Пацієнти з фронто-темпоральною деменцією продукують здебільшого дуже реалістичне мистецтво. На обличчях змальованих ними людей немає ані найменших емоцій, ані емпатії. Звичним вважають і провокативні картини сексуального характеру. Однак варто наголосити, що в жодного з митців, твори яких досліджували протягом їхньої деменції, пізніше не проводили розтину, тож невропатологічного підтвердження немає. Яким типом деменції ті страждали, доводиться лише припускати. Одне із центральних запитань щодо творів, виконаних митцями під час хвороби мозку: коли процес хвороби призводить до втрати якості та автентичності та до якого моменту можна ще говорити про мистецтво як таке?

Багато незвичних постатей, яких малював Сальвадор Далі, ґрунтуються на візуальних галюцинаціях під час його нападів мігрені. Сам же Далі говорив про «сни». Хай там як, але в будь-якому разі він використав ці уявлення особливо креативно.

Творчо обдаровані саванти – здебільшого аутисти і слабують на серйозні психічні розлади. У них усіх виражена симпатія до якогось певного сюжету чи техніки. Впадає в око й те, що вони майже ніколи не зображають людей: тобто соціальний мозок – їхнє слабке місце.

Стівен Вілтшир – аутист із рівнем мовного IQ 52. Він став відомим завдяки своєму «Лондонському алфавіту»: 26 неймовірних картин із зображенням будівель Лондона, які він виконав у десятирічному віці. Пізніше він малював у Нью-Йорку, Венеції, Амстердамі, Москві та Ленінграді. Після 45-хвилинного польоту на гелікоптері над Римом він намалював двометрову панораму, на якій кожен будиночок, кожне віконечко чи колона центру були зображені з фотографічною точністю. На основі такого автоматичного способу малювання його порівнюють із лазерним принтером. Виникає запитання, чи малюнки деяких савантів з аутизмом достатньо автентичні, щоб їх вважали мистецтвом.

Фронто-темпоральна деменція. Сильна атрофія лобової частки (зверху) зі збереженням структури іншої частини мозку. (Подяка Нідерландському банку мозку.)

Незвичні таланти, що входять до аутичного спектра, розвиваються в основному тоді, коли існує пошкодження мозку, здебільшого – лівостороннє фронтальне. Через це у ході розвитку посилюються зв’язки з іншими структурами кори мозку, що й зумовлює неймовірну функцію зорової кори, тобто тієї, якою ми бачимо. Це наблизило нас до думки, що в кожному з нас криється савант, якого можна було б пробудити, якщо вимкнути ліву префронтальну кору. Блокування цієї структури мозку за допомогою транскраніальної магнітної стимуляції (техніки тимчасового вимкнення невеличкої ділянки кори мозку) хоч і зумовлювало в учасників покращення техніки малювання, однак великих талантів так і не відкрило. Особливої пам’яті савантів та компульсивного способу творення мистецтва замало для пояснень їхніх умінь. Винятковий талант савантів ґрунтується на нетиповій будові їхнього мозку.

У Музеї доктора Ґіслена в Ґенті (музеї психіатричної клініки) можна побачити тривалу виставку Art brut, або Outsider Art, серед експонатів якої є справді талановиті твори. Термін Art brut запровадив 1948 року Жан Дюбуффе для опису жанру образотворчого мистецтва, представниками якого є здебільшого самоучки. Деякі митці жанру Art brut хворіли на психічні розлади й мешкали в закритих закладах чи тюрмах. З початку сімдесятих років виникає термін Outsider Art, до якого належить, наприклад, творчість Адольфа Велфлі (1864–1930), психічнохворого пацієнта, якого заспокоювало креслення та малювання. Жан Дюбуффе зібрав колекцію, яку сьогодні можна побачити в Лозанні під назвою Collection de l’Art Brut.

Звісно ж, на мистецтво значною мірою можуть впливати і захворювання очей, зокрема сітківки – це ж теж хвороби нервової системи. Для Едґара Деґа (1834–1917) перші серйозні проблеми з очима почалися у віці тридцяти шести років. Коли його вік переступив позначку 40, він перейшов з олійних фарб до пастелі, адже для його очей робота з пастелями була кращою. Він продовжував малювати, але чіткість робіт постійно втрачалася, що можна побачити за грубим окресленням тіней чи відсутністю деталей обличчя. У п’ятдесят сім він більше не міг читати, а кількома роками пізніше бачив настільки погано, що перейшов до скульптури наосліп. Найімовірніше, Деґа слабував на успадковану макулодистрофію. Сітківка Поля Сезанна (1839–1906) постраждала від діабету. Існують припущення, що саме це стало причиною його переходу від реалістичного мистецтва до абстрактного. Франсиско де Ґойя (1746–1828) мав рідкісне аутоімунне захворювання, яке супроводжувалося розладами зору, слуху та рівноваги. Написані ним під час хвороби картини, похмурі та тривожні, стали відомі під назвою «Чорні картини».

ІХ. Виникнення і стимуляція креативності

1. Ділянки мозку, залучені до процесу творчості

Завдання мистецтва – відтворювати не зовнішній бік речей, а їхній внутрішній сенс.

Арістотель

«Людський розум, як пальма в пустелі: отримує поживу з відстані», – пише Рамон-і-Кахаль. Виривання з усталених порядків і справді стимулює творчість. Це одна з причин, чому науковців заохочують до роботи за кордоном. Перебування за межами своєї країни нерідко впливає і на митців. Під час періоду творчості, що розпочався 1938 року, коли Піт Мондріан переїхав із Парижа до Лондона, а звідти 1942 року – до Нью-Йорка, митець відчув, наскільки позитивно зміна оточення вплинула на його творчість. Під впливом нью-йоркської джазової сцени його мистецтво ставало дедалі вільнішим. Цей розвиток сягнув зрештою свого апогею 1944 року в картині «Перемога буґі-вуґі». Для творчості вкрай важливе також уміння розглядати проблему з різних перспектив, наприклад, у міждисциплінарних колективах чи комісіях, що складаються з різних представників.

Інші дослідження доводять, що нові ідеї виникають завдяки регулярному мозковому штурму. Філософ Фрідріх Ніцше, затятий мандрівник, говорив, що творче натхнення навідувало його в миті крайнього фізичного напруження. Ідеї, які виникали у стані спокою, на його думку, нічого не були варті. Однак інші досягають успіху тим, що скрупульозно вивчають ту саму проблему. Отже, який метод найкраще стимулює творчість, залежить від конкретного індивіда. «Момент еврики», під час якого відкривають щось нове, супроводжується раптовою зміною електричної активності в правій передній скроневій частці. Підвищити рівень творчості може й тренування дивергентних думок, наприклад, спроба описати максимально велику кількість незвичних способів використання парасольки.

Дослідження серед архітекторів показало, що певний рівень інтелекту – передумова творчості, а саме – IQ 120. Ще вищий рівень інтелекту, проте, не завжди означав автоматичне покращення їхніх творчих задатків. Вищий рівень творчості корелює у старших людей із довшою тривалістю життя, що одразу ж породжує запитання, чи стимулює мозок якось додатково механізм творення, чи це просто творчі люди від народження наділені особливим мозком і тілом, які й забезпечують довшу тривалість життя.

До процесу творчості залучені різні ділянки мозку. У центрі творчого процесу перебуває префронтальна кора. Між цією ділянкою та відкритістю особистості існує взаємозв’язок. У творчих людей у задній частині правої скроневої частки більше сірої речовини, тобто більше клітин мозку та сполучень між ними, що, власне, і корелює із такою ознакою особистості, як відкритість. Крім того, в креативних осіб була виявлена біла речовина в цілій низці інших ділянок мозку, тобто й там було більше сполучень.

Рембрандт ван Рейн. Учений у своєму кабінеті (близько 1652). Гравюра виконана різцем і сухою голкою на канвовому папері. Згідно з однією інтерпретацією, на гравюрі зображений Фауст, який віддав чортові власну душу в обмін на необмежені знання та всі радощі світу. Диск світла символізує момент еврики

Проводили й порівняння креативності (на основі масштабу здатності до асоціативного словотворення) між невеликою групою неймовірно творчих авторів та фільм-мейкерів і групою творчих науковців (неврологи та молекулярні біологи) – за допомогою фМРТ. Зразок активації ділянок мозку, задіяних в асоціативному мисленні, виявився однаковим в обох групах обдарованих осіб. Найбільшу активацію фіксували в лівій півкулі мозку, що, можливо, пов’язане з мовним типом поставленого завдання. Ліва півкуля найчастіше вступала в контакт із так званою «default-мережею», тобто з тими ділянками, які в стані спокою, коли не опрацьовується жодне завдання, дещо активніші і які перебувають у зв’язку з нашим «я» та власним характером. Структури, які були активовані цим завданням: ліва суплементарна/асоціативно-моторна кора, лобові та скроневі ділянки лівої півкулі мозку, задіяні в обробці мови та в Theory of Mind (здатності уявляти картину того, що інші думають чи роблять), правий острівець, що допомагає обробляти інформацію та активується під час сміху чи плачу.

Значення цієї системи проілюстроване відсутністю креативності при функціональних розладах цієї системи, наприклад у савантів або людей, які перенесли інсульт чи слабують на деменцію, або ж у деяких пацієнтів із хворобою Паркінсона.

Існує припущення, що більша кількість сполучень у мозку креативних людей знаходить своє вираження в їхніх семантичних здібностях. Прикладом такої здібності є використання метафор. Метафори ґрунтуються на асоціаціях, тому й посідають у творчому процесі митців чільне місце. Так само й синестезія спирається на існування спеціальних додаткових сполучень і поєднана з особливою здібністю до творення метафор.

2. Креатив, музика й танці

Творчі музичні здібності, як-от: компонування, аранжування та імпровізація, – найімовірніше, мають певну генетичну основу. Творчість, не пов’язана з музикою, має зовсім інше генетичне підґрунтя, ніж музична. Приклад задіяного у творенні музики гена – Pcdh (простокадгерин), який впливає на розвиток та функціонування системи хімічного медіатора серотоніну. Під музику танцюють, а що стосується таланту та потреби танців, то серед людей відзначають досить широкий спектр. Зазвичай він спирається на найпоширеніші генетичні варіації, передусім – варіації гена вазопресину та серотоніну відносно креативності танцю. Зрештою здібності до імпровізації, як і будь-якої іншої дисципліни, досягають шляхом тривалих та інтенсивних вправ. У професійних композиторів із часом, який вони присвячують написанню музики, посилюються функціональні зв’язки між передньою поясною корою та системою стану спокою (default-mode-мережею), а саме: між передньою поясною корою, gyrus frontalis superior (верхньою лобовою звивиною) та gyrus angularis (кутовою звивиною).

Дослідження музикантів, художників, авторів і науковців довело, що творчість краще виражена в чоловіків, ніж у жінок, і досягає апогею під час фази найбільшої плодючості. Співвідношення довжини між вказівним та підмізинним пальцем вказує також на те, що митці як чоловічої, так і жіночої статі на ранніх фазах розвитку мали вищий рівень тестостерону, ніж їхні менш творчі співмешканці. Отже, виходить, що існує взаємозв’язок між творчістю та рівнем тестостерону.

3. Інтуїтивні ідеї

Будь-яка добра наукова ідея починається з уявлень про те, якою б вона була в реальності.

Пітер Медавар

В архітектурі, мистецтві чи науці креативні процеси витікають з інтуїції, «ага-прозріння», коли, наприклад, архітектор бачить, як певний об’єкт буде вписуватися в довкілля. Та, перш ніж розвинути здатність до такого інтуїтивного мислення, мозок повинен інтенсивно вправлятися в певній дисципліні. Це доводять і зображення сканера мозку. У студентів мистецьких спеціальностей, які протягом навчання стають креативними, констатували зміни білої речовини префронтальної кори. Біла речовина складається зі сполучень нервових волокон між різними ділянками мозку, а префронтальна кора відіграє важливу роль у процесі творчості. До того ж у студентів відзначали покращення здібності зображувати осіб після їхнього спостереження, що було зумовлене кортикальними та церебелярними змінами.

Після того, як процес творчості розпочинається інтуїцією, ідея має бути розроблена – це процес, у ході якого мистецький твір може ще багато разів змінюватися. Після первісної інтуїтивної ідеї своєї «Герніки» Пікассо виготовив ще близько 45 її попередніх ескізів.

Креативні рішення іноді спадають на думку після того, як ними несвідомо займалися протягом певного часу. Під час такого інкубаційного періоду до креативного мислення роблять свій внесок несвідомі процеси мозку; тож раптом під час приймання душу чи після спокійного нічного сну перед очима раптом виникає рішення. Пол Маккартні розповідав, що мелодія пісні Yesterday йому наснилася, а нобелівський лауреат (1936) Отто Леві прокинувся від ідеї, як можна експериментально довести свою теорію про електричну індукцію хімічного перенесення подразнення нейронами.

Люди, яким належить авторство наукових відкриттів, зазвичай наділені такими «творчими» рисами характеру, як фантазія і допитливість, а також готовністю приймати виклики та йти на ризик. Річард Фейнман у якийсь момент інтуїтивно проглянув «усе», що стосувалося дезінтеграції протона та нейтрона, і на основі цього продовжував свої розрахунки цілу ніч. Він навіть виставив за двері подругу, яка прийшла до нього в гості, аби не відволікатися від розрахунків. Проте між наукою та мистецтвом залишаються певні принципові відмінності. Продукт творчості науковця після фази інтуїції та розробки ще має бути визнаним і описаним так, щоб його можна було повторити. Тільки тоді він справді набуває вартості. Натомість продукт митця навпаки повинен містити в собі якийсь унікальний елемент. Повторення цього унікального елемента вважають промислом і плагіатом. Однак не завжди було так: раніше митці нерідко копіювали картини інших художників, щоб обґрунтувати їхню високу мистецьку якість.

4. Мозок як фільтр

Мистецтво починається там, де закінчується копіювання.

Оскар Вайльд

Щодня ми сприймаємо велику кількість різних подразнень, які через органи чуття потрапляють із зовнішнього світу до центральної структури мозку, до таламуса. Він разом із префронтальною корою відфільтровує подразнення (цей процес називають когнітивною інгібіцією), щоб зрештою оптимальну кількість інформації передати далі до кори головного мозку, де ми усвідомлюємо ці подразники.

Особливо творча особистість продукує на власний розсуд значно більшу кількість різноманітних ідей, щоб мати, з чого вибирати; це дістало назву когнітивна дезінгібіція. Так, із зовнішнього світу до свідомості потрапляє більше подразників. Крім того, виникає краще усвідомлення того, що відбувається у власному внутрішньому світі. До свідомості прориваються більше подразнень, тож там виникає можливість продукування нових ідей. Слабші фільтри подразнень можуть зумовлюватися меншою кількістю рецепторів дофаміну 2 в таламусі. Слабша когнітивна інгібіція здатна зробити свій внесок у посилення креативності та створення унікальних витворів мистецтва.

Щоб посилити креативність, можна було б спробувати заблокувати механізми мозку, які її пригнічують. Ураження мозку проливають світло на значення префронтальної кори в процесі такого пригнічення. Люди, ліва півкуля мозку яких була травмована через нещасний випадок, можуть розвивати в собі незвичні здібності, які бувають, наприклад, в аутичних савантів. Ганс Асперґер, чиє ім’я пов’язують із високоінтелектуальним боком аутичного спектра, якось відзначив, що навіть легкий прояв аутизму може призвести до геніального інтелекту. Пацієнти, ліва півкуля мозку яких дегенерує, на ранніх стадіях фронто-темпоральної деменції раптом здатні обсесивно та компульсивно творити реалістичні твори, як ми вже спостерігали. На основі цих спостережень були проведені експерименти на здорових людях, яким заблокували функції лівої півкулі мозку за допомогою транскраніальної магнітної стимуляції чи транскраніальної мікрополяризації. І справді, у піддослідних констатували покращення навичок малювання, здатності знаходити в тексті помилки, роботи з цифрами, пам’яті на слова та розв’язання головоломок. Але про раптову появу геніальності мови не було.

Відомий метод заблокувати пригнічення творчого процесу – наркотики. Моцарт, Шуберт, Шуман і Брамс зловживали алкоголем. Модільяні помер у ранньому віці від наркотиків та алкоголю. Джексон Поллок був алкоголіком і загинув у ДТП, скоєній у стані алкогольного сп’яніння. Алкоголіками були й лауреати Нобелівської премії Ернест Гемінґвей і Джон Стейнбек.

Сто років тому творчість асоціювалася з уживанням абсенту. Еміль Золя, Вінсент ван Ґоґ, Анрі Тулуз-Лотрек та Джеймс Джойс полюбляли «заливати за комір». Марсель Пруст та Едґар Аллан По вживали опіати, Зиґмунд Фройд – кокаїн, а Енді Воргол – амфетаміни.

Мисткиня Брайоні Кіммінґс (нар. 1981) хотіла з’ясувати, чи креативніша вона під впливом алкоголю, аніж коли твереза. Саме тому вона перебувала (під пильним наглядом науковців) сім днів у стані алкогольного сп’яніння. Цей проект частково фінансувала організація Wellcom Trust, яка підтримує медичні дослідження. Жінка встановила, що від уживання алкоголю дійсно стала більш творчою, – її слова підтвердили й дослідники. Однак такий результат від уживання алкоголю буде не в усіх. Багато хто, знову протверезівши, глибоко розчаровується у своїх працях, які в стані алкогольного дурману видавалися шедеврами.

Для стимулювання креативності застосовують і наркотики. Психіатр Оскар Яніґер проводив з 1954 до 1962 року експерименти з ЛСД. Один із його пацієнтів розповів Яніґеру, що всього лише одна ЛСД-відпустка має такий самий вплив, як чотири роки академії мистецтв. Керуючись цими словами, Яніґер давав ЛСД багатьом іншим пацієнтам, які займалися творчою діяльністю. Пізніше вивчення творів, створених під впливом, не виявило, однак, сильних відмінностей між цими творами й тими, що виникли до ЛСД-терапії. Твори, створені під впливом ЛСД, були, щоправда, трохи абстрактнішими і яскравішими щодо підбору кольорів.

5. Імпровізація

Творчість магічна. Не досліджуйте її надто точно.

Едвард Олбі

Теоретично імпровізація надає чудову можливість вивчення креативності в музиці. Однак проблема полягає в тому, що вміст імпровізації новий, непередбачуваний та неконтрольований. Музиканти створюють музику, яка виникає спонтанно й одразу ж лунає. При цьому безпосередні рішення щодо музичного наповнення ухвалюють тут і зараз. Це виокремлює джазових музикантів, які вміють повністю фокусуватися на імпровізації. Вони потрапляють у flow: відтворюють у музиці все своє уміння, і мелодія виникає несвідомо.

Мовні центри Брока (1 – лобовий) та Верніке (2 – скроневий)

У дуже творчих музикантів під час імпровізації в деяких ділянках мозку (в премоторній корі, медіальній префронтальній корі та правому острівці) фіксують підвищення активності. У процес залучена навіть default-мережа, активна у стані спокою. Проте в інших ділянках (дорзолатеральній та орбітальній префронтальній корі) активність спадає. Це доволі цікаво, адже під час сновидінь, медитацій та в стані гіпнозу активність у цих ділянках розділяється. Швидкі несвідомі процеси посідають в імпровізації центральне місце. Префронтальна кора здатна зберігати концепти, генерувати загальні принципи й застосовувати правила, необхідні в імпровізації. Робоча пам’ять, для якої, між іншим, префронтальна кора теж украй важлива, стає у процесі імпровізації вирішальною, адже ця кора мудрує над вирішенням проблеми, а робоча пам’ять накопичує інформацію. Емоції та творчість в імпровізації тісно переплетені. Зумовлення суб’єктивних емоційних станів та перетворення їх на дію – це, зокрема, завдання острівця. Під час імпровізації музикантів із класичною музичною освітою на допомогу приходять ще й мовні центри Брока та Верніке.

6. Нейротрансмітери

Нейротрансмітери – це хімічні речовини, за допомогою яких клітини мозку передають сигнали до клітин, з якими вступають у контакт. Окситоцин раніше був відомий як малий білок, який продукували нейрони в гіпоталамусі, а також як гормон, що надходить у кров, аби в такий спосіб стимулювати скорочення матки та тканину молочних залоз. Крім того, окситоцин виділяє і сам мозок. Там він бере участь у соціальній поведінці.

Різні спостереження чітко вказують на те, що окситоцин робить свій внесок у повсякденну творчість. Його рівень у плазмі інформує про ступінь допитливості. Існує поліморфізм (маленька варіація ДНК) рецептора окситоцину (білка, який отримує сигнал окситоцину і транспортує до клітин мозку), що корелює з кількістю креативних ідей, а також варіант, який супроводжується меншою кількістю творчих ідей. До того ж приймання окситоцину у формі спрею для носа підвищує творчу продуктивність. Рівень окситоцину в крові підвищений, якщо людина закохана, а під час сексу він зростає ще вище. Можливо, це і є неврологічною основою так часто описуваного та оспіваного творчого вибуху митця в період закоханості.

Нейротрансмітер дофамін теж важливий для творчості. Під час хвороби Паркінсона частина системи дофаміну руйнується. Однак у загальних рисах мистецька творчість у пацієнтів із хворобою Паркінсона все ж таки не страждає. Креативність пацієнтів із хворобою Паркінсона, яких лікували за допомогою L-Dopa, попереднього ступеня дофаміну, навіть вища, порівняно зі здоровою групою осіб. У такий спосіб під впливом лікарських засобів проти хвороби Паркінсона мистецька творчість може навіть зростати. Бувають навіть такі пацієнти з хворобою Паркінсона, які компульсивно зловживають дофаміном як лікарським засобом, аби втримати на тому ж рівні свою мистецьку креативність або ж навіть покращити її. Проте це загрожує такими побічними ефектами, як: гіперсексуальність, азартність і параноїдальні марення. Коли ж пацієнтові з хворобою Паркінсона пізніше для глибокої стимуляції мозку в субталамічному ядрі ставлять електрод, а терапію за допомогою L-Dopa припиняють, креативність знову йде на спад. Варто також згадати й те, що нестача дофаміну в корі головного мозку може призвести до підвищення творчості.

7. Творчість і психічні розлади

Це правда, що багато художників стають психічнохворими – адже це життя, яке, м’яко кажучи, відчужує від світу.

Вінсент ван Ґоґ

Творчі люди частіше шукають ризиків і чогось нового. Між крайньою креативністю та схильністю до психічних захворювань існує майже легендарний зв’язок, хоча публікації на цю тематику викликають багато запитань щодо їхньої методології. Ці студії, які розпочинаються з дослідження Ненсі Андреазен, знову і знову доводять, що дуже творчі письменники й митці значно частіше мають депресії, біполярні розлади (маніакально-депресивні психози) або середньої форми тяжкості циклотимію, гіпоманію або манію, зловживання лікарськими речовинами та суїцидальні настрої. З різних досліджень випливає, що позитивні психологічні ознаки біполярного розладу, як-от: вищий ступінь релігійності, емпатія та творчість, особливо в разі захворювання середньої тяжкості – більше межували з реальністю та психологічною стійкістю. До того ж було виявлено відповідність структури трактів білої речовини, що проходять у правій лобовій частині, до такої риси характеру, як «відкритість», що співвідноситься як із творчістю, так і з психотичними симптомами (Jung et al. 2010).

Якщо розглядати творчих людей як окрему групу, то можна дійти висновку, що найкреативніші з них справді підпадають під найвищий ризик психічного розладу. Однак, якщо порівняти з усіма іншими людьми, психічне здоров’я креативних осіб усе ж має кращі позиції. Цей феномен ще називають Mad-Genious-парадоксом[10]. Пояснюють це тим, що група творчих геніїв, яким загрожують психічні захворювання, вкрай мала (Simonton 2014).

Творчість не гарантує захисту від психічних розладів, швидше навпаки. Ще Арістотель (або один із його учнів) ставив собі запитання: «Чому всі незвичні особистості в філософії, політиці чи поетиці виявляються меланхоліками?» Фактично ж багато видатних письменників та музикантів, як-от: Вірджинія Вульф, Емілі Дікінсон, Сергій Рахманінов та Роберт Шуман, – мали депресії та маніакальні розлади. Художник Ісаак Левітан (1860–1900), якого вважають батьком російського пейзажу, переживав депресивні фази та двічі намагався вкоротити собі віку. Він намалював відому картину «Владимирка», де зобразив дорогу, якою ув’язнених вели до Сибіру. Шлях, який він змалював, видається безкраїм і дає відчуття, що в’язні зникають у безмежних просторах Росії. Самого автора теж вислали з Москви, адже він був євреєм. Це залишило глибокий відбиток на його житті.

Роберт Шуман, у якого були маніакальні та депресивні фази, під час гіпоманіакальних фаз складав неймовірну кількість музичних творів. Натомість від композування під час депресивної фази він фактично відмовився

У музичній царині як наочний приклад взаємозв’язку між крайньою творчістю й психопатологією можна назвати Роберта Шумана. Найімовірніше, на основі нейросифілісу, у нього чергувалися депресія і манія. Під час гіпоманіакальних фаз він майже не спав, був неймовірно креативним і складав велику кількість творів, тоді як під час депресивних фаз написанням музики практично не займався. У гіпоманіакальні фази він знаходив натхнення в акустичних галюцинаціях. Його твір «Крейслеріана» (1838) характерний постійною зміною настрою, з чим мав справу і сам Шуман. Коли йому було сорок три роки, почалася нова дворічна психотична фаза, коли він мав акустичні галюцинації, які хоч і були гарніші за будь-яку музику, яку він будь-коли чув, однак через свій психоз він не міг їх записати. Під час депресивних фаз він двічі намагався накласти на себе руки. Остання спроба суїциду датована 1854 роком, коли він стрибнув у крижаний Рейн, але його врятували випадкові перехожі. За власним бажанням він жив наступні два роки в неврологічній лікарні. Його мозок, між іншим, був уражений ще й сифілісом, який він підчепив, як сам зазначив, у двадцятиоднорічному віці. Після його прийому до психіатричного відділення Шуман так і не написав більше жодного твору. Він помер 1856 року. Його дружині Кларі, також композиторці, після смерті чоловіка допомагав Брамс. Їй дозволили зустріч із чоловіком лише незадовго до його смерті. Генетичні компоненти при маніакальних депресіях нерідко відіграють вирішальну роль. Батько Шумана страждав від депресій, його сестра покінчила з собою. Один із його синів прожив у психіатричному закладі понад тридцять років.

Людей із біполярними розладами, а також здорових членів родин шизофренічних пацієнтів серед представників творчих професій, як-от митці й науковці, більш ніж достатньо. Однак пацієнтів із шизофренією серед науковців не так багато, тимчасом як у мистецтві це досить поширене явище. Позитивний бік набору шизофренних генів полягає в такий спосіб у підвищеній креативності.

Джон Неш став винятком із правила, що науковці серед інших творчих людей рідко схильні до психопатології. У ньому поєдналася важка форма шизофренії та неймовірний науковий креатив. За свою карколомну працю з теорії ігор він отримав 1994 року Нобелівську премію з економіки. Неш слабував на параноїдальну форму шизофренії. За його власним висловлюванням, він вірив, що з ним хотіли сконтактуватися позаземні істоти. Вони навідували його так само, як і математичні ідеї. Його біографія стала основою фільму «Ігри розуму». Неш загинув 2015 року разом із дружиною, їдучи в таксі. Йому було 86 років. Подружжя саме поверталося з Осло, де Нешу вручили Абелівську премію, яку ще називають «Нобелівською премією з математики».

Син Неша Джон Чарльз теж хворий на шизофренію. Джон Неш якось сказав: «Я ніколи не відважуся стверджувати, що між математикою та мареннями існує прямий взаємозв’язок. Але чітко встановлено, що математикам характерна легка маніакальна поведінка. Чи марення. Чи прояви шизофренії».

Навіть якщо в межах окремої групи осіб існує взаємозв’язок між творчістю та психопатологією, це зовсім не означає, що кожен видатний митець або науковець є пацієнтом психіатрії. Зрозуміло лише те, що межі між «психопатологічним» та «нормальним» не чіткі. Шизофренія, аутизм, біполярні розлади та нормальний стан створюють, очевидно, континуум.

У цьому континуумі між «психопатологічним» та «нормальним» проходять особливо творчі люди, які нерідко є ексцентричними особистостями, про що писав Чезаре Ломброзо у книзі The Man of Genius («Геніальна людина»), що побачила світ 1889 року. Альберт Ейнштейн збирав на вулиці недопалки, щоб набити залишками тютюну собі люльку. Здорові родичі пацієнтів із шизофренією теж нерідко ексцентричні та мають подеколи шизоафективну структуру особистості. Ломброзо також висунув тезу, що ексцентричність спадкова. І справді, було встановлено, що варіант гена нейрорегулін-1 може брати участь як у творчості, так і в психозі. До того ж із креативним мисленням пов’язана і певна варіація ДНК, що відповідає нервовій системі й фактору росту BDNF.

Дуже творчі люди, крім того, характеризуються ще й магічним мисленням, частіше вірять у телепатію, у сни, які передбачають майбутнє, а також у спогади про попереднє життя. Мистецька творчість тяжіє ближче до гіпоманіакального полюса біполярного розладу, тоді як наукова – більше до депресивного. Словом, щоб стати творчим, не можна перетинати певну міру психопатології. Бо психопатологія в геніальних науковців була виражена лише незначною мірою, найбільше у філософів, а композитори посідали місце по середині.

8. Мистецтво як ліки та ліки для митців

Мистецтво активує сили зцілення. Як у митців, так і в тих, хто його сприймає.

Річард Нейман

Цілющий вплив мистецької творчості на одужання пацієнтів із давніх-давен використовують у психіатрії, що зрештою і викликало інтерес до Art brut. Заняття творчою діяльністю стабілізують під час неспокійних станів, можуть стимулювати мислення та зумовлювати зміну поведінки, а також нормалізувати частоту серцебиття, кров’яний тиск та рівень гормону стресу кортизолу в крові. Після десятитижневого курсу образотворчого мистецтва для шістдесятирічних у тій групі, де активно створювали візуальне мистецтво, у порівнянні з групою, де мистецтво сприймали когнітивно, але не створювали, у стані спокою виникли помітно ефективніші сполучення між префронтальною та парієтальною корою. Крім того, в активної групи розвинулася краща стресостійкість.

Водночас споглядання мистецтва змінює функціонування нашого мозку. Сьогодні стало цілком звичним явищем відвідування музеїв пацієнтами з деменцією. Пацієнти як із легкою, так і з важкою формою деменції розцінюють красу мистецтва так само, як і їхні опікуни. Однак споглядання мистецтва означає вбирання емоцій митця. У психіатричних клініках нерідко вішають твори образотворчого мистецтва, але їх слід добирати особливо ретельно. Адже, коли на стіні висіла картина Вінсента ван Ґоґа (одне з його «полів» 1890 року) чи абстрактна картина Джексона Поллока («Конвергенція», 1952), пацієнти цієї психіатричної лікарні частіше просили ліки від страху та неспокою, ніж при спогляданні сфотографованого ландшафту савани.

На думку Даттона, це зовсім не збіг, що саме савана, місцевість, у якій відбувалося становлення людини, найулюбленіша в усьому світі. Він вбачає в ній ландшафт, який подарував численним поколінням еволюційну перевагу, а отже, й спадщину плейстоцену. І справді найдавнішу нижню щелепу людиноподібної істоти, яка жила близько 2,8 млн років тому, знайшли в районі Афар в Ефіопії, всього за 50 км від місця, де знайшли відомий скелет дещо більше мавпоподібної Люсі – австралопітека, який жив тут 3,2 млн років тому. Поблизу нижньої щелепи людиноподібної істоти знайшли залишки типових тварин савани. Тож справді заслуговує на увагу той факт, що саме цей ландшафт заспокоює пацієнтів із психічними розладами.

Лікування митців із психічними та неврологічними хворобами може викликати дилему. Фармацевтичний концерн СІВА опублікував збірку малюнків психотичних пацієнтів «до» та «після» лікування. Суть усієї затії полягала, звісно ж, у тому, щоб виявити нормальність малюнків пацієнтів після лікування лікарськими засобами концерну СІВА. Однак мистецтвознавців зацікавили виключно картини, які були намальовані до терапії. Тож якщо художникові давати Librium чи антипсихотичні препарати, то це нерідко пригнічує його творчість. Зрештою вплив медикаментів відрізняється від людини до людини. Лікування маніакально-депресивних пацієнтів літієм може як зменшити, так і взагалі не зачепити мистецький потенціал. Якість картин пацієнтів із хворобою Паркінсона зменшилася після лівосторонньої глибокої стимуляції мозку (в nucleus subtalamicus).

Х. Нейроестетика

Мистецтво продукує жахливі речі, які з часом здебільшого стають гарними. Мода продукує гарні речі, які згодом стають жахливими.

Жан Кокто

Нейроестетика вивчає механізми мозку, які лежать в основі нашого естетичного досвіду й оцінювання, а також їхні еволюційні передумови. Дослідження цієї царини розпочав професор Земір Цекі добрих десять років тому з чіткими намірами підпорядкувати мистецькі теорії науковій об’єктивності. З того часу нейроестетика забезпечує нас інформацією про функціонування мозку щодо різних сфер дії, як-от: вибір партнера, реклама та комунікація. Вона навіть дає нам уявлення про те, що відбувається в мозку науковця під час споглядання формули, яку той суб’єктивно вважає гарною.

1. Краса – щось об’єктивне чи суб’єктивне?

Мистецтво прагне форми, але покладається на красу.

Джордж Веслі Беллоуз

Краса – це певною мірою особистий досвід, який може варіювати залежно від епохи, культури, групи та особи. Краса закладена в оці споглядача: кожен може мати власну думку стосовно того, що у візуальному мистецтві, музиці чи архітектурі гарне, а що – ні. Цим феноменом і користуються дослідники нейроестетичних механізмів мозку.

Активація структур мозку мистецтвом перебуває в лінійному співвідношенні з їхньою оцінкою споглядачем. Гарні подразники сильніше стимулюють медіальну орбітофронтальну кору, ніж жахливі чи нейтральні. Так само передня поясна кора, дорзолатеральна префронтальна кора та ліва парієтальна кора реагують на красиві подразники більшою активністю, ніж на нейтральні. Існує навіть реальна можливість підвищити естетичну оцінку творів мистецтва за допомогою електричного подразнення дорзолатеральної префронтальної кори. Обличчя теж здавалися привабливішими під час електричної стимуляції цієї структури мозку з правого боку. Тож, якою мірою щось видається красивим, і справді визначає мозок спостерігача.

Нейроестетичні дослідження доводять, що для досвіду краси існує щось на кшталт «об’єктивної» основи. Приємний естетичний досвід зумовлює система нагород. Найімовірніше, індивідуальні відмінності в оцінюванні музики перебувають у зв’язку з нервовими сполученнями білої речовини між сенсорним центром у gyrus temporalis superior та емоційним і соціальним центром в острівці й префронтальній корі. Під час вивчення відмінностей активності кори людей, які мали вибрати з низки творів ті, що вважали гарними або жахливими (тобто мали ухвалити рішення на основі так званих «суб’єктивних емоцій»), було чітко зафіксовано, що під час зарахування чогось до гарного передусім активувалася права мигдалина. Якщо ж у зображеннях класичних мистецьких шедеврів, якими захоплюються уже не одне століття, а отже, їх «об’єктивно» вважають красивими, змінити певні пропорції, то можна помітити, що оригінал більше активує певні зони кори й острівець, ніж видозмінене зображення. Отже, обидва аспекти об’єктивної та суб’єктивної краси зумовлені змінами активності в певних спеціалізованих структурах мозку.

З цієї перспективи мистецтво можна порівнювати з мовою чи релігією: вони наділені універсальними, регіональними та індивідуальними особливостями. Ноам Чомскі говорив про універсальну граматику мови. Сенс духовності утворюють базові засади релігії. Звідси випливає, що мистецтво, рідна мова та релігія мають регіональний культурно-специфічний характер. А спосіб і метод, застосовані у творах мистецтва, разом із поєднаними в них індивідуальними емоціями і задають сильні особистісні відмінності. Ці фактори можна перенести й на оцінку різних музичних форм вираження.

Особистісні відмінності ґрунтуються на унікальності кожного мозку. Проте певній особі та її унікальному мозку здаються об’єктивними власні суб’єктивні враження. Тому краще говорити про «універсальне» та «індивідуальне», ніж про «об’єктивне» та «суб’єктивне». Оскільки обидва аспекти, індивідуальна й універсальна оцінки мистецтва, частково містяться в унікальному мозку кожного індивіда, то те, що ми вважаємо гарним, не настільки вже й є «вільним вибором», як зазвичай гадають. Ця точка зору відіграє певну роль і в дискусії про «свободу вибору» (більше про це в розділі ХХІІІ). Межі митця в його креативному процесі творчості визначені зрештою тим, що він сам вважає «добрим», а також індивідуальними та універсальними внутрішніми межами всіх нас.

2. Універсальні компоненти краси в мистецтві

Краса – це не та риса, що притаманна певним речам сама по собі. Вона існує лише в головах тих, хто розглядає ці речі.

Девід Юм

Обидва компоненти краси, – як універсальні, так й індивідуальні, – роблять свій внесок у нашу оцінку мистецтва. Під час оцінювання краси обличчя універсальні та індивідуальні компоненти приблизно рівні. До універсальних компонентів краси зараховують, зокрема, гармонію, симетрію, простоту, поділ за мірками золотого перетину, а також фрактальну структуру.

• Під гармонією розуміють баланс між цілим і частинами твору.

• Симетрія – вагомий фактор нашої оцінки краси облич. Очевидно, що в його основі лежить біологічне підґрунтя, адже симетрія – індикатор здоров’я. У мистецтві якраз і намагаються «загравати» з межею симетрії та асиметрії.

• Простоту в мистецтві нерідко розглядають як важливий компонент краси. Ще Альбрехт Дюрер вдало зауважив, що краса – найкращий орнамент мистецтва. Наскільки гарною буває простота, можна побачити по замальовках. Пікассо креслив, не відриваючи пера від паперу й подекуди вмів зобразити з однієї простенької лінії фігуру. Цю простоту ми цінуємо також і в доісторичних митців, які чітко зображували на скелі мамонта одним лише порухом.

Леонардо да Вінчі. Вітрувіанська людина (близько 1400 р.). Дослідження пропорцій тіла за Вітрувієм

• Золотий перетин як параметр краси сягає, як мінімум, ще часів Евкліда (300 р. до н. е.). Він описує пропорцію, яка має бути для споглядача найприємнішою. У золотому перетині співвідноситься найбільша з двох частин одного відрізка до меншої частини як ціле до більшої частини. У числовому вираженні це приблизно відповідає числу 1,618. Для Ле Курбузьє золотий перетин став центральним аспектом архітектури, а Френк Ллойд Райт шукав у ньому натхнення під час побудови музею Ґуґґенгайма в Нью-Йорку. Мікеланджело звертався до золотого перетину в роботі над «Створенням Адама» в Сікстинській капелі, так само, як і Сальвадор Далі – у картині «Тайна вечеря». Як тільки змінити пропорції, що в класичних творах відповідають золотому перетину, одразу спадає реакція острівця – ділянки мозку, яка активується під час появи емоцій.

• Фрактальними називають такі геометричні фігури, які нескінченно повторюються. Їх нерідко можна побачити у природі, наприклад у деревах та листі. Однак і в мистецтві це дарує відчуття краси. Фрактальні структури можна побачити не лише в працях нідерландського графіка Мауріца Корнеліса Ешера, а й у Drip Paintings Джексона Поллока.

3. Наука та краса

Інтерес до науки в мене виникає саме заради неї, до того ж більше заради її краси, ніж користі.

Блез Паскаль

У математиці можна відтворити велику кількість інформації в одній формулі, при цьому індивідуальна інформація стає непотрібною. Що простіша формула, то краща. Коли математик вважає формулу красивою, у нього спостерігають таку саму активацію орбітофронтальної кори, як і від споглядання витвору мистецтва. Інший приклад краси простоти в науці – «лезо Оккама». Цей принцип вимагає від гіпотез, які пояснюють певний феномен, максимально обходитися без припущень.

Створення витвору мистецтва починається з емоції, яку пізніше доповнює поглиблене розуміння. Усвідомлення краси математичної формули відбувається у зворотному напрямку. Один із найвідоміших природознавців XIX століття Анрі Пуанкаре вважав, що справжній науковець (передусім математик) завдяки своїй праці переживає ті самі відчуття, що й митці. Його радість так само велика і подібна до радості митця. Адже науковець досліджує природу, але не заради того, щоб отримати від неї користь. Навпаки, цей процес дає йому задоволення, і насолода зумовлена тим, що це гарно.

Естетичний аспект полягає в тому, що наука привносить порядок у хаос. Найкращий приклад красивого результату біологічного дослідження – подвійна спіраль структури ДНК, що дало Ватсону та Кріку Нобелівську премію з медицини. Нобелівський лауреат Франсуа Жакоб сказав 2005 року щодо цього: «У цієї структури була така краса, така довершеність». А Ватсон відзначив: «Структура була надто гарною, аби бути справжньою».

4. Структури мозку та сприйняття краси

Сприйняття красивого в мистецтві має неврологічне підґрунтя. Естетичний досвід активує три системи мозку: 1) сенсомоторну систему, 2) систему емоцій і оцінки та 3) обмін у системі значення – знання. Підготовка інформації розпочинається у візуальній системі. Під час споглядання картини, яка відображає певну дію, активується також моторна система. Очевидно, що тут задіяні дзеркальні нейрони, за допомогою яких ми не лише реєструємо дію картини, але й можемо відчути емоції художника. Огляд динамічних картин ван Ґоґа активує також візуально-моторну ділянку MT, виникає відчуття руху. Портрети викликають активність у ділянці сприйняття облич у gyrus fusiformis, пейзажі активують ділянку сприйняття місця у gyrus parahippocampalis. Ці ж частини мозку залучені до обробки інформації. Разом зі ступенем краси обличчя зростає й активність у gyrus fusiformis та довколишніх структурах. Привабливі обличчя активують ті самі ділянки мозку, що й твори мистецтва.

Мистецтво запускає систему винагород мозку. В естетичному досвіді задіяні й ділянки вентрального шляху обробки візуальної інформації. Існує припущення, що оцінювання відбувається ще при опрацюванні інформації в зорових кортикальних ділянках. Адже передусім у вентральних візуальних ділянках розміщені μ-опіатні рецептори, а приємні відчуття зумовлюють якраз опіати.

Дофамінова +система винагород з її початком у тілах клітин вентральної покришки (tegmentum) (1), звідки нервові волокна простягають закінчення до вентрального смугастого тіла (striatum) (вентральної блідої кулі (pallidum)/прилеглого ядра (nucleus accumbens) (2)), до хвостатого ядра (nucleus caudatus) (3) та префронтальної кори (4)

Фонові знання, між іншим, теж значною мірою впливають на оцінку витворів мистецтва. Поглянувши на картину Теодора Жеріко «Пліт Медузи» (1819), з трупами зеленуватого відтінку, розпачем на обличчях тих, хто зміг врятуватися в кораблетрощі, загрозливим небом та небезпечними хвилями, ніхто б спонтанно не вигукував: «Ох, як гарно!» Одначе цей твір точно викличе такі емоції і здаватиметься цікавішим, якщо знати історію цієї катастрофи поблизу західного узбережжя Африки 1816 року, історію про абсолютно некомпетентного капітана «Медузи» та про безуспішну рятувальну операцію французів.

Уперше побачивши в Нью-Йорку картину Пікассо «Герніка», я теж не відреагував чимось на кшталт «ох, як гарно!», я був радше спантеличений. Картина зображає перше терористичне бомбардування в історії. Баскське місто Герніка було бастіоном республіканців. У 1937 році на прохання генерала Франко його дві години поспіль бомбардували німецькі та італійські повітряні війська, цілячись навмисне в цивільне населення. За вказівкою Пікассо цю картину можна було відвезти в Іспанію лише тоді, коли країна знову стане вільною республікою. Це сталося 1981 року. Щоразу, коли я бачив картину пізніше в Мадриді, вона вражала мене дедалі більше.

Когнітивні аспекти естетичного сприйняття значно залежать від знання та досвіду. Однак це не поширюється великою мірою на емоційні компоненти оцінювання мистецтва. Натомість оцінювання краси математичної формули ґрунтується якраз на цьому другому, орієнтованому на розуміння компоненті.

Контекст художнього витвору та наші знання про його статус теж відбиваються на його сприйнятті; наше очікування впливає на оцінку. Коли ми припускаємо, що маємо справу з видатним витвором мистецтва, у нас набагато сильніше реагує орбітофронтальна кора та вентральне смугасте тіло. Оригінали оцінюють вище за копії, і справа в зовсім інших нейронних реакціях. Ці ефекти можна порівняти з тим, що нам відомо про ефект плацебо, коли очікування дії лікарського засобу викликає у мозку функціональні зміни, які мають терапевтичну дію.

5. Система винагород мозку

Де є любов до людини, там буде любов до мистецтва (медицини).

Гіппократ

Подібно до закоханості, мистецтво теж може активувати систему винагород мозку. Красиві обличчя стимулюють не лише ділянку сприйняття облич у веретеноподібній корі, а й зону винагород у вентральному смугастому тілі (striatum), навіть якщо ми самі експліцитно не думаємо про те, що це обличчя вродливе. Підвищена активність нервових клітин вентральної покришки (tegmentum) спричиняє викид хімічного медіатора дофаміну у вентральному смугастому тілі (nucleus accumbens). Так виникає радість, яку ми відчуваємо від контакту з мистецтвом. Цю систему винагород активує зорова кора при спогляданні відповідного візуального мистецтва, але не при спогляданні «нейтральних», нехудожніх зображень. Навіть текст, який ми вважаємо гарним, автоматично стимулює вентральне смугасте тіло. Підвищений викид дофаміну в цій ділянці дарує нам враження, що щось є гарним, радісним чи приємним. У nucleus caudatus, іншій ділянці системи винагород, теж виділяється дофамін, коли ми вважаємо щось красивим. Це активує також орбітофронтальну кору, передню поясну кору та острівець під час споглядання красивих картин. Орбітофронтальна кора стає також активною, коли людина закохується, а фронтальна та поясна кора реагують додатково ще й на інші джерела радості, наприклад, на музику чи навіть архітектуру.

Ще один учасник винагороджувальної дії краси – опіатна система мозку. Ендорфіни й морфіноподібні речовини, які продукують клітини мозку самостійно, пригнічують відчуття болю і надають приємного відчуття. Останній із названих ефектів було доведено експериментальним шляхом. Дослідження показали, що ефект винагороди від споглядання красивих облич посилюється морфінами, а послаблюється налтрексоном, речовиною протилежної до морфіну дії.

6. Емоції

Наше сприйняття інстинктивне. Розум відіграє другорядну роль.

Петер Цумтор

Витвори мистецтва пробуджують емоції, викликаючи зміни активності в ядрі стовбура головного мозку, мигдалині, гіпоталамусі, базальних гангліях, префронтальній корі, соматосенсорній корі, поясній корі та острівці. Тонко поданий трагізм у картині стимулює праву мигдалину. Вона може активуватися під час споглядання як привабливого, так і відразливого обличчя. Особливо сильно її стимулюють дещо розмиті, імпресіоністські картини.

Емпатичні реакції відіграють щодо наших емоцій під час сприйняття мистецтва теж певну роль. Зустріч із витвором мистецтва може зумовити радість, страх або гнів. Існує припущення, що емпатична реакція на твір у споглядача спричинена дзеркальними нейронами у вентральній премоторній корі та в задній частині парієтальної кори. Тож оглядач відчуває, чого хотів художник або ж які емоції та думки мав під час роботи над картиною. Окситоцин, білок, задіяний у соціальній інтеракції, здатний посилювати ці емпатичні реакції.

Архітектори хоч і можуть аналізувати власне творіння з раціонального погляду, проте ми сприймаємо будівлю, як і картину, передусім емоційно. У сприйнятті архітектури чільне місце посідає гіпокамп. Не лише через його участь у відчутті емоцій, але й тому, що в ньому, як і в енторінальній корі, опрацьовуються просторові аспекти. Крім того, гіпокампа досягають інші важливі сигнали чуттів, які мають значення під час споглядання архітектури: шум кроків у будівлі чи відлуння покашлювання в храмі, температура, запахи, структура будівельного матеріалу, дія світла, що проникає всередину. Якщо ми вважаємо щось жахливим, то моторна кора активується в такий спосіб, начебто ми хотіли кудись звідти втекти. Щодо архітектури це означає буквально таке: тоді як гарна будівля пробуджує у нас приємні емоції, жахлива натомість дарує відчуття, що цю будівлю варто покинути якомога швидше. Ці відчуття можуть виникнути ще за кілька секунд до того, як проникнуть до нашої свідомості.

Деякі твори мистецтва, наприклад «Герніка» Пікассо, не лише викликають у нас певні безпосередні емоції, а й несуть у собі послання, яке варто зрозуміти, перш ніж оцінювати повною мірою. Тому Генрі Мур рекомендував не формулювати експліцитно назву твору, бо так він втратить частину своєї містерії. Споглядач тоді міг би перейти до іншого витвору мистецтва, не марнуючи часу, щоб глибше вивчити твір. Мур наголошував, наскільки важливе розуміння витвору мистецтва.

Музика і мозок

ХІ. Музика та розвиток

Я ще ніколи не зустрічав музиканта, який би шкодував, що став музикантом. І які б ляпаси не готувало тобі життя, музика тебе не розчарує ніколи.

Віржиль Томсон

Музика відіграє центральну роль у всіх культурах і потужно впливає на велику кількість структур і функцій мозку на всіх фазах життя. До того ж, як дедалі частіше показують дослідження, вона має позитивний ефект у лікуванні багатьох хвороб мозку. Проте залежно від покоління та особистих уподобань вид музики, яким захоплюються, може бути дуже різним.

Уроки гри на фортепіано

Моє ставлення до музики двоїсте. Я залюбки її слухаю, однак я зовсім не музична особа і не вмію грати на музичному інструменті, хоча цього завжди бажала моя родина. Моя бабуся була піаністкою. Вона навчила мене і мою сестру ще малими. Ми були її єдиними учнями-непрофесіоналами, і ми це цілком усвідомлювали. Я пройшов суворий вишкіл.

Коли я слухав музику, то мусив на слух записувати ноти. Деякі люди наділені абсолютним слухом. Вони можуть називати тони, не плутаючи їх, як ми це робимо, наприклад із кольорами. «Тато сякається в тональності соль мажор», – промовляє п’ятирічний хлопчина в прекрасній книзі Олівера Сакса «Однорукий піаніст». У мене ж такого дару не було, тож ці вправи перетворилися на справжні тортури.

Бабуся відкидала все сучасне і взагалі не мала почуття гумору. У школі, крім оцінок за такі предмети, як: мова, лічба та письмо, – ми отримували ще й букви («н» – незадовільно, «з» – задовільно, «д» – добре). Вона ж це сприймала за новомодну авантюру. Після цілого тижня щоденних занять на фортепіано, навіть у середу після обіду, коли всі діти бавилися надворі, максимум, що я міг від неї отримати – «т», тобто «так собі». Я витискав із себе останнє, але при цьому позирав на годинник на фортепіано, щоб перевірити, скільки ж іще часу до кінця мого тренування. У мене просто не було таланту, яким була щиро обдарована вся сім’я моєї бабусі.

Якось, коли я, сповнений гордощів, розповідав бабусі, що разом із батьком уперше побував у концертній залі (моя мама не змогла до нас приєднатися через тяжкі напади мігрені) і там почув четверту симфонію Малера, вона запитала мене з учительською суворістю: «І як звучала ця тема?» У той момент через хвилювання я не зміг дати їй відповідь з тією послідовністю, яка нині притаманна моєму мисленню.

Я досі відчуваю полегшення від того, що моя бабця потрапила до лікарні. З того часу я більше ніколи не торкався клавіш фортепіано. Коли 2014 року на урочистому заході на тему «Музика та мозок. Загострені відчуття» я розповів про те, як мене мучили уроками гри на фортепіано, альтистка Естер Апітелі награла тему четвертної симфонії Малера. Мені тоді справді стало цікаво, як би відреагувала моя бабуся на мою доповідь про музику, а не з музикою. Найімовірніше, невдоволено, з літерою «т» – «так собі».

Моя бабуся Сара Свааб-Зеальтіль (1875–1958)

Війна

Коли ми були дітьми, то не могли знати, звідки в нашої суворої, безрадісної бабусі ота глибока туга. Про це ніхто й не говорив. Брат мого батька Юда Свааб (1904–1944) був замордований разом із дружиною Гансьє та прийомною дитиною в німецькому концтаборі. Мій дядько був видатним віолончелістом, йому настільки подобалася музика, що він хотів зробити її своєю професією. Однак мої дідусь із бабусею вважали, що він має здобути професію, якою зможе прогодувати сім’ю. Тож усупереч власному бажанню він став зубним лікарем.

Близько 4 травня, Дня всенародної жалоби, мене, мов магнітом, притягували картини жахіть війни, які показували по телевізору. Який же я був шокований, коли цілком випадково побачив там свого дядька Юду Свааба, який якраз грав, найімовірніше, у таборі Вестерборк. Такими вечірніми концертами в людей намагалися підтримувати спокій, перш ніж відправити відібраних мешканців табору на знищення в табори на сході. Музика як найбільша втіха під час найбільшого злочину XX століття. Тоді я нарешті зрозумів свою бабусю.

У липні 2014-го я отримав на електронну скриньку листа від незнайомця. На мій подив, він писав, що під час реконструкції підвалів будинку, який він купив у південній частині Амстердама, він натрапив на документи колишнього мешканця, народженого 1904 року й загиблого 1944-го зубного лікаря Свааба.

Ми винесли звідти багато тек із різними лікарняними документами. Картки з картотеки, рентгенівські знімки, записи, цілу купу реклами приладів для зубної справи, журнали клубу великого тенісу тощо. Але в одній теці була кореспонденція з амстердамським банком Lippmann, Rosenthal & Co. та з єврейською радою. З тих документів добре видно, як усе їхнє майно спершу реєстрували, а тоді конфісковували.

Юда Свааб грає на задньому плані на віолончелі (у Вестерборку?)

Серед іншого там були ще й особисті листи моїх дідуся з бабусею, батька та Юди. Знайшлася й фотографія його дружини Гансьє. Гарні, зворушливі листи щасливих людей до війни. У Юди та Гансьє не було дітей, тож вони вдочерили десятирічну дівчинку німецько-єврейських біженців. Біологічні батьки дитини в листопаді 1941-го намагалися отримати американську візу. Вони вважали надто небезпечним відправляти дитину назад до Німеччини. П’ятнадцятого листопада 1941 року її батько написав із Німеччини, що він дуже вдячний Юді та Гансьє за те, що ті взяли опіку над дівчинкою. Він повідомляв, що для них, мабуть, усе вже запізно, бо вони отримали ордер збиратися в подорож із невизначеним пунктом призначення. Юда одразу зрозумів, що це означає. Гансьє та її прийомна дочка зустріли смерть у газовій камері одразу ж після прибуття в Аушвіц.

Мій тато Лео (1908–1997) в питаннях музики був у сім’ї білою вороною. Він ніколи не вчився добре грати на скрипці. Відсутність музичного таланта я успадкував саме від нього. Цей брак таланта завжди супроводжувала неповага від моєї двоюрідної бабусі Ретіни, композиторки родини. Вона була сестрою мого дідуся й писала жахливу, атональну музику. Опріч того, вона була неприємною людиною. Коли ми йшли в гості до наших діда з бабою, мою сестру й мене висилали наперед, щоб ми шпигували з-за паркана, що там відбувається. Якщо ми бачили мистецький берет нашої ненависної тітки, то мчали, мов обпечені, до батьків і всі дружно поверталися додому, ніби четверо неслухняних дітлахів.

Незважаючи на брак музичного таланта, мій батько наприкінці життя таки повернувся до музики своєї молодості. Він осліп, оскільки слабував на макулодистрофію, найпоширенішу форму старечої сліпоти; також дедалі частіше давалася взнаки його хвороба Альцгеймера. Музику, на якій він зростав, він умикав досить-таки гучно, до того ж диригував під неї. І це прямо перед вікном. «Сусіди, мабуть, про мене подумають: он стоїть той старий тугодум і махає», – говорив він, сміючись. Думка інших його мало цікавила.

На додачу до багатьох дисків, які дала йому моя сестра, одного разу я приніс йому свою улюблену музику – «Реквієм» Моцарта. Щоразу, коли в мене опускаються руки, мені справді стає легше від цієї музики. Адже недаремно вважають, що «Реквієм» був створений, аби розрадити людей у тяжкі години. Керуючись такими думками, я й приніс його татові. На мій превеликий подив, уже наступного дня він досить грізно мене висварив, чого раніше я за ним не помічав: «Забери цей свій “Реквієм” негайно. Більше ніколи не хочу цього чути. Мені від нього погано й сумно». Тож музика, власне кажучи, викликає різні індивідуальні емоції.

1. Талант vs управляння

Талант хоче, щоб його розвивали. А це означає тренування та самопожертву.

Яп ван Зведен

Для багатьох людей музика – одна з найбільших утіх у житті. В одному науковому дослідженні її оцінили так само високо, як-от успіх, секс та романтику, і значно вище за їжу чи тримання на руках немовляти, вище навіть за літературу й десерт. Музичність, тобто схильність до музики, – це спільна риса всіх людей, про що пише професор Генк’ян Гонінґ у своїй книзі Iedereen ist muzikaal («Кожен є музикальним»). Однак ступінь наших музичних здібностей дуже широко варіюється. Успадковані задатки важливі, як можна судити, наприклад, за великою кількістю членів родини Йоганна Себастьяна Баха, які були славетними музикантами. Але в таких талановитих сім’ях заняття музикою з раннього віку – правило, і воно теж неабияк важливе для майбутньої музикальності. Щотижня в родині Баха гусячим пером і чорнилом неодноразово переписували якусь кантату чи месу, аби кожен зі співаків отримав власний екземпляр.

Луї Кармонтель. Мала сімейна картина (акварель, 1764). Батько Леопольд Моцарт зі скрипкою, Вольфґанґ за клавесином, а його сестра Марія співає

Успадкований дар до музичної сфери та тренування посилюють один одного. Психолог Карл Андерс Еріксон іще понад двадцять років тому висунув тезу, що індивідуальні відмінності у вміннях залежать від різної кількості вправ. Саме тому певний час було модно стверджувати, що, мовляв, усі діти вундеркінди, їх потрібно всього лише навчити якоїсь дисципліни. Це лягло в основу відомого «правила 10 000 годин». Так назвали час, який знадобиться навіть обдарованим людям, щоб завдяки вправам стати майстрами своєї справи. Навіть Моцарт цього не уникнув. Хоч він писав музику ще дитиною, свій перший шедевр (KV 271, 9-й концерт для фортепіано) створив, тільки коли йому виповнилося 21, після того як десять років писав музику для концертів. Однак у ході досліджень було доведено, що систематичне вправляння – це приблизно третина різниці в якості. Довге, інтенсивне тренування теж матиме низький рівень ефективності (0,61 – на шкалі від 0 до 1). Тож обдарування значно важливіше, ніж вважали довгий час.

За цей період виявили цілу низку генів, які відіграють особливо важливу роль у схильності до музики. Для співу та сприйняття музики важливі різні ділянки хромосоми 4, для абсолютного слуху та сприйняття музики – окремі частини хромосоми 8q. На хромосомі 12q міститься ген (AVPR1A), який бере участь у сприйнятті музики, здатності її запам’ятовувати та в музичному слуху. Водночас інший ген хромосоми 17q (SLC6A4) асоціюють зі здатністю запам’ятовувати музику та з хоровим співом.

Абсолютний слух

Музика справляє серйозний вплив на розвиток, структуру та функції нашого мозку. У професійного музиканта він відрізняється від мозку немузиканта через його музичне обдарування та вправи. Люди, які займаються музикою професійно, наділені в сто разів частіше абсолютним слухом, аніж решта населення. Абсолютний слух до 80 % зумовлений спадково: уже виявлено сім’ю генів, які беруть у цьому участь (EphA7).

Музика проникає крізь внутрішнє вухо в мозок, у первинну слухову кору. Це перша станція, де проходить обробка інформації, а тони та музика надходять у свідомість. Первинна слухова кора зазвичай глибоко схована в латеральній борозні (fissura lateralis) між скроневою та парієтальною частками. Саме тому на зображенні нижня частина парієтальної частки відділена. Первинна слухова кора збігається з поперечною скроневою звивиною (gyrus temporalis transversus – TTG), відомою ще як звивини Гешля (gyrus – звивина). Ділянка за нею, на верхній частині скроневої частки, що сягає кінця fissura lateralis, називається planum temporale (PT). Це частина центру Верніке, що важливий і для мови. Обидві ділянки, звивини Гешля та planum temporale, опрацьовують інформацію про звуки, музику й мовлення. Planum polare (PP) у передній частині gyrus temporalis superior бере активнішу участь в обробці музики, ніж мовлення

В азійців частіше фіксують абсолютний слух, ніж у людей з інших куточків світу. Одна зі спроб пояснити це явище вказує на тональність мови, яку вихідці країн Азії чують від народження. Адже, крім спадкових факторів, для абсолютного слуху чимале значення має й музичне тренування. Між іншим, абсолютний слух може викликати в певних людей і труднощі, адже вони чують лиш окремі тони, а не музику.

У музикантів з абсолютним слухом збільшена частина слухової кори скроневої частки, а саме planum temporale та звивини Гешля, крім того, у planum polare фіксують більшу кількість нервових клітин, які мають ізолюючу мієлінову оболонку. Planum polare в передній частині скроневої частки активується більше музикою, ніж мовленням, як у музикантів, так і немузикантів, однак активність у музичних осіб усе ж таки інтенсивніша. На додачу в музикантів більша кількість сірої речовини – клітин та їхніх сполучень – у моторній, слуховій та зоровій корі.

Синестезія

Синестезія, автоматичне змішування чутливих сприйняттів, зустрічається в 1–4 % людей і в декого спричинена музикою. При синестезії задатки та вправляння теж посідають чільне місце. Письменник Володимир Набоков, а також композитори Ян Сібеліус та Ференц Ліст були синестетиками, у яких перемішувалося сприйняття звуку й кольору. У дивний спосіб абсолютний слух та синестезія досить часто поєднуються. Обидві здатності, вочевидь, репрезентовані в тій самій частині хромосоми 6. Деякі люди «чують» із ранніх років у кольорі. Вищі тони вони сприймають у світліших відтінках, глибші – темнішими. В інших під час слухання певних звуків виникають відчуття якогось смаку чи запаху.

Явище синестезії можна пояснити тим, що сполучення в білій речовині, які зазвичай виникають на ранніх стадіях розвитку мозку між ділянками кори мозку з різними чуттєвими функціями, пізніше не зникли, як це зазвичай буває. При найпоширенішій формі синестезії говорять про зв’язок між зоровою та слуховою асоціативними ділянками. Синестезія «звук – колір» може виникнути й при неврологічній аномалії, коли передній зоровий тракт перерваний, а первинна зорова кора надчутлива до подразнень. Іноді синестезія виникає разом із мігренями, епілепсією чи депресіями. Цей феномен іноді спостерігають при сліпоті після операції на очі, а також під час експериментів, коли піддослідним зав’язували очі. До того ж уживання таких наркотиків, як: ЛСД, канабіс чи мескалін, – може викликати синестетичні відчуття.

Синестезію не варто банально асоціювати з кольорами під час слухання музики, адже по-справжньому того кольору не бачать. Швидка музика в мажорі викликає асоціації зі світлим кольором, наприклад із жовтим, а повільна музика в мінорі з темнішими кольорами, як-от синій. Ці асоціації спричинені нашими емоціями. Емоційні вирази обличчя в нас теж асоціюються з кольором: розгнівані обличчя – червоні, радісні – жовті, а сумні – сині.

2. Музика стимулює розвиток мозку

Музика та ритм знаходять шлях до потаємних місць душі.

Платон

Розвиток мозку після народження значною мірою залежить від стимуляції з навколишнього середовища. Експерименти на тваринах довели, що мозок стає більшим у багатшому середовищі, де піддослідні тварини сидять не в нудній лабораторній клітці, а у великій, де вони можуть бавитися з представниками свого виду й щодня отримують нову іграшку.

Стимуляція на ранніх фазах розвитку особливо важлива для (недоношених) дітей, які народилися зарано, для тих малюків, які через вади плаценти отримували в матці обмаль поживних речовин і народилися через це з меншою вагою, а також для дітей із вадами розвитку мозку (синдромом Дауна чи іншими генетичними розладами). Такі подразнення важливі для недоглянутих дітей, до того ж музична стимуляція в будь-якому разі – це ще й потенційно дієвий лікувальний засіб. Тож сьогодні діти більше не лежать у напівтемних інкубаторах, які імітують середовище матки, натомість їх стимулює світло, підлаштоване під ритм дня і ночі, а також доторки та легка музика.

В утробі матері

Музика стимулює розвиток мозку дитини ще в утробі матері. Під час контрольованого експерименту матері в другій половині вагітності слухали музику щодня одну годину. Їхні діти відповідно до спеціальної шкали розвитку, шкали неонатальної поведінки Бразельтона продемонстрували вищі показники. Вони значно краще орієнтувалися серед слухових і зорових подразників. Вищими були їхні показники і стосовно габітуації (примітивної форми навчання), стадії поведінки й автономної стабільності.

Такого ефекту можна досягти в різний спосіб. З 24-го тижня дитина починає чути, тож із цього часу музика може безпосередньо впливати на її мозок. І справді, було описано випадки впливу музики на поведінку дитини в утробі матері в той час, коли сама мати не чула цієї музики. Однак і музика, яку слухає мати, впливає на розвиток дитини, адже вона впливає на материнські гормони, які проникають крізь плаценту. Такі механізми простежуються ще в період до 24-го тижня вагітності.

Звуки, що проникають у матку, вкрай важливі для розвитку системи слуху дитини. Діти в утробі матері чують серцебиття, голоси та звуки кишечника матері. Коли дитина після народження плаче, мати може прикласти її до лівої частини грудної клітки. Маля заспокоюється, почувши звуки материнського серцебиття. Крім того, якщо записати серцебиття матері й пізніше відтворювати, то в дитини, яка чує запис, виникає бажання смоктати молоко.

Кардіограма зародка дала змогу довести, що діти на останньому триместрі вагітності вже вміють відрізняти голос матері, а також рідну мову серед інших. Новонароджені найбільше проявляють симпатію до голосу та мови своїх матерів, а також до тих уривків текстів, які їхня мати читала вголос перед народженням, і музики, яку вона слухала в останні тижні вагітності. Так малюки вивчають ще в утробі матері основні аспекти культури, до якої належатимуть після появи на світ.

Діти ще до народження чуйні до мелодії, звуків і ритмів. Тож усі ми музикальні ще до появи на світ. Самому творити музику – це, звісно, зовсім інша справа: для цього знадобиться талант і багато тренувань. Однак музику робить цінною особиста інтерпретація музиканта. Професор Генк’ян Гонінґ називає це «акробатикою музики», і задатків до цього насправді від початку вкрай мало. Тому й підзаголовок його книги такий: «Що ми знаємо про музику, слухаючи її».

Немовлята пам’ятають музику, яку почули в матці. Новонароджені вміють упізнавати мелодію, яку їхня мати часто слухала протягом вагітності, наприклад саундтрек до серіалу, який щодня показували по телевізору. Пренатальна чутливість дітей до мелодій слугує поясненням ще й того, чому французькі дітлахи плачуть у висхідних тональностях, а німецькі – у низхідних. Це відповідає звичній інтонації обох мов. Чи можна це вважати першою ознакою засвоєння рідної мови, чи це вказує на музичне обдарування, чи одне й друге – сьогодні чітко сказати неможливо. Новонароджені втрачають симпатію до музики, яку вони слухали в утробі матері, десь через три тижні. Тож саундтрек серіалу, який мати регулярно дивилася протягом вагітності, на щастя, не залишить серйозного відбитку на смаках дитини.

3. Тривалий вплив музичних тренувань на структури мозку та його функції

Музика дарує відчуття насолоди, від якої людська натура не в змозі відмовитися.

Конфуцій

Діти

Деякі зміни функцій і структури дитячого мозку дають змогу припустити, що вони пов’язані з музичними вправами. Ці зміни стосуються не лише функцій, які напряму мають справу з музикою. Уже 75 хвилин занять музикою під час уроку в школі підвищують через дванадцять тижнів рівень IQ п’яти-шестирічних дітей, передусім щодо здатності аргументувати свої думки та короткочасної пам’яті. У дев’ятирічних дітей заняття музикою покращує не лише здатність обробляти музику, а й позитивно впливає на роботу з мовою. Уроки музики протягом трьох років покращують у школярів вищої школи мовну компетенцію.

Музичні тренування можуть діяти навіть тоді, коли людина вже давно не займається музикою. Інтенсивна гра на музичних інструментах протягом щонайменше десяти років покращує когнітивні навички, особливо щодо невербальної пам’яті, термінотворення та екзекутивних функцій. Заняття музикою у віці до семи років спричиняє довше збереження зв’язків між волокнами білої речовини між лівою та правою півкулями головного мозку в corpus callosum. Cerebellum – мозочок – задіяний у таймінґу музичних ритмів із точністю до мілісекунди. Привертає увагу взаємозв’язок між раннім початком занять музикою, кращими музичними здібностями, кращим таймінґом та меншим розміром структур мозку в мозочку (lobuli IV–VI). Їх вважають індикатором ефективного функціонування мозочка. Тож більший розмір – це не завжди краще!

Оскільки зміни в мозку корелюють із віком початку музичних занять, а також із їхньою інтенсивністю, говорять про причиновий зв’язок між вправами чи тренуваннями та змінами в мозку. Так само спостереження того, що ліва півкуля мозку дітей, які всього один рік займаються грою на скрипці, значно інакше реагувала на музичні завдання, свідчить на користь припущення, що причини зміни в мозку варто шукати у тренуваннях. Той самий висновок про зумовлені вправами зміни в мозку можна зробити ще й на основі такого спостереження: вже через 15 місяців занять гри на фортепіано в дітей фіксували зміни в моторній корі, corpus callosum та у звивинах Гешля.

Наскільки вагомий вроджений музичний талант для різниці у структурах і функціях мозку професійних музикантів – досі невідомо. Контрольованого ж експерименту провести не вийде, адже він вимагатиме розподілити дітей – виключно вибірково – до кінця життя за певними групами, в яких вони були б зобов’язані жити із заняттями музикою або без них. Люди, що мотивовані відвідувати заняття з музики і показують при цьому витримку, само собою мають певний музичний талант, а отже, й інакший мозок, ніж ті, в яких такого інтересу немає або які переривають свою музичну освіту. Самовідбір явно впливає на названі вище результати. Те саме стосується й змін у мозку дорослих музикантів: їхній мозок, найімовірніше, був іншим ще під час процесу проектування.

Дорослі

Очевидно, що існує різниця між мізками дорослих музикантів і решти населення. Втім, одразу чітко не зрозуміло, чи ця різниця вроджена і в її основі лежить талант, чи зумовлена пластичністю нервової системи й виникає через заняття музикою, чи і те, й інше. У музикантів-аматорів, середньостатистичний вік яких становив 24 роки, виявилося, що збільшення сірої речовини (клітин мозку та їхніх сполучень) залежало від кількості років, протягом яких ті займалися музикою. Це свідчить на користь того, що в змінах мозку, принаймні частково, певну роль відіграють музичні вправи.

Музичне тренування стимулює також когнітивні функції, які прямо не пов’язані з музикою. У музикантів виявили збільшення сірої речовини в тих ділянках мозку, що задіяні у вищих когнітивних функціях: у гіпокампі, у префронтальній корі, у gyrus temporalis superior та у вищих зорових ареалах. Опріч того, збільшення сірої речовини зафіксували в ділянках, залучених до опрацювання почутого, а саме: у звивинах Гешля, ділянці слухової кори, яка відповідає за розрізняння звуків і шаблонів звуків, моторній ділянці планування, суплементарній моторній корі й острівці.

Цікаво також те, що в музикантів у тих ділянках, які виконують сенсомоторні функції (наприклад, striatum), помітили зменшення кількості сірої речовини. Існує припущення, що таке зменшення пов’язане з поступовою автоматизацією моторних здібностей, які необхідні для гри на музичному інструменті. При цьому передусім активний мозочок, cerebellum, тож інші клітини стають непотрібними.

За умови інтенсивних музичних тренувань особливі зміни виявили в піаністів та органістів. Премоторна ділянка кори, яка відповідає за планування моторики, та моторна ділянка кори, в якій бере початок виконання моторики, збільшилися. До того ж помітним стало збільшення сенсорної ділянки кори та покращення її незалежного контролю кистей рук. Більшими стали й gyrus parietalis superior та енторінальна кора.

У стані спокою в музикантів помітно більше сполучень між ділянками, задіяними в пам’яті, моториці та емоціях. Тож мозок, навіть у стані спокою, підтримує інтенсивний контакт між ділянками, які мають інтенсивно співпрацювати в музикантів.

Саме тому в них більше зв’язків між лівою та правою півкулями, що відображається в більшому розмірі corpus callosum – сполученню між обома півкулями. Що раніше музиканти розпочинали свою освіту, то більшим було мозолисте тіло. Це вказує також на те, що пластичність мозку можна стимулювати вправами з музики. Сполучення в білій речовині між ділянками мозку, задіяними в незалежних рухах пальців та в слуху, у піаністів виражені краще.

Музичне тренування, незалежно від його інтенсивності, веде до кращого опрацювання комплексних звуків. До того ж у музикантів розвивається здатність аналізувати звучання, залежно від типу інструмента. Гра впливає також на багато вмінь поза межами музики. Музиканти вимовляють слова іноземної мови неймовірно точно. Дорослі музиканти, крім того, мають кращі екзекутивні функції, ніж немузиканти. Такі «виконавчі функції» – це ті когнітивні уміння, що уможливлюють цілеспрямовану, планомірну, контрольовану та гнучку поведінку. Ідеться про типові функції префронтальної кори. Дослідження близнюків у віці 65 років зрештою довело, що люди, які вміють грати на музичному інструменті, мають менший ризик захворіти деменцією.

Літні люди

Музичне тренування в молодості може ще довгий час позитивно впливати на процеси старіння мозку, насамперед системи слуху. Старші професійні музиканти демонструють при виконанні когнітивних завдань кращі результати. Літнім людям передусім серед неспокійного оточення зазвичай важко слідувати за мовними висловлюваннями, адже вони не так добре можуть диференціювати малі спектральні та часові відмінності через зміни в периферичній та центральній слуховій системі. Заняття музикою протягом життя дозволяє запобігти цій когнітивній регресії або ж відтермінувати її.

Тож виходить, що для такого ефекту музики існує певна критична фаза розвитку. Люди, які інтенсивно займалися музикою між четвертим і чотирнадцятим роком життя, могли ще через сорок років після того, як покинули цю справу, напрочуд добре слідкувати за швидкою зміною елементів мови. Цей ефект корелював із кількістю років музичних тренувань. Необхідна для цього нейронна обробка, очевидно, викристалізувалася ще в юності. Це один із аргументів на користь уроків музики в школі. Заняття музикою в ранньому віці веде до менших втрат моторних здібностей у старості.

На людей похилого віку між 60 та 84 роками чотиримісячний курс гри на фортепіано мав більший вплив у порівнянні з іншими способами проведення дозвілля, як-от: фізичні вправи, уроки роботи з комп’ютером чи малювання. Група, яка відвідувала заняття з гри на фортепіано, показала кращі результати в тесті Струпа, який вимірює екзекутивні функцій, а також кращий контроль над комплексами та розподілом уваги. До всього констатували ще й покращення настрою, меншу кількість депресій та кращу психічну й фізичну якість життя. У старших людей віком 65 років музика, що грала на задньому фоні, покращувала епізодичну пам’ять, тоді як активність префронтальної кори, важлива для пам’яті, зменшувалася. Очевидно, що завдяки фоновій музиці частина кори мозку літніх людей стає ефективнішою.

ХІІ. Музика й еволюція

1. Чи до снаги музика тваринам?

Музика – це беззмістовний шум, поки вона не торкнеться душі, готової її сприймати.

Пауль Гіндеміт

Існує загальне припущення про те, що тварини не здібні до музики. Однак моя дружина щоразу, коли йде з дому, вмикає для свого собаки-боксера музику. Вона вважає, що йому більше до вподоби класична, ніж сучасна музика. Вона нібито його заспокоює. Я ж на це лише відповідаю, що собака так чи інакше спить цілий день, грає музика чи ні. А втім, одне з останніх досліджень над собаками-близнюками може поставити мою думку під сумнів. Протягом семи днів із десятої ранку до пів на п’яту по обіді собакам вмикали класичну музику. І вони справді ставали спокійнішими. Вони більше сиділи чи лежали, частіше поводилися тихо, а частота їхнього серцебиття показала, що вони справді менше реагували на стрес із навколишнього середовища. На самців музика діяла сильніше, ніж на самиць. Через тиждень ефект від музики зник. Я припускаю, що собаки через тиждень щоденних шестигодинних сеансів класичної музики просто бажали послухати щось інше.

Проте це дослідження ще не доводить, що собакам до снаги музика, воно лише констатує, що вона впливає на них психологічно. Щось подібне можна сказати й про інші спостереження за тваринами. Спів птахів нам здається музикою, одначе для птаха – це тільки засіб комунікації, і чи сприймає він свої звуки як музику – залишається питанням. Те саме стосується звуків, які видають кити, дельфіни та гібони: для цих звірів вони є лише частиною їхньої комунікації. У зоопарку Вашинґтона є слон, який уміє грати на гармоніці та різних духових інструментах. Своє виконання він завжди завершує на крещендо. Однак це лише завчені фокуси, а не заняття музикою.

На окремі аспекти музики тварин перевіряли окремо:

• Відчуття такту – вроджена особливість людини. Це довів Генк Гонінґ на малюках віком два-три дні. Майже кожен народжується зі здатністю відрізняти різні типи такту. Північноамериканські немовлята могли відчувати ритм болгарських народних пісень, однак втрачали таку здатність, щойно їм переставали вмикати цю музику. Цей феномен можна порівняти з тим фактом, що немовлята у відповідному мовному середовищі здатні вивчати як рідну будь-яку мову. У своїй праці «Походження людини і статевий добір» Дарвін припускав, що відчуття музичного ритму – основоположна ознака мозку, яку ми поділяємо з багатьма видами тварин. Проте насправді це не так. Музичне відчуття такту – це комплексна функція, яка вимагає потужних сполучень між слуховою та премоторною корою, де здійснюється планування рухів. В основі відчуття такту лежить очікування. Ступню слід підняти, а тоді опустити в потрібний момент такту музики. Таку функцію в царстві тварин важко надибати. Так само у споріднених із нами шимпанзе й карликових шимпанзе, жодного разу не було доведено, що вони танцюють у такт музики.

• Хоч загалом у тварин немає відчуття такту, все ж серед слонів, папуг і какаду трапляються винятки. Зокрема, про коней, які самостійно, без допомоги вершника, вміють прилаштовувати свою ходу до ритму, існує чимало анекдотичних, досі не підтверджених описів. Какаду Сновболл, з танців якого можна здивуватися на YouTube, здається, має відчуття такту і цілком може стати винятком у світі тварин. Генк Гонінг, проте, вважає, що на перших п’яти секундах ролика на стіні видно тінь власника птаха, який танцює. На його думку, цілком реально, що птах просто імітує поведінку танцюриста. Я ж особисто вважаю, що це тінь Сновболла, але вже наявність певних сумнівів чітко демонструє потребу нових, добре проконтрольованих експериментів.

• Вродженою здібністю є й абсолютний слух. Як загальне правило, він притаманний малим дітям. Але стосовно цього ми не відрізняємося від інших тварин, як-от: птахи, вовки й мавпи. Все ж таки, на думку Гонінга, тим, що нас дуже відрізняє від тварин, є відносний слух – здатність впізнавати мелодію, навіть якщо абсолютна висота звуку залишається однаковою. Ми впізнаємо мелодію передусім за її ладом, тобто послідовністю висотних зв’язків музичних звуків. Птахам і макакам-резус це не до снаги. Немовлята мають і абсолютний, і відносний слух, одначе вже за декілька місяців їхній слух стає ще тоншим щодо відносних аспектів музики, тоді як абсолютні аспекти, тобто власне звукові висоти, більше відходять на задній план.

Нелюдиноподібні примати не створюють музики, проте реагують на неї та мають певні вподобання. Шимпанзе, зачувши музику, менше демонструють поведінку конкурентів. І, подібно до більшості людей західного світу, вони надають перевагу консонансній музиці перед дисонансною. Цікаво також те, що деякі люди, наприклад члени ізольованого племені, що живе біля Амазонки, однаково приємними вважають як консонансні, так і дисонансні звуки. Тож те, що ми приймаємо за дисонанс, найімовірніше, було утверджено культурою. З іншого боку, шимпанзе воліли б краще тиші, ніж слухати західну поп-музику. Можливо, її простенький, передбачуваний ритм викликає в них відчуття загрози, адже може нагадувати ритмічний шум, який вони самі видають, щоб показати власне домінування. Так само вони надають перевагу тиші перед атональною японською тайко-музикою. І навпаки, замість тиші вони залюбки слухають пентатонічну африканську музику чи мікротональні північноіндійські раґи. Такі порівняльні студії в перспективі, можливо, зможуть дати нам певні відомості про походження та любов людей до музики.

2. Чи має музика еволюційну перевагу?

Погана музика – це та, яку слухають наші діти. Добра – та, яку слухали ми, коли були дітьми.

Квінсі Джонс

Не існує жодної людської культури без музики чи танцю. Музика стає центральним елементом усього, в тому числі й релігійних церемоній і ритуалів. Три-чотиримісячні діти вже реагують на музику, ритмічно посіпуючи руками й ногами та видаючи звуки. Це предвісники танцю і співу. Але щодо запитання, у чому ж полягає еволюційна перевага музики, досі точаться дискусії.

Очевидно, що музика виникла раніше за образотворче мистецтво в різних куточках світу. Найдавніший серед досі знайдених музичних інструментів – флейта, на якій грали 50 000 років тому в Словаччині. Тоді людина вже дісталася до Австралії, мала мову та музику. Її мозок, вочевидь, уже досяг потрібного для цього рівня розвитку. Музика, мистецтво, мова й відчуття духовності – це чотири найдавніші досягнення сучасної людини.

Відповідно до теорії Дарвіна, музичний талант виник на основі статевого добору. Як самець-павич демонстрував своє оперення, аби заманити самицю, так само на осіб іншої статі впливала й гарна музика. Гібони рухаються, виспівуючи, тропічним лісом на південному сході Азії. Рано самці заводять пісню, на яку реагує самиця. Цим самим вони відмежовують свою територію. Молоді самці намагаються сподобатися своїм співом самицям. З тією ж метою самець хатньої миші, зачувши запах сечі самиці, видає специфічну ультразвукову пісню, в якій регулярно чергуються певні мотиви й теми. Аналогії між значенням співу птахів та інших тварин і статевим добором людей справді дуже близькі, якщо спостерігати за істеричними дівчатками, які кидаються на поп-музикантів, подекуди навіть жбурляючи їм власні трусики. Сексуальна привабливість цих поп-музи´к для натовпу, який їх штурмує, підтверджує думку Дарвіна. Але в цьому немає нічого нового: вже Ференцу Лісту в XIX столітті було важко тримати на відстані своїх прихильниць. А «кохання» все ще залишається однією з найпоширеніших тем у піснях та операх.

Музика навіть без слів може слугувати освідченням у коханні. Ґустав Малер (1860–1911) вклав партитуру Adagietto п’ятої симфонії без будь-яких пояснень у конверт і надіслав Альмі Шиндлер. Будучи також композиторкою, вона зрозуміла послання. Чотирма місяцями пізніше вони заручилися.

Висунута 140 років тому теза Дарвіна про значення музики у статевому доборі сьогодні отримала своє перше експериментальне підтвердження. Під час відповідного експерименту жінки сказали, що під час фертильних днів у середині менструального циклу, тобто приблизно в час овуляції, вони б надали перевагу як короткочасному сексуальному партнерові чоловікам, які створювали складні музичні твори. Але подібної прихильності не було зафіксовано, коли говорили про вибір композитора як тривалого сексуального партнера. Така диференціація не поширювалася також на художників, які творили картини більш-менш високого рівня складності. Тож особлива симпатія криється не в загальному взаємозв’язку між привабливістю і творчістю, а здається специфічно музичною. Складність написаної музики може вказувати на вищу міру креативності, а вміння грати на інструменті може слугувати знаком високого ступеня фізичної координації та здатності навчатися.

Важливе значення музики полягає в тому, що вона стимулює соціальну взаємодію: музика збирає людей у групи, дозволяє обмінюватися емоціями та породжує відчуття спільноти. Колективне мислення, яке виникає під час такої взаємодії, може допомогти в розробці спільних стратегій із виживання. Насамперед спільний спів та гра на барабанах посилює відчуття належності до групи. Вплив, який музика чинить на настрій, без сумніву, відіграє важливу роль у створенні відчуття групової єдності. Гра на волинці, наприклад, із самого початку мала на меті надихнути шотландських солдатів іти в атаку. (Я ж через цей жахливий звук щоразу відчуваю хіба що бажання атакувати того, хто грає на волинці. Цікаво, а як ця музика впливала на англійських ворогів?)

Герберт Спенсер (1820–1903), якого вважають батьком соціології, у своєму есе On the Origin and Function of Music («Про витоки та функцію музики») назвав музику мовою емоцій. З такої перспективи (і на основі впливу музики на мозок і життєві показники, як-от дихання, кров’яний тиск та серцебиття) цілком імовірно, що музика могла мати стосунок до давніх еволюційних стратегій виживання. «Стимулювальна» музика нерідко відтворює звуки тривоги з довколишньої природи: голосні, короткі тони, які виникають різко і повторюють коротенький мотив. Така музика викликає реакцію втечі чи бою – недобровільну реакцію, яку регулює автономна нервова система. А для виживання це було вкрай важливо.

Розрізняють два види автономних реакцій. Реакцію втечі чи бою регулює стимулювальна симпатична нервова система. Це частина нашої стресової реакції. А гальмівна парасимпатична автономна нервова система натомість занурює наш мозок і тіло знову в стан спокою. Релаксова музика більше схожа на материнські звуки й викликає парасимпатичну заспокійливу реакцію. За однією з теорій виникнення музики в гомінідів, попередників людей, емоції ефективно перетворилися завдяки голосним вигукам на соціальні сигнали, з яких пізніше виникла музика. Згідно із цією теорією музика була ефективним засобом, щоб чітко донести до суспільства власні емоції.

За іншою гіпотезою еволюційна перевага музики полягає в її внеску в залагодження когнітивних конфліктів. Подібна дія була зафіксована в ході експерименту, під час якого малим дітям забороняли бавитися їхньою улюбленою іграшкою. Музика Моцарта змушувала їх змиритися із цією втратою. Однак залишається питанням, чи інша музика мала б таку саму дію.

У межах припущення, що еволюційна перевага музики полягає в її здатності передавати емоції, висувають тезу, що музика сприяє добрим стосункам між батьками й дитиною. Проте слід зазначити, що це правило стосується лише періоду до початку статевого дозрівання. Адже кожне нове покоління під час пубертатного періоду обирає «нову» музику. Під час цієї фази музика якраз поглиблює прірву між батьками та дітьми, слугуючи способом виходу за межі. У підлітків розвивається власний смак, у них виникає любов до сучасної їм музики, і саме завдяки музичним вподобанням вони демонструють, членами якої групи вони почуваються. Однак, можливо, у ході еволюції все було зовсім інакше. Вибір певного типу музики в період дорослішання може навіть стати передвісником проблемної поведінки. Поп-музика стосується тем розвитку особистості: закоханість, близькі стосунки, розірвання відносин чи зрада. Натомість, коли тринадцятирічний хлопець полюбляє хіп-хоп і видає себе за крутого ґанґстера, це може підвищити ризик пізніших проблем, як-от: вандалізм, бійки, проїзд зайцем, зловживання наркотиками та алкоголем. Але така кореляція, звісно ж, не має жодного причиново-наслідкового зв’язку.

3. Взаємозв’язок між музикою і мовою

Музика промовляє там, де бракує слів.

Ганс Крістіан Андерсен

Мова й музика – дві основоположні системи комунікації людини. Обидві складаються зі звукових елементів. Проте між ними чимало відмінностей. Мова здатна передавати чітку семантичну інформацію. Музиці це не до снаги. Втім, вона все ж важлива для соціальної взаємодії та сприяє злагоді в межах спільноти вже в дитячому віці. Дітлахи, яким лише два з половиною роки, уже підлаштовують свій барабанний темп гри до темпу своїх друзів, з якими разом бавляться.

Музика часто характерна регулярним ритмом, чого немає в мови. Музика завдячує своєю емоційною силою задоволенням (чи незадоволенням) проміжних очікувань. Таймінґ музики має фрактальний характер. Усі композиції можна поділити на менші частини, які певною мірою копіюють твір у цілому. Такі фрактальні елементи можна відшукати серед природних послідовностей, як-от серцебиття чи динамічні осциляції нейронів.

Як мову, так і музику переважно опрацьовує ліва півкуля, проте ритм – права або ж обидві. Музичний синтаксис проходить обробку в центрі Брока, що залучений також до регулювання складних рухів кистю руки, які ми здійснюємо під час мовлення, а також до мови жестів. Між іншим, існує навіть думка, що витоки мови варто шукати в рухах кистю руки та в нейронних системах кидання каміння чи списів. Аналіз гармонії, мелодії, а також порівняння тонів відбувається здебільшого у правій півкулі мозку. Завдяки музичним тренуванням та збагаченню досвіду опрацювання музики дедалі більше переходить до лівої півкулі.

Незважаючи на відмінності, мова та музика тісно споріднені. Не існує абсолютно монотонної мови, натомість є виразно тональні мови, як-от китайська. На ранніх стадіях розвитку мозок дитини сприймає мову як специфічну форму музики. Підтвердженням цього може бути наспівування як метод комунікації між матір’ю та дитиною. Центри обробки мови й музики в скроневій ділянці мозку частково накладаються, що вказує на спільне еволюційне походження. Це сприяє покращенню мовної компетенції і навіть вербальної пам’яті. Крім того, спів може допомогти людині з афазією знову навчитися розмовляти, що чітко доводить, між обома вимірами існують функціональні відносини. Fasciculus arcuatus (дугоподібний пучок), система шляхів, що поєднує моторні та слухові ділянки, збільшується під дією терапії, побудованої на використанні співу. З іншого ж боку, здається, існують, принаймні частково, окремі ділянки для мови та музики. Адже внаслідок неврологічних уражень може настати такий випадок, коли мовна компетенція страждає, у той час як музичні навички залишаються незайманими, і навпаки.

На молекулярному рівні теж констатують зв’язок мови та музики. Спеціальний ген FOXP2 знаходить своє вираження в мовних центрах Брока та Верніке. У сім’ях із тяжкими розладами мови й мовлення, а отже, з недостатньою активністю в ділянці Брока, трапляються незначні варіації (поліморфізми) у FOXP2-гені. Якщо цей ген вимкнути у птахів, то вони втрачають здатність співати. У мишей вимкнення цього гена призводить до пригнічення ультразвуків, які ті видають, аби порозумітися між собою. Та при цьому важливу роль відіграє не лише FOXP2-ген. У співочих птахів та людей є мінімум 50 спільних генів, необхідних для вивчення початкового імпульсу звуковидобування.

ХІІІ. Вплив музики на мозок

1. Безпосередній вплив музики на структури мозку та його системи

Коли я слухаю музику, мене не лякає жодна загроза. Я нездоланний. Я не бачу ворогів. Я поєднаний і з первісними часами, і з сьогоденням.

Генрі Девід Торо

Музику обробляє ціла низка різних ділянок мозку та його функцій, і водночас вона впливає на багато які з них. У сприйнятті музики вагому роль відіграють як спадкові фактори, так і музичний досвід. Наша музичність, наприклад щодо таймінґу, передусім зумовлена музикою, яку ми слухаємо найчастіше. Який тип музики нам до вподоби найбільше, залежить від нашого музичного досвіду, найперше періоду дорослішання. Зазвичай цей досвід майже повністю відрізняється від досвіду наших батьків. Залежно від генетичної комплектації й досвіду наш мозок здатний блискавично «оголошувати вирок» тій чи іншій музиці, яку ми чуємо. Якщо цей вирок позитивний, нас охоплюють приємні відчуття, адже в організм надходять різноманітні хімічні медіатори. Так само як у випадку з візуальним мистецтвом, тут можна стверджувати: музика міститься в мозку слухача.

Музика насамперед стимулює слухову кору, куди надходить інформація. Gyrus temporalis superior та sulcus temporalis superior на ростральному та вентральному боці слухової кори відіграють важливу роль у сприйнятті мелодійних інтервалів, структур, ритмів, тонів і гармонії. Однак музика стимулює також ті ділянки мозку (ідеться про гіпокамп і префронтальну кору), що пов’язані з навчанням. Гіпокамп зберігає асоціації та працює подібно до пошукової машини для виявлення різних, розкиданих по різних куточках мозку аспектів наших спогадів.

Старі пісні можуть викликати живі спогади про минулі події. Ці спогади сильніші навіть за спогади, які пробуджують у нас обличчя знайомих осіб; між іншим, у жінок вони інтенсивніші, ніж у чоловіків. Музика стимулює також ділянки, пов’язані з нагородою та емоціями: вентральну ділянку покришки, nucleus accumbens, nucleus caudatus (винагорода); мигдалину, острівець та гіпокамп (емоції). При цьому йдеться не винятково про позитивні емоції. Чудовим прикладом слугує агресія, яку викликає Дев’ята симфонія Бетховена в головного героя фільму A Clock-work Orange («Механічний апельсин»).

Музика діє на моторні структури мозку, надихаючи нас на танці, плескання, ритмічне постукування чи похитування ногою, вона здатна змінювати нашу міміку й викликати усмішку на вустах. Премоторна ділянка та префронтальна кора мають значення для збереження мелодій у пам’яті. Базальні ганглії та мозочок натомість залучені до процесів обробки інформації, пов’язаної з таймінґом. Крім того, через гіпокамп музика впливає на гормональну й автономну регуляцію, що, залежно від статі чи музичних уподобань, може по-різному змінювати частоту серцебиття, кров’яний тиск, а також рівень естрогену та тестостерону. Система слуху передає інформацію прямо до nucleus parabrachialis у стовбурі головного мозку, тобто до центру автономної регуляції. Для цієї автономної реакції дуже важливий жанр музики. Твори Моцарта чи Штрауса знижують кров’яний тиск і частоту серцебиття, тоді як музика гурту ABBA взагалі не чинить жодного впливу. Атональна музика спричиняє в немузикантів зниження частоти серцебиття та підвищення кров’яного тиску, що пояснюють зростанням уваги, напруги та страху.

Насамперед музика, яка подобається і яка справді зачіпає так, що мурашки йдуть по шкірі, призводить до значного підвищення активності в мозковій системі винагород, яка продукує дофамін і стає активною не лише під час таких первинних форм нагороди, як-от їжа та секс, а й під час вторинних, як-от мистецтво, гроші та влада. До цієї системи належить вентральна ділянка покришки, в якій локалізовані дофамінові нейрони, які й слугують його джерелом, а також nucleus accumbens та nucleus caudatus, куди відгалуження цієї системи викидають дофамін. Навіть у тварин музика викликає підвищене виділення дофаміну в nucleus accumbens.

Одному шістдесятирічному чоловікові, якому через невиліковний обсесивно-компульсивний розлад призначили глибоку стимуляцію мозку в nucleus accumbens, після операції стало значно краще. Однак через півроку в нього раптом виник потужний музичний інтерес до Джонні Кеша, кантрійного співака-характерника, який давав концерти в сумнозвісній в’язниці Сан-Квентін. Якогось дня пацієнт почув на радіо пісню Ring on Fire і дуже нею пройнявся. До цього часу він ніколи не виявляв особливого інтересу до музики. У молодості він, звісно ж, слухав Beatles та Rolling Stones, але жодного разу – Джонні Кеша. Після глибокої стимуляції мозку він відчув себе новою людиною, а до таких відчуттів пісня Джоні Кеша підходили краще за решту. «У Кеша на кожну подію, на кожну емоцію є пісня», – пояснював пацієнт. Таке сприйняття ще раз підкреслює значення nucleus accumbens для музичного смаку. Крім того, це вкотре свідчить на користь того, що глибока стимуляція мозку може змінити певні аспекти особистості, що вже було доведено стосовно інших характерних рис.

Отже, наша любов до музики виникає через викид дофаміну в nucleus accumbens та nucleus caudatus. Виміряне на функціональному сканері зростання активності в nucleus accumbens під впливом певної музики може навіть передбачити прибутки з продажу цієї музики. Щоправда, ефект нагороди виникає лише при взаємодії nucleus accumbens і системи слуху, мигдалини та вентромедіальної префронтальної кори, а також інших емоційно важливих ділянок мозку.

Гіпокамп посідає чільне місце в навчанні, пам’яті та просторовій орієнтації, однак його активують і стимули, пов’язані із соціальною взаємодією, як-от прослуховування мирної, радісної, сумної або загрозливої музики. У пацієнтів, гіпокамп яких уражений гіпокампальним склерозом, рідкісною формою деменції, погіршується вироблення енграм на тексти та мелодії пісень.

2. Музика й емоції

Музика… це всього лише коливання у повітрі. А втім, це саме ті коливання, які змушують мене тремтіти.

Роджер ван Бокстель

У різних емоціях, які викликає музика, задіяні відмінні ділянки мозку. Позитивні емоції від музики супроводжує активація елементів системи винагород. Мигдалина та гіпокамп залучені до опрацювання як позитивних, так і негативних стимулів.

Ритмічну музику, що викликає напругу, використовують також для того, аби згуртувати солдатів в пориві єдності і підвищити їхній бойовий дух. Ця музика активує сенсорну та моторну кору мозку, а також стовбур головного мозку. Залежно від ритму вона впливає у стовбурі мозку на його життєві й автономні процеси, як-от: серцебиття, кров’яний тиск, температура тіла, провідність шкіри (залежить від кількості секреції поту) й напруження м’язів.

Спокійна, ностальгічна або сумна музика активує префронтальну кору й частково гіпокамп. При цьому під час слухання сумної музики можна відчути й радість через її високу естетичну якість, яку оцінює префронтальна кора, або тому, що вона підходить під наш настрій чи пробуджує певні спогади. Якщо сумна музика видається нам приємною, то активний nucleus accumbens.

Музика, яка звучить загрозливо, спричиняє зменшення активності слухової кори та зміну активності гіпокампа й мигдалини. Відбувається збільшення рецепторів моноаміну (білки, які отримують сигнал від цього хімічного медіатора) у правій мигдалині, через що виникає відчуття страху. Мигдалина надсилає інформацію до соматосенсорної кори, де теж відбувається збільшення кількості рецепторів. Кора мозку аналізує ситуацію і надсилає сигнал до мигдалини, яка викликає реакцію тіла через автономну нервову систему. Потрібно лише чверть секунди, щоб оцінити емоційний вміст музики; саме тому такі реакції розглядають як рефлексивні. Реакція мозку настільки блискавична, що відбувається несвідомо. Страх активує ще й зорову кору, тож наша візуальна уважність зростає.

Проте не всі реагують на музику емоційно. Коли мені було шість і я повертався з початкової школи просто неба на амстердамській вулиці Бетховенштраат, то на розі вулиці Ґерріт ван дер Венштраат грала катеринка. За нею стояла величезна, як на мене (а я був маленьким хлопчиною), жіночка з синдромом Дауна. Вона відігравала такт органної музики двома зв’язаними шерстяною ниткою паличками. Дивним було те, що попри радісну музику катеринки її погляд був серйозним. Вона взагалі не відчувала радості. Цей контраст до радісної музики катеринки лякав мене.

Тож через це я з превеликим інтересом нещодавно читав дослідження, в якому розглядали відмінності активності кори мозку під час прослуховування відомих чи невідомих пісень. Привертала увагу та обставина, що в людей із синдромом Дауна під час прослуховування відомих їм пісень не запускалася лімбічна система, як це було, наприклад, у контрольної групи людей без захворювань мозку. Існує загальноприйнята думка, що люди з хворобою Дауна часто зіштовхуються з труднощами під час інтерпретації соціальних сигналів і настрою інших. Передусім з інтерпретацією виразів облич, які відображають такі емоції, як страх, подив чи гнів, у людей із синдромом Дауна виникають труднощі.

Учені виходять із того, що в них дзеркальні нейрони працюють не оптимально – цікава теза для дослідження. Однак це зовсім не свідчить про те, що в людей із синдромом Дауна немає емоцій – один із найрадісніших днів свого життя я провів зі 150 дітьми з синдромом Дауна на кораблі в гавані Нью-Йорка. Синдром Дауна нерідко супроводжує непересічний інтерес до музики, однак відомі пісні, здається, не дуже торкаються людей із цим синдромом.

Так само в пацієнтів із фронто-темпоральною дегенерацією, однією з форм деменції, за якої пошкоджень зазнають префронтальна кора, мигдалина й поясна кора, музика не здатна пробудити звичних емоцій. Те саме стосується пацієнтів із семантичною деменцією, коли вражена скронева частка, а також пацієнтів із розладами мигдалини чи острівця.

3. Вплив музики на настрій, страх і біль

У церкві побожна музика здатна перетворити всіх нас на вірян, однак можемо бути певні, що проповідник знову відновить рівновагу.

Міньйон Маклолін

Музика діє по-різному – залежно від типу, оточення та власних уподобань. Гра на музичному інструменті в невимушеній атмосфері покращує настрій та зменшує стрес старших людей. Музика здатна (найперше, якщо її підібрати самому) надати відчуття винагороди, підвищити мотивацію та радість, а також зменшити стрес, страх і біль. Нідерландський ведучий Пауль Віттеман якось писав, що, виходячи з дому, завжди вмикає радіо, щоб у нього не було страху знову повертатися в тишу. Прослуховування дібраної власноруч музики зменшує болі та страх під час пологів, підвищує задоволення від процесу народження та зменшує ризик післяпологової депресії протягом перших восьми днів після пологів. Через зниження кров’яного тиску жінки під час вагітності справді чутливіші до музики. Цей ефект викликаний не естрогеном, а, ймовірно, гормоном пролактином. Високий рівень цього гормона підвищує значною мірою насолоду від прослуховування сумної музики. Дібрана власноруч музика зменшує також боязнь уколу в спинний мозок перед операцією, ба більше – навіть викликає позитивні відчуття при згадуванні про цю процедуру. Я особисто в день випускних іспитів у школі був дуже нервовий. Звісно ж, сніданок я завершив передчасно. Та, перш ніж піти до школи, ми з матір’ю сіли на диван і послухали «Перший концерт для скрипки» Паґаніні. Іспит після цього вже не здавався таким поганим.

Після операції музика теж позитивно впливає на болі, страх, кров’яний тиск і частоту серцебиття, особливо якщо музику вибрати самому. З власного досвіду можу сказати, що бронхоскопія – процедура зовсім не з приємних. Через трахею вводять трубочку до легені, щоб забрати звідти шматочок тканини для мікроскопічних обстежень. Аналіз усіх наявних досліджень показує, що музика зменшує страх під час цієї операції. Знижуються також кров’яний тиск і частота серцебиття.

Під час вибіркового контрольованого дослідження було доведено, що музика, до якої піддослідні мали сильну пристрасть, мала значний ефект зменшення болю. Якщо ж музику добиратиме хтось інший, то така позитивна дія не гарантована. Для мене досі залишається загадкою, як можна вважати заспокійливою непромовисту, нервову музику, яка, наприклад, лунає в ліфтах чи під час зльоту та посадки літака. Обрати музику самому – найкраще рішення.

Завдяки музиці досягають стресознижувального ефекту не лише під час експериментів зі здоровими піддослідними, а й із пацієнтами, які перенесли операцію чи проходять процедури у стоматолога. За музичної підтримки можна зменшити кількість пігулок від стресу чи болю. Автономна нервова система під дією музики швидше відходить від стресової ситуації. Активні заняття музикою, наприклад спільні співи, зміцнюють імунну систему і дозволяють запобігти потенційним захворюванням. Багато людей використовують музику для підвищення концентрації. Нейрохірурги, які безперервно проводять тривалі операції, вмикають музику для посилення концентрації. Те саме я спостерігаю в моїх докторантів. Якщо їм дійсно треба сконцентруватися, аби опрацювати власні результати дослідження у статті, вони нерідко запихають до вух навушники з власною музикою. Мені ж від цього ні холодно ні жарко. Якщо мені треба сконцентруватися, то я потребую довкола себе тиші. Тож музика діє на концентрацію дуже нарізно та індивідуально: на задньому фоні вона заважає когнітивним процесам інтровертів, але посилює їх в екстравертів.

Музика здатна впливати й на наш загальний настрій. Мабуть, на це й спирається відомий «ефект Моцарта». Було доведено, що студенти під час тесту на визначення IQ показували кращі результати, послухавши перед цим сонату Моцарта для фортепіано KV448. Вплив на IQ явно не був зумовлений безпосередньо музикою, а радше мав непрямий характер: учасники демонстрували кращі результати, оскільки музика викликала в них безтурботний стан. У щурів моцартівська соната для фортепіано KV448 під час тестування пам’яті теж зумовлювала покращення результатів. Вирішальну роль тут, очевидно, зіграв ритм композиції Моцарта. Для нейробіологічного механізму вагоме значення мають фактор росту (BDNF) та його рецептор (TrkB).

4. Хімічні медіатори та музика

Хімічні медіатори й гормони по-різному реагують на різні типи музики. Музика, яку ми вважаємо гарною, зменшує стрес, а заразом і рівень гормону стресу кортизолу. Спільні співи знижують рівень гормону стресу ACTH. Маршувальна музика, проте, здатна підвищувати рівень гормонів стресу ACTH, кортизолу та норадреналіну й перевести життєво необхідні функції в режим боротьби або втечі. Музика, яка здається загрозливою (наприклад, музика з фільмів, покликана посилювати відчуття напруги), дбає про швидке збільшення рецепторів моноаміну в лімбічному та паралімбічному ареалах. Це призводить до зменшення приємної дії дофамінової стимуляції у nucleus caudatus.

Одного тридцятихвилинного уроку співів вистачить, аби підвищити в плазмі рівень пептиду окситоцину (його продукування в мозку необхідне для соціальної взаємодії). Ніжна музика підвищує в перший день після операції на серці рівень окситоцину в крові, а також стимулює розслаблення пацієнта. Рецептори окситоцину містяться у багатьох ділянках мозку, наприклад, у гіпокампі, який також важливий для соціальної взаємодії.

Коли жінки слухають музику, яку люблять, у них підвищується рівень тестостерону й естрогену; якщо ж вони не люблять музику, яку чують, цей рівень падає. Коли чоловіки слухають музику, їхній рівень тестостерону падає, а естрогену зростає, незалежно від того, подобається їм та музика чи ні. Тож стресознижувальний вплив музики може помітно зменшити в чоловіків жагу до бою, а в жінок – підвищити потяг до сексу. Так виникає своєрідний ефект make love not war[11].

Музика тягне за собою зміни в дофамінергічній системі винагород. Дофамін задіяний в очікуванні, передбаченні та розшифровуванні стимулів винагороди, як-от музика. Опіатоподібні речовини теж мають значення для винагороджувального впливу музики. Адже клітини мозку теж здатні продукувати опіумоподібні речовини. Слухання музики зменшує потребу в опіатах у разі наявності болю. Крім того, антагоніст опіатних рецепторів налоксон здатний блокувати реакцію «гусячої шкіри» від музики, що знову ж таки доводить вплив опіатоподібних медіаторів на цю реакцію. Науковці навіть висунули тезу, що безтурботний стан, який виникає при слуханні музики Моцарта, опирається на вивільненні в мозку ендорфінів. Але вимірювання больового порога (як міри викиду ендорфіну) довели, що хоч активні співи, танці та гра на барабанах зумовили виділення ендорфіну, однак пасивне слухання музики Моцарта – ні. Тож виходить, що музика діє завдяки великій кількості хімічних медіаторів на певні ділянки мозку та його функції по-різному. Знання про такий вплив музики дозволяють застосовувати її для лікування захворювань мозку.

XIV. Музика: сприйняття, застосування, зловживання

Музичність має широкий спектр. Вона починається від абсолютного несприйняття музики (амузія) до анормальної потреби в музиці (музикофілія). У деяких людей на основі епілепсії, глухоти чи мігрені виникають музичні галюцинації. Люди, в яких наявна мігрень з аурою, нерідко чують мелодії з минулого. Музика може призвести до глухоти й водночас допомагати в лікуванні різних хвороб. З іншого боку, музикою можна зловживати у вигляді покарання чи інструменту тортур.

1. Хвороби мозку й музика

Як пояснити факт, що те чуття, яке в мене мало бути гострішим, ніж в інших, найслабше?

Людвіґ ван Бетховен про свою глухоту

Амузія раніше була відомою ще як нотна глухота, тональна глухота або дисмелодія. Вона зустрічається рідко і від 70 до 80 % зумовлена спадковістю. Вроджену форму при нормальному в усьому іншому мозку називають конгенітальною амузією. Олівер Сакс описував учительку, яка не могла впізнати пісню Happy Birthday to You, хоча щороку мусила програвати її в класі тридцять разів. Для неї музика звучала, як звук падіння каструль і сковорідок на землю.

Експерименти показали, що люди з амузією хоч і здатні зберігати музику в довготривалій пам’яті, проте вона їм свідомо не доступна. Тож амузію можна розглядати як розлад пам’яті. Спадкові компоненти конгенітальної амузії потужні. Приблизно 39 % родичів першого покоління уражені тим самим розладом, а в сім’ях контрольної групи – натомість лише 3 %. З усього населення Землі приблизно 4 % мають проблеми з розпізнаванням чи відтворенням мелодій або ритмів. Музика може навіть не на жарт дратувати. Однак лише половина з них абсолютно немузичні чи не здатні впізнати фальшивий тон. Щонайменше половина із цих немузичних осіб має бодай відчуття ритму. До того ж багато з тих, хто слабує на амузію, здатні відчувати послання музики, наприклад, у фільмі. Люди з конгенітальною амузією не вміють також розрізняти тонку відмінність у тональностях тональних мов, як-от кантонська чи мандаринська; тому їм особливо важко вивчати ці мови.

При амузії в мозку перебите фронто-темпоральне сполучення. Правий fasciculus arcuatus, сполучення між обома ділянками, значно менший від нормального розміру. Наявна атрофія правого gyrus temporalis superior та medius. За ритмічної амузії передусім уражена їхня передня ділянка, за тональної – задня. У людей, яким не до снаги насолода музикою, послаблене сполучення між правою слуховою корою та системою винагород, nucleus accumbens.

Буває й набута форма амузії, спричинена захворюванням мозку, а саме – його фронто-темпоральним ушкодженням. У пацієнтів із хворобою Альцгеймера амузія корелює з втратою сірої речовини в задній частині gyrus temporalis, а також gyrus cinguli (поясна звивина). Шизофренію теж супроводжує втрата музичності, у 62 % пацієнтів із цією хворобою діагностують амузію. У них констатують чіткий зв’язок між когнітивними розладами й негативними симптомами, як-от: спад почуттів, нестача енергії, відсутність ініціативи, занепад соціальних контактів і погіршення здатності до концентрації.

У кожному аспекті опрацювання музики й амузії задіяні широкі мережі. На противагу до колишніх тверджень, на сьогодні відомо, що при амузії можуть зазнати ураження й системи, відповідальні за мову. Набута амузія нерідко пов’язана з іншими розладами, наприклад, у центральній слуховій системі. Регулярне терапевтичне прослуховування музики матиме лише незначну дію або ж взагалі не діятиме.

Протилежний феномен – незвична потреба в музиці, від якої можуть постраждати навіть інші щоденні заняття. Це явище називають музикофілією. Такий феномен досить часто спостерігають при фронто-темпоральній, а особливо при семантичній деменції. Опріч того, його діагностують при синдромі Вільямса та інших формах уражень мозку, при інсульті, епілепсії скроневої частки та осередковій дегенерації скроневої частки. Музикофілію можна порівняти з неконтрольованим, обсесивно-компульсивним творенням візуального мистецтва після уражень лобової частки. Люди з музикофілією можуть дуже інтенсивно займатися певним типом музики – байдуже, чи це полька, чи поп-музика; в їхньому мозку фіксують значне збільшення сірої речовини в задній частині гіпокампа.

Епілептичні пацієнти подеколи здатні чути пісні з минулого. Це зумовлено стимуляцією скроневої частки епілептичною діяльністю. З такого типу розладу, як-от епілепсія скроневої частки, стає зрозумілим і те, що між лівою та правою стороною існує чіткий розподіл завдань. Пацієнтам із лівосторонньою епілепсією скроневої частки важче впізнати якусь мелодію, тимчасом як пацієнтам із правосторонньою епілепсією скроневої частки важче сприймати емоції, які передає музика. І навпаки – у деяких людей музика здатна викликати епілептичні напади. Звук церковних дзвонів викликав у Жанни д’Арк і Достоєвського не лише відчуття екстазу, а й напади епілепсії. Така «музична епілепсія» може виникнути від різних типів музики та звуків: через старомодні ностальгічні пісні, фанфари, класичну або сучасну музику, або через монотонні звуки, як-от свист чайника чи шум літака.

Заняття музикою може навіть бути небезпечним, у чому переконався один сурмач, який через інтенсивне дуття зазнав крововиливу в мозочок. Сьогодні ж сюди можна зарахувати й глухоту від шуму дискотеки. Масштабне дослідження AMC (університетська клініка Амстердама) 2015 року показало, що 25 % молодих людей віком від 12 до 25 років мали більшу чи меншу втрату слуху. Ураження слуху через гучну музику невиліковне, але його можна уникнути, якщо використовувати затички для вух, сигаретні фільтри чи просто встромляти пальці у вуха, чи просто зменшити гучність музики. Максимальна потужність звуку 100 децибел була б чудовим запобіжним заходом, але це досі не врегульовано жодним законом. Прекрасний винахід – «тиха дискотека», на якій музику подають не через колонки, а індивідуально через безпровідні навушники. Бувають навіть двоканальні версії, коли можна перемикатися між двома діджеями. Проте шкода може бути не лише від дискотек. Професійні музиканти теж за певних обставин можуть постраждати, до того ж і представники рок- чи джаз-сцени, і музиканти симфонічних оркестрів.

Структури кори головного мозку, які мало отримують звичної інформації, стають гіперактивними й самі починають продукувати інформацію. Ця частина кори мозку тоді починає витворювати ту інформацію, яку вона зазвичай мала б опрацьовувати. Так виникає уявлення, що джерело інформації – сприйняття зовнішнього світу органами чуттів, але насправді мозок видає її сам. Людям із поганим слухом нерідко спершу здається, що хтось забув вимкнути радіо, адже вони постійно чують музику (пісеньки, якісь звуки або ті самі набори нот), яку їхній мозок продукує сам. Появу таких музичних, самостворених корою мозку галюцинацій у людей, які не отримують достатньої кількості інформації через слух, називають тінітусом. Уражені особи не можуть «вимкнути» цю музику. Нерідко вони від неї справді божеволіють, адже їм доводиться цілий день слухати національний гімн чи симфонію Дворжака, чи дитячі пісеньки. Однак для більшості з них справжнє покарання – це свист.

Музичні галюцинації трапляються в 1 % людей із погіршенням слуху через старість і в 0,16 % пацієнтів психіатрії, а саме при обсесивно-компульсивних розладах та шизофренії. Вони стають відчутнішими у віці від п’ятдесяти до шістдесяти років, здебільшого (до 70 %) у жінок. Окрім втрати слуху, яка й винна в тому, що структури мозку отримують замало вхідних даних, важливим фактором є ще й соціальна ізоляція. В окремих випадках причиною можуть бути епілепсія, нейродегенеративні процеси – насамперед варіант хвороби Паркінсона, що веде до деменції з тільцями Леві, – інтоксикації, абстинентні явища після вживання наркотиків, погіршення функції щитоподібної залози та локальні хворобливі процеси, як-от інфаркти чи пухлини.

Тінітус виникає не лише при глухоті. Ураження, які переривають систему слуху в різних місцях, а саме в скроневій, острівцевій корі, в tegmentum pontis (кришечка мосту) та дорзальному мості, можуть спричиняти музичні галюцинації. Музика галюцинацій, які виникають через розлади мозку, часто релігійного або патріотичного характеру, тоді як люди з пошкодженнями мозку зазвичай чують сучасну музику. При психічних захворюваннях тип музики в музичних галюцинаціях відповідає поточному настрою.

Музична залежність складається з фрагментів мелодій, зі спогадів, які повертаються всупереч волі, навіть тоді, коли потерпіла особа і близько не намагається запам’ятати ці уривки пісні, нерідко відомі ще як «вушні черв’яки». Вони атакують і людей без жодних пошкоджень мозку чи якихось невропатологій. Однак здебільшого одержимість музикою супроводжують інші симптоми, наприклад обсесивно-компульсивний розлад. На відміну від тінітусу, при якому виникає враження, що джерело музичних галюцинацій ззовні, тут хворі знають, що мелодія виходить з їхнього мозку. Люди з одержимістю музикою зазвичай добре реагують на антидепресанти. Втім, трапляються зовсім непрості форми, коли пісня не йде з голови протягом тривалого часу. Межа між хворобою та здоров’ям постійно змінюється.

Буває й такий тип галюцинацій, коли хворі бачать ноти. Синдром Бонне частіше зустрічається у старших людей, що мають проблеми із зором (Мцнм, ХІ.4), а також при хворобі Паркінсона, лихоманці, отруєннях, розладах обміну речовин та під час засинання чи прокидання. Такі галюцинації вражають передусім людей, які, наприклад, під час підготовки до концерту дуже інтенсивно займалися музикою. Коли в таких ситуаціях із зором виникають проблеми через глаукому або макулодистрофію (Мцнм, ХІІ.1), у фантазії справді може постати нотний стан. Але такі ноти неможливо прочитати, і, як показали серйозні потуги пацієнтів, їх неможливо зіграти. Один піаніст назвав їх «попурі повністю беззмістовних музичних нот».

Мозок здатний, хочемо ми того чи ні, творити уявну музику. Під час читання добротного лібрето італійський композитор Джакомо Пуччині (1858–1924) чув у голові музику. Людвіґ ван Бетховен (1770–1827) сповістив про початок проблем зі слухом у віці 28 років, у 50 він майже повністю оглухнув. Проте й він міг «грати» в голові музику, яку читав з аркуша. Ця ментальна здатність уявляти точно допомагала йому пережити власну глухоту. Та все ж Бетховен страждав від тінітусу. У 31 рік він писав, що в його вухах гуде і дзвенить день і ніч. Попри це він щоранку писав і переробляв власні музичні твори.

Причина поступової глухоти Бетховена не має нічого спільного з музикою, хоч остаточний діагноз далекий від конкретики. Він слабував на хворобу Педжета, деформацію кісток, яка призвела до атрофії слухового нерва. Він помер від цирозу печінки та хронічного запалення підшлункової залози, спричиненого надмірним уживанням алкоголю, яким, найімовірніше, намагався втамувати біль. До того ж він пив вино з умістом свинцю, який діяв токсично на його нерви. Таку думку підтверджує високий рівень свинцю в його кістках. Інші, втім, припускають, що багатими на свинець були мінеральні води джерел, які він відвідував. Більшість його симптомів міг би пояснити синдром Коґана, аутоімунне захворювання кровоносних судин.

Йозеф Карл Штілер (1781–1858). Бетховен із рукописом Missa solemnis (1820)

Мозочок не лише відіграє важливу роль у контролі моторики – він задіяний ще й у когнітивному процесі. МРТ-знімок чітко демонструє, що музика й ритм активують мозочок. Мозочкові інфаркти або дегенеративні захворювання цієї структури мозку ведуть до втрати музичних компетенцій.

Під час одного експерименту пацієнти з ураженням парагіпокампальної кори сприймали дисонансу музику як приємну, на відміну від контрольної групи без таких захворювань мозку, яка вважала таку музику жахливою. Щоб отримати таке звучання в консонансних композиціях Верді та Альбіноні, кожен тон відтворили на півтону нижче чи вище.

Майстри налаштовування піаніно й видатні музиканти нерідко сліпі. Сліпі люди змушені змалку орієнтуватися за голосами, звуками та музикою; у такий спосіб у них можуть виникнути особливі музичні здібності. Цим вони завдячують пластичності мозку й адаптації його сполучень у зв’язку зі сліпотою. Сліпота й ушкодження мозку на ранніх стадіях розвитку здатні (оскільки певні частини кори мозку переймають на себе функції інших) супроводжуватися розвитком особливого музичного таланту. Деякі аутичні саванти, зокрема Леслі Лемке, попри свої суттєві вади, мають, наприклад, дар до музики. Він народився передчасно й був спастичним та сліпим. У чотирнадцять років в одному з фільмів на телебаченні він єдиний раз почув перший концерт для фортепіано Чайковського, а вже наступного ранку міг заграти весь концерт без жодної помилки.

2. Музикотерапія

Найголовніше в музиці – не в її нотах.

Ґустав Малер

Оскільки музика активує багато ділянок мозку, то здатна й стимулювати його розвиток. Саме тому музикотерапія може дати позитивний результат при порушеннях розвитку мозку чи при його захворюваннях у дорослих. Музика зарекомендувала себе як ефективна альтернатива терапії і в контрольованих дослідженнях.

Давні китайські ієрогліфи. Ліворуч знак означає «музика», або «радісний», а праворуч – «медицина». Єдине, що відрізняє обидва ієрогліфи, – це дві невеличкі арки над правим знаком. Вони позначають рослини та трави і відсилають до традиційної китайської медицини

Взаємозв’язок між музикою і терапією – поняття не нове й аж ніяк не західний феномен. Уже в давніх китайських ієрогліфах можна побачити спорідненість між музикою і медициною.

Рембрандт зобразив найдавнішу згадку про музикотерапію у своїй картині. Уже 1025 р. до н. е. Давид грав на арфі, аби прогнати депресію від царя Саула. Згідно з Біблією психічними розладами Саул завдячує гніву божому, який він накликав на себе, не виконавши наказу божого і не знищивши всіх своїх ворогів та їхню худобу. Він помилував царя Агага та його овець і, як наслідок, заробив собі чергування депресій із нападами гніву.

Рембрандт (і його майстерня). Саул і Давид (1650–1655). Перша музикотерапія. Щоб позбутися депресії, цар Саул наказав покликати пастуха Давида, аби той заграв йому на арфі

У західному світі почали активно застосовувати музикотерапію, коли стало відомо, наскільки добре нею можна полегшувати болі та страждання солдатів Першої світової війни, водночас покращувати реакцію їхнього тіла. Музикотерапія діє при широкому спектрі хвороб і симптомів. Сприятливий вплив, до прикладу, був доведений на новонароджених, на дітях із порушенням навчальних здібностей і поведінки, ураженнях мозку, депресіях і деменції. Вирішальне значення для терапевтичної дії має вибір музики. У пацієнтів, які перенесли інфаркт міокарда, музика Моцарта знижує тиск крові, а музика Beatles – навпаки.

Гормони

Матері, які народили передчасно і в яких виникають проблеми з появою молока, теж позитивно реагують на музику. Фермери вже давно знають, що повільна музика знімає в корів стрес і підвищує продукування молока. Західна музика й стиль кантрі в цьому аспекті не мали такого позитивного ефекту.

З усього виходить, що музика здатна впливати ще й на взаємодію між гормонами та мозком на стадії розвитку. Гормон щитоподібної залози відповідає за нормальний розвиток мозку ще в утробі матері. У дітей із вродженою патологією щитоподібної залози (конгенітальним гіпотиреоїдизмом), яку виявили й почали лікувати одразу ж після народження, об’єм гіпокампа (структури мозку, яка відповідає за процеси пам’яті та просторові компетенції) усе ж таки менший. Крім того, у таких дітей фіксують проблеми з навчанням і пам’яттю. Музичні тренування, як відомо, можуть стимулювати утворення сірої речовини (клітин мозку) в гіпокампі, покращуючи просторові компетенції, передусім функцію правого гіпокампа. Цікаво, що правий гіпокамп дітей із конгенітальним гіпотиреоїдизмом, які брали уроки музики, був нормального розміру. Щоб довести невипадковість цього спостереження, все ж варто провести контрольоване дослідження.

МУЗИКА В КУВЕЗІ

У передчасно народжених немовлят, які слухають у кувезі музику Моцарта, знижується основний обмін речовин, що призводить до кращого насичення киснем їхньої крові та збільшення ваги, тож їх швидше виписують із лікарні. У ранніх немовлят, яким у кувезі вмикали музику Баха, цього позитивного ефекту не спостерігали.

Чому ж музика Баха не зачіпає дітей у кувезі, а Моцарта – навпаки? На думку мого дідуся, знавця музики, мелодія Моцарта надто дружня. «“Хай йому грець!” – такого в музиці Моцарта не почуєш», – гадав він. Однак для мого дідуся була справді потреба в цьому, що я добре усвідомлював, знаючи про катастрофи, які принесла йому і його родині Друга світова війна. Передчасно народжені малюки, звісно ж, не мають нічого проти цієї дружелюбності. Та чи могла музика Баха промовляти «Хай йому грець!» Принаймні важко навіть уявити, що можна щось подібне почути від самого Баха. Він був набожною людиною, слугою Божим, геніальним композитором, який майстерно опанував Розум та Почуття. Щоправда, у дитячому віці він заслужив докір керівництва церкви, бо під час служби Божої регулярно спускався до підвалу, аби втекти від проповідей про пекло та прокляття.

Позитивний вплив музики на дітей у кувезі, до речі, не обмежується лише творами Моцарта. Музика кантеле – підвиду арфи – теж чинить помітний позитивний вплив. У рамках одного дослідження Діана Швіллінґ грала дітям три дні поспіль по п’ятнадцять хвилин живу пентатонічну музику, тобто музику з п’ятьма, а не із сімома звуками в межах октави. На основі вимірювань рівня кортизолу в крові, покращення дихання, насичення киснем і шкали болю було встановлено, що ця музика зменшувала рівень стресу в дітей у кувезі. Метааналіз, у якому розглянули всі варті уваги дослідження, підтвердив, що музика винятково позитивно впливає на дітей у кувезі, до того ж найпотужніший ефект забезпечує її виконання саме наживо. Тож музика для дітей у кувезі має стати нормою.

Терапія за допомогою музики Моцарта впливає позитивно не лише на життєві показники та неврологічний розвиток ранньонароджених дітей, а й зменшує їхні болі. Позитивний ефект музики Моцарта на ранніх немовлят був доведений і під час промислового розведення риби. Під час одного експерименту зграї морських карасів на стадії росту слухали п’ять днів на тиждень по чотири години щоденно таку музику: «Маленьку нічну серенаду» Моцарта, компіляції «Романсу» Моцарта та «Першого концерту для скрипки» Баха. Контрольні групи ж чули лише білий шум або взагалі зростали в тиші. Вимірювання збільшення ваги тіла показало, що стимуляція росту пройшла найкраще під дією Моцарта, далі йшов «Романс», «Перший концерт для скрипки» Баха, тиша і зрештою – білий шум. Крім того, в мозку риби констатували зміни нейротрансмітера; зміни стосовно дофаміну в групі Моцарта були виражені найчіткіше. Тож навіть на розвиток риб Моцарт впливає краще, ніж Бах!

Порушення розвитку мозку

Відоме під назвою синдром Вільямса порушення розвитку мозку виникає через відсутність маленької частинки хромосоми, мікроделеції. Діти, хворі на синдром Вільямса, ментально вкрай відсталі: їхній рівень IQ зазвичай не перевищує 60, однак вони натомість навдивовижу сердечні, веселі, балакучі й мають особливу симпатію до музики. Музикотерапія послаблює їхній страх. Усі аспекти музичного інтелекту в таких пацієнтів зазвичай високорозвинені ще в ранньому віці, і вони залюбки займаються музикою, особливо разом з іншими.

Олівер Сакс описує жінку із цим синдромом, яка могла заспівати напам’ять тисячі арій 35 мовами. Звісно, не всі люди із синдромом Вільямса мають талант до музики, однак фактично всі вони люблять музику. Мозок пацієнта із синдромом Вільямса десь на 20 % менший від норми, однак це зменшення стосується лише потиличної та парієтальної частки, а не скроневої, в якій розташовані всі слухові, вербальні й музичні компетенції. До того ж музика активує в них структури мозку, як-от мигдалина й мозочок, які в інших вона зазвичай активує не так сильно.

Розлади аутичного спектра супроводжують порушення соціальної взаємодії та комунікації; музикотерапія якраз і має на меті покращити ці аспекти. Скрипаль і диригент Яп ван Зведен, засновник фундації Папаґено, яка займається лікуванням музикою дітей з аутизмом, говорить наступне: «Найкращий приклад дії музики я спостерігав у дітей з аутизмом, які не могли вступати в соціальні контакти. Аж поки хтось не вдаряв паличкою по барабану, і це дитя починало за ним повторювати. Так було споруджено перший місток. Так виникав контакт. І це стало підґрунтям для майбутньої розбудови».

Вибіркові дослідження доводять, що музикотерапія має позитивну дію на дітей із розладами аутичного спектру. Висновок рецензії «Кокрейну» щодо десяти різних досліджень, відібраних за масштабами якості, після їхньої критичної оцінки такий: музикотерапія справді може допомогти дітям, які мають цю недугу, покращити їхню соціально-емоційну, вербальну та невербальну комунікацію, а також підвищити якість стосунків батьки – діти.

Епілепсія та пошкодження мозку

Як у дітей, так і в дорослих епілептична активність мозку між нападами зменшується, поки ті слухають музику Моцарта й безпосередньо після прослуховування. Найбільше вплив музики виявлявся в пацієнтів із генералізованою епілепсією. Слухання сонати Моцарта для двох фортепіано в ре-мажор (KV 448) зменшує небезпеку майбутніх епілептичних припадків. Музиці притаманна заспокійлива дія, можливо, пов’язана зі змінами активності автономної нервової системи; проте до можливих факторів зараховують і стимуляції секреції фактора росту BDNF (brain-derived neurothrophic factor).

У людей із травмою мозку завдяки музикотерапії констатували покращення в ділянці екзекутивних функцій, емоцій і настрою; швидкість їхньої ходи зростала, а схильність до творення сенсацій і відчуття страху зменшувалися. Людей із афазією, які не могли говорити, змушували співати те, що вони хотіли б сказати. Це працює значно краще за стандартну мовну терапію і справді допомагає знову навчитися говорити. Під час співу й мови явно задіяні ділянки мозку, що перехрещуються.

Депутатці американського конгресу Ґабріель Гіффордс у січні 2011 року вистрелили майже впритул у лівий бік голови, через що в неї виникла афазія. Згідно з її висловлюваннями, ключем до одужання для неї стали мелодія і ритм. Мова укорінена в лівому боці мозку, а опрацювання музики відбувається в обох півкулях, крім того, вона активує ще й структури, задіяні в пам’яті та емоціях. Виспівування простеньких пісеньок допомогло Габріель Гіффордс відродити мову та здатність говорити. Проте, чи стала музика першопричиною її одужання, досі не доведено.

Люди, які через правосторонній інсульт мають одностороннє ігнорування (neglect), не усвідомлюють лівої сторони власного тіла та свого оточення. Музика покращує візуальну уважність таких пацієнтів.

Після інсульту через закупорення arteria cerebri media (середня мозкова артерія) щоденне слухання музики стимулює функціональне одужання і може навіть спричинити анатомічні зміни мозку. Контрольовані дослідження доводять, що музика робить внесок у когнітивне одужання й покращує настрій. Після шестимісячного щоденного прослуховування музики в лобових ділянках мозку та у вентральному смугастому тілі фіксують більшу кількість сірої речовини.

Електроенцефалограма (ЕЕГ) коматозних пацієнтів реагувала на їхні імена частіше, якщо вони перед тим слухали музику, яку ці пацієнти любили, ніж за контрольних умов, коли їм просто вмикали одноманітний шум. Реакція впізнання власного імені супроводжувалася і сприятливішим прогнозом.

Депресія

Музика може стати в пригоді й під час розладів настрою. Колись я не раз стояв разом із Луїсом ван Дейком біля школи для дівчат на вулиці Ґерріт ван дер Венштраат в Амстердамі, очікуючи наших тодішніх подруг, а пізніше – дружин. Луїс ван Дейк став відомим джазовим піаністом, лауреатом багатьох премій. Після особистої драми він упав у депресію, яку зміг подолати зокрема й за допомогою терапевтичної дії музики, котру він сам називав «благодаттю».

Депресивні пацієнти цінують емоції, які викликає музика, часто не так, як інші. До того ж вони інтерпретують їх теж досить часто неправильно. Та все ж музикотерапія покращує настрій пацієнтів із депресією. Було б цікаво якось провести порівняльне дослідження ефективності музики й найновішого покоління антидепресантів. Фармацевтична промисловість точно б не була в захваті від його результатів. Адже в антидепресантів рівень дії ефекту плацебо сягає 50 %.

Наш настрій має величезний вплив на нашу продуктивність. Коли творча людина впадає в депресію, нерідко покидає творчість. Цілий сонм видатних композиторів страждав депресіями. Чайковського вони переслідували переважно взимку. Брукнер був не лише депресивним, а й обсесивним і перераховував усе підряд, навіть ноти. Гендель, починаючи з п’ятдесятого року життя, переніс не одну депресивну фазу й декілька інсультів, Моцарт після смерті матері впав у глибоку депресію, після якої мав ще не одну депресивну фазу. Але в час безпосередньо після депресії ці композитори були особливо креативними.

Тож виникає запитання, чи покращить лікування депресивних композиторів або музикантів якість їхньої музики, адже креативність піде на спад. Щоправда, коли ці композитори жили, це ще не стало дилемою.

Нейродегенеративні захворювання

Буває так, що музика допомагає пацієнтам із хворобою Паркінсона виробити рівномірний моторний ритм під час ходи. Але якщо її вимкнути, то весь позитивний результат одразу ж зникає. З іншого боку, лікування пацієнтів із хворобою Паркінсона за допомогою L-Dopa чи глибокої стимуляції мозку в nucleus subthalamicus хоч і покращує музичну артикуляцію, інтонацію та емоційне вираження, проте послаблює здатність підлаштовуватися до ритму метронома. Вибіркові дослідження доводять, що музикотерапія, так само як і танці, у пацієнтів із хворобою Паркінсона покращують як моторику, рівновагу, стійкість, так і якість життя. Чи здатні танці при хворобі Паркінсона досягти тривалої дії і який вид танцю для цього пасує найкраще, – ще треба вивчити.

Музику засвоюють ті самі структури мозку, що відповідають за читання та лічбу. Якщо багато тренуватися, то через якийсь час на музичному інструменті починаєш грати автоматично. Це мистецтво зберігається в процедурній пам’яті, яку ще називають імпліцитною або недекларативною; при цьому важливу роль відіграє мозочок, cerebellum. У цій пам’яті зберігаються такі завчені рухи, як плавання, їзда на велосипеді чи авто, які спершу вивчали, докладаючи зусиль, але після практики вони стали автоматичними. Хвороба Альцгеймера сильно не зачіпає cerebellum. Так, одна жіночка, яка через деменцію не могла знайти шлях на сцену, все ж опинившись там, чудово співала і показувала бездоганний виступ. Інший пацієнт, хоч і не міг говорити, однак усе ще прекрасно грав на піаніно.

Під час перебігу хвороби Альцгеймера ще довгий час зберігається не лише необхідна для музики дрібна моторика, а й музична пам’ять. Тривале зберігання музичної пам’яті відбувається в задній частині передньої поясної звивини та пресуплементарній моторній корі – тобто в тих ділянках, які при розвитку хвороби Альцгеймера зазнають мінімальної кортикальної атрофії та мінімального зменшення обміну глюкози. Накопичення типового для хвороби Альцгеймера білка β-амілоїду в цих ділянках у ході розвитку хвороби не було меншим, ніж в інших, однак існує багато вказівок на те, що ці зони, попри наявність β-амілоїду, досі ще могли добре функціонувати.

Навіть коли декларативна пам’ять уже не працює, все ще можна вивчати нові музичні твори. Один саксофоніст аматорського рівня зазнав через герпетичний енцефаліт широкого білатерального ураження скроневої частки, через що в нього виникла тяжка втрата пам’яті, антероградна амнезія. Він узагалі не тримав у пам’яті нової інформації. Проте через три місяці навчився читати ноти однієї пісні, відтворювати їх у рухах і зрештою – грати. Тож і без декларативної пам’яті, для якої важлива скронева частка, можна навчитися грати музику. Адже у відтворенні музики з листка задіяна верхня ділянка парієтальної кори.

Якщо вірити повідомленням, то при фронтальній та семантичній деменції все ще можливо довший час зберігати музичні навички та грати на інструменті. Відомий співак народних пісень Вуді Гатрі (1912–1967) на ранніх стадіях хвороби Гантінґтона, спадкової форми деменції, ще давав концерти.

Здатність розпізнавати емоції в музиці, щоправда, послаблюється в ході розвитку деменції. Оскільки музичні навички ще зберігаються, музикотерапія в таких пацієнтів ще матиме сенс, хоча її мета обмежена стимуляцією досі ще збережених навичок. Згідно з повідомленнями у старших людей із деменцією музична групова терапія здатна покращити самооцінку й пом’якшити розлади поведінки, як-от: збудження, страх і депресивні настрої. До того ж фіксують легкий позитивний вплив музики на мовлення й короткочасну пам’ять. При деменції легкого й помірного ступеня ефект був найкращим.

Щоб досягти якогось ефекту в пацієнтів із деменцією, важливо добирати таку музику, яку вони знають або слухали раніше. Для таких людей найсприятливішою буде музика з тих часів, коли їм було приблизно двадцять років. Під час слухання такої музики може статися так, що вони почнуть відбивати ритм і ревно підспівувати. Стануть спокійнішими, радіснішими й не так лякатимуться. Онлайн-радіостанція Remember на це й орієнтована. Андреа ван Велі отримала приз Публічних бібліотек Амстердама за Muziek op Maat («Музику в маси»), музичний сервіс для людей із деменцією та їхніх опікунів, що зберігає улюблену музику їхніх пацієнтів на iPod. І справді, можна побачити, як пацієнти буквально розквітають, слухаючи музику та поринувши в давні спогади. Це полегшує ще й догляд за ними.

Кастрація заради церкви та мистецтва

Хай живе ніж!

Вигук захоплення публіки під час виступукастрованого співака в добу бароко

На Близькому та Далекому Сході кастратів призначали охоронцями гарему. На заході, передусім в Італії, кастрації робили, аби запобігти ламанню голосу в хлопців. Таких кастратів можна було почути з XVII до кінця XVIII століття найперше в церкві та в італійській опері. Однак свій початок кастрація бере в римо-католицькій церкві. Жінки не мали права належати до хору, бо Павло у своєму першому посланні до коринтян (14:33–34) писав: «Як і прийнято у всіх общинах святих, жінки повинні мовчати під час зібрань; їм не дозволено говорити». Хоч це послання стосувалося лише заборони жінок ставати священиками і не мало жодного стосунку до співів, все ж вважали за потрібне голоси жінок заміщувати голосами юнаків. Щоб заважити ламанню голосу в юнаків під час статевого дозрівання, коли мозок стимулює продукцію статевих гормонів, виникла практика кастрації.

Завдяки кастрації вдалося перешкоджати тестостерону та його метаболіту дигідротестостерону стимулювати ріст голосових зв’язок і гортані з подальшим утворенням адамового яблука. У 1599 році вперше до Сікстинської капели допустили двох молодих кастратів. Найбільшу підтримку кастрація для «небесних хорів» мала в особі папи Клементія VIII (1535–1605) і швидко зазнала успіху. У XVIII столітті в Італії щороку робили приблизно 4000 кастрацій. Ще одне місце, де можна було почути багатьох кастрованих співаків, – італійська опера; там публіка надавала перевагу більше чоловічим, аніж жіночим голосам.

Алессандро Морескі (близько 1880)

Вплив кастрації на голос було виявлено випадково під час погано проведеної двосторонньої операції на паховій грижі. Лікар-хірург видалив тоді ненароком яєчка свого пацієнта-підлітка. Хлопчики, найперше з бідних сімей, покладаючи великі надії на кар’єру, проходили процедуру кастрації у віці від шести до дев’яти років. Опісля вони проходили десятирічне, дуже інтенсивне навчання в консерваторії. Кастрували за допомогою ножа або ж роздавлювання яєчок. По селах кастрацію проводили таємно зазвичай недосвідчені знахарі – як наслідок, багато дітей помирали від зараження ран чи втрати крові. Більшість із тих, хто виживав після операції, так і не ставали успішними співаками.

Кастровані в ранньому віці підлітки виростали досить пізно, тому що ростові зони кісток у них закривалися. Вони ставали великими мужчинами з маленьким пенісом. Через відсутність впливу статевих гормонів на мозок вони не відчували сексуального потягу; у них не росла борода, натомість на голові волосся росло пишно, до того ж у них проявлялися інші ознаки, властиві жіночому тілу, як-от виражені груди чи жіноча форма стегон. На додачу вони здебільшого були товстими. Через інтенсивне тренування в них розвивався величезний об’єм легень.

Деякі кастрати стали справжніми суперзірками, а їхня сила голосу охоплювала чотири октави. Збереглися фонографічні записи Алессандро Морескі (1858–1922), останнього кастрата й соліста Сікстинської капели у Ватикані. Співати він почав у тринадцять, а після тридцятирічних виступів у хорі 1912 року вийшов на пенсію. У 1903 році кастрацію перестали практикувати, бо папа Пій Х (1835–1914) розпорядився у своєму Motu proprio (папський рескрипт) знову відродити в церкві григоріанський спів, покращити музичну освіту в духовних семінаріях та заборонити використання кастратів. У добу бароко публіка під час виступу кастрата в захваті вигукувала не «браво», а еnviva il coltello! («Нехай живе ніж!»).

Учень нерідко отримує покарання, на яке заслуговує його вчитель.

Отто Вайс

У ХІ розділі я розповідав, як уроки фортепіано моєї суворої бабці викликали в мене двоїсте ставлення до музики. Однак бувало й гірше. У Середньовіччі музичні інструменти також використовували як ганебний стовп. Порушники мусили носити символічну «нашийну скрипку» чи «нашийну флейту» із заліза або дерева. З цими інструментами їх гнали на вулицю, публічно принижуючи. Нашийна скрипка кріпилася за допомогою металевого нашийника та металевих стрічок для зап’ястків. Тож носій інструмента змушений був проходити крізь приниження, не маючи змоги чинити жодного спротиву. Нашийну флейту застосовували, насамперед, щоб провчити поганих музик.

Дерев’яна «нашийна скрипка», яку кріпили на шиї та зап’ястках, тож покараний мусив пройти приниження, навіть не маючи змоги опиратися. Були навіть подвійні нашийні скрипки для фіксації двох сварливих жінок

«Нашийна флейта». Голову покараного фіксували за допомогою металевого нашийника з правого боку, пальці пропихали в дірочки, великий палець був із протилежного боку, і всі разом пальці затискали

Первинна мета такого інструмента – «зцілити» порушника музичними звуками. Пітер Брейґель-старший 1559 року відтворив у картині «Нідерландські прислів’я» сто різних прислів’їв в образах. Зокрема, один елемент демонструє покараного чоловіка з муляжем скрипки, замкненого до пташиної клітки. Однак ще задовго до появи картини Брейґеля примусова музика у в’язницях слугувала цілющим видом покарання. Гармонійна музика покликана була переналаштувати душу на новий лад. Якщо ж покараний не був музикантом, то все, на що він міг спромогтися, – котячий нявкіт, а це відображало як його злочин, так і характер. Творячи жахливу музику, він мучив, карав і принижував сам себе.

Пітер Брейґель С. Фрагмент «Нідерландських прислів’їв» (1559). Чоловік відбуває покарання у клітці, граючи на бутафорній скрипці

В архіпелазі «ГУЛАГ» у Радянському Союзі музику використовували для «перевиховання» ув’язнених. Більшовики хизувалися цією програмою, як гуманною реформою, яку діаметрально протиставляли тюремним ув’язненням царських часів. Проте умови, в яких доводилося працювати в’язням, були жахливими. З 1920 року перевиховання не лише складалося з фізичної роботи, а й охоплювало культурну програму, яка мала б підняти інтелектуальний рівень ув’язнених. Програма перевиховання включала літературу, спорт, музику, гру в шахи тощо. Виникло багатогранне музичне життя з оркестрами й хорами, до яких, утім, входила лише незначна частина в’язнів.

З тридцятих років перевиховання поширювалося тільки на кримінальних ув’язнених, а не на політичних, яких вважали антисоціалістичними. Але для професійного внеску до програми перевиховання нерідко потрібні були саме політичні в’язні, що воліли замовчувати та применшувати. У 1936 році був ув’язнений композитор Сергій Протопопов (1893–1954). Він аранжував у рамках музичного конкурсу в тюрмі переможний «Марш бетонярів», але призу так і не отримав, адже перевиховання було призначене лише для музикантів-аматорів.

Гра на музичних інструментах і слухання музики, з одного боку, могли надавати в’язням сили, а з іншого – були поєднані з фізичним та психічним катуванням. Після шикування їм доводилося довгий час стояти на морозі, співаючи «Інтернаціонал». Тоді захворів не один, а наглядач мав звичку ще й бити ув’язнених у такт музиці. Групи в’язнів мусили грати на інструментах, дивлячись на своїх братів у нещасті, які виконували в цей час страшну й небезпечну роботу. Деякі групи ув’язнених мали своїми піснями надихати й підбадьорювати інших в’язнів до цілодобової роботи.

У наш час теж зловживають музикою. У тюрмі в затоці Гуантанамо як тортури застосовували музику хеві-метал. Як виняток, можна вважати пропозицію в Нідерландах витісняти юних волоцюжок грою класичної музики. Мені б справді було дуже цікаво, якби це дійсно подіяло.

3. Нейроестетика танцю

Танок – це поезія стоп.

Джон Драйден

Після багаторічної танцювальної освіти активність систем мозку, які регулюють моторику й почуття, підвищена навіть у стані спокою. Групу ділянок мозку, яка реагує, коли людина бачить танці іншої особи, називають «мережею сприйняття дії». Вона складається з премоторної ділянки, в якій відбувається планування рухів, та парієтальної й окципітально-скроневої кори. Танцюристи, мозок яких сканують, поки вони спостерігають за рухами інших, демонструють вищу активність у премоторній ділянці та в парієтальній корі цієї системи, залежно від досвіду, який вони мають із такими рухами. Премоторна ділянка й ранні зорові ділянки активуються тоді, коли досвідчені в танцях особи бачать танцювальні рухи, які вважають гарними. Це перші ніжні передвісники вмикання мережі, залучені в естетичному досвіді при спогляданні танцю.

Музика й танці

– Любиш танцювати? – запитала вона…

– Мені це ніколи не подобалося…

– Чому ні?

– Бо той, хто веде, – чоловік.

Симона де Бовуар

Музика і танець не розлучні. Це видно вже з того, що важко всидіти спокійно, коли грає музика. Крім того, здається, танець заразний. Коли хтось іде до танку, одразу ж за ним ідуть інші. Проте це правило актуальне не для кожного. Особисто я ніколи не мав аж такої любові до танцю. Щоб завершити цикл нашого виховання, я із сестрою у віці чотирнадцяти й дванадцяти років відповідно змушені були відвідувати танцювальну школу Джеймса Маєра, де пані Крас у червоній сукні й пан Моль у казково блискучих черевичках тренували з нами танцювальні па від квікстепу до румби. Ми сприймали ці уроки танцю гірше за чуму, а випускний бал взагалі був для нас ненависним. Ще й сьогодні, коли мова заходить про танці, я волію втекти. Тож описана нижче заразна дія танцю особисто мене не займає.

Не можу всидіти на місці, коли грає музика

Музика й рух – усюди ми натрапляємо на більш чи менш вдалі спроби поєднання одного з іншим. Величезні танцювальні вечірки викликають у всіх захоплення. У Китаї, щоб боротися зі старінням, усюди на вулицях танцюють, на превеликий гнів тих, хто вже не може витримувати шуму.

Музика активує також (пре)моторну кору мозку; під певний тип музики просто треба рухатися. Важлива різниця між класичною та легкою музикою криється в біті (beat). Синкопою називають ритмічний або мелодійний акцент, який не збігається зі схемою наголосів у такті, натомість передує чи йде безпосередньо після нього. Кількість синкопування відіграє вирішальну роль у тому, наскільки сильно музика пориватиме нас до руху. Важливим при цьому буде вихід із рівномірності, гра з таймінґом або перенесення акценту в біті, як це часто трапляється у фанку, хіп-хопі чи електронній танцювальній музиці. Передбачувана музика, як-от марш, надто нудна, щоб під неї танцювати. Музика з частим синкопуванням, як-от фрі-джаз, заскладна, щоб під неї рухатися. Ідеальний танцювальний біт міститься десь посередині. Існує ідеальна кількість непередбачуваності, за якої ніхто не зможе всидіти на місці. «Види такту зумовлені культурно, – зазначив Генк’ян Гонінґ, професор музичної когніції університету Амстердама, на шпальтах газети De Volksrant від 16 квітня 2014 року. – Але синкопування універсальне».

Пітер Брейґель-старший (?). Манія танцю (також танцювальна чума, хореоманія, танок Святого Івана, танок Святого Віта або Вітта) стала відомим соціальним феноменом в Європі з XIV до XVII століття. Подеколи, наприклад 1518 р. у Страсбурзі, одночасно танцювали тисячі людей

Вивчений на сьогодні приклад – номер Funky Drummer Джеймса Брауна – потужна, побудована на біті музика. Навіть той, у кого немає groove, – тобто схильності радісно йти до танцю, – упізнає ідеальну кількість непередбачуваності. Незамінним тут буде таймінґ: ноти, які є on-beat, грають дещо із затримкою, а off-beat – якраз на один тік раніше. Професор Гонінґ довів також те, що вже новонароджені немовлята знають, як працює ритм, і реагують на вихід за межі рівномірності.

Дикі, нестримні танці

Танок – не обов’язково мистецька чи гарна форма вираження. У 1518 році Страсбурґ сколихнула дуже дивна танцювальна епідемія. Незадовго до дня Святого Віта до міста прибула одна жінка і почала танцювати у вузьких провулках. Вона танцювала від чотирьох до шести днів. За цей час до неї приєдналися 34 інші танцюристи. Наприкінці серпня кількість диких, неконтрольованих танцівників зросла до чотирьохсот. Міська влада призначила їм як терапію подальші танці і навіть надала в розпорядження прилаштовані для цього зали. Подбали чиновники й про музик та професійних танцівників, які мали допомогти ураженим епідемією громадянам танцювати день і ніч. Міська верхівка вважала, що в такий спосіб до танцюристів знову повернеться здоровий глузд, однак, як це часто буває у сприянні стадній поведінці, сталося якраз навпаки.

Лише коли з’явилися перші загиблі, магістрат змінив курс, зазначивши, що треба понести покарання. Відтак було заборонено битися об заклад, азартні ігри та проституцію. Танцюристів вислали до храму на вершині гори, де вони мали ходити довкола вівтаря із зображенням Святого Віта в червоних черевиках.

Через тиждень по тому танцювальна епідемія справді минула. У Середньовіччі подібних спалахів танцювальної лихоманки було близько десяти. Усі вони сталися на берегах Рейну та Мозелю неподалік Страсбурґа. Самі по собі жертви зовсім не хотіли танцювати; після обряду екзорцизму вони мусили вирушити в паломницьку подорож.

У ті часи такі напади танцювальної лихоманки списали на ергот (ріжки маткові), токсичний гриб, що виростає на вологому збіжжі. Ергот і справді може спричинити судоми, галюцинації, епілептичні напади та марення, та аж ніяк не багатоденне витанцьовування. Танцюристи перебували у трансі. Існує припущення, що передумови такого божевільного стану варто шукати в жахливому голоді, який панував тоді довкола Страсбурґа, а причину – у неймовірному стресі, якого завдав той катастрофічний рік.

Танок у трансі відомий у багатьох культурах. Відданість танцю стимулює глядачів приєднатися. Але важливу роль відіграв і Святий Віт. Адже він був мучеником, який відмовився зректися своєї віри 303 року. За наказом римського імператора його занурили в розпечену олію, а тоді кинули на розтерзання голодним левам. Проте легенда розповідає, що він пройшов ці тортури неушкодженим, а лев навіть лизав йому долоню. Епілептики та жінки, які не могли завагітніти, молилися Святому Вітові. У пізньому Середньовіччі вірили, що цей святий може не лише прогнати хворобу, якої хотіли позбутися, а й наслати. Тому цей святий навіював страх, а вигук «нехай Бог нашле на тебе танець Святого Віта!» був поширеним прокльоном. Танцювальна епідемія, на думку вчених, що займалися вивченням цього феномена, була не лише вираженням розпачу, а й страху перед гнівом Святого Віта.

У неврології танцю Віта теж зайшлося місце. Термін chorea (грецьке слово на позначення танцю) використовують, коли пацієнти рухаються проти власної волі, наприклад при хореї Гантінґтона, спадковій невродегенеративній хворобі, початок якої характерний розладами поведінки та хореатичними рухами й веде до ранньої форми деменції. Хорея виникає внаслідок пошкодження смугастого тіла. Термін «танець Віта» застосовують спеціально для рідкісного неврологічного захворювання, як-от хорея Сіденгама, або Сhorea minor. У пацієнта фіксують протягом періоду від шести тижнів до дванадцяти місяців тремтливі танцювальні посмикування обличчя й рухи кінцівок, які зрештою згодом минають. Хорея Сіденґама часто виникає внаслідок стрептококової інфекції. Захисні речовини, які продукує тіло пацієнта проти цієї бактерії, атакують через молекулярну схожість також смугасте тіло в мозку. Тому й виникають танцювальні рухи.

Мозок, професія та автономія

XV. Мозок і професія

Моє покликання – бути композитором,і я впевнений, що колись ним стану…Тож прошу, не вимагай від мене йти грати у футбол.

Самюел Барбер у віці дев’яти років

Мозок розвивається в складній співпраці з нашим оточенням. В утробі матері це передусім хімічне оточення, а вже після народження на перший план виходить соціальне середовище. Утім роль хімічних речовин щодо впливу на наш мозок залишається вагомою протягом усього життя.

Ми приходимо у світ із власними можливостями та обмеженнями, йдемо до школи і зрештою обираємо певний фах. Я знав ще в шестирічному віці, що хотів стати лікарем. Такий вибір професії був суто емоційним і спирався на той факт, що мій тато, дідусь та їхні друзі розповідали стільки всього цікавого. Хто ж не може орієнтуватися на якийсь приклад, а також не має яскраво виражених талантів та зацікавлень, то за таких обставин досить важко обрати ту чи іншу професію. Я знаю одну жіночку, яка поняття не мала, ким хоче стати. Зрештою вона обрала професію консультанта з вибору професій. Принаймні вона могла блискуче розуміти вагання багатьох своїх клієнтів.

Декому шлях окреслює винятковий талант, з яким вони приходять у цей світ, – так, наприклад, було з Пабло Пікассо. Музика знову і знову підносить світу нових вундеркіндів, які змалку незрівнянно вміло грають на музичному інструменті. Талант залежить насамперед від генетичних задатків, а також ранньої фази розвитку мозку. Пізніше структури мозку та його функції завдяки тривалим професійним тренуванням підлаштовуються під обрану професію. Такий розвиток, наприклад, можна простежити в лондонських таксистів, які максимально просунулися щодо їхніх умінь орієнтуватися у просторі. Статеві відмінності нашого мозку теж впливають на те, в якій роботі ми успішні і від якої діяльності отримуємо задоволення, тож це теж зумовлює наш вибір фаху. Оскільки генетичні задатки впливають як на розвиток нашого мозку, так і на ризик виникнення психічного захворювання, то деякі психічні розлади притаманні певним конкретним професіям.

Хімічна база розвитку мозку робить його особливо чутливим до хімічних речовин із навколишнього середовища, промисловості й домогосподарства. Покращені методи дослідження раз у раз проливають світло на нові токсичні дії на мозок, особливо в певних категоріях професій. «Життя небезпечне для життя», – часто зітхав мій батько.

1. Обдарування може стати вирішальним у виборі професії

Правила й методи ведуть у нікуди, якщо їм не допомагає природне обдарування.

Квінтиліан (35—100)

У виборі професії вирішальну роль відіграють збіг обставин, приклади для наслідування у власному оточенні, обдарування, зацікавленість і досвід. До того ж усі ці фактори між собою пов’язані. Видатні музичні таланти не лише зростають у музичних сім’ях, а й тяжко працюють із раннього віку над тим, аби повноцінно розкрити свій дар. Це стосується й інших професій. Італійський король моди Валентіно Ґаравані (1932) ще дитиною малював ескізи суконь для сестри та змалку носив виготовлені на замовлення черевики.

Так здається, що у математиків задатки, зацікавленість і талант наявні від самого початку, вони вже в ранньому віці досягають максимальних результатів. Манджул Бхаргава, один із чотирьох лауреатів Філдсівської премії 2014 року, вже в 28 років став професором математики в університеті Принстона. І через це він лише на дещицю опинився вище вікового рекорду. Коли йому було всього три роки, його мати, між іншим, теж професорка математики, могла вгамувати його лише тим, що садовила додавати великі числа. Здобуття звання професора серед математиків зазвичай відбувається у віці близько тридцяти років. Певну кореляцію з таким обдаруванням виявили в мозку: у математиків більша густина сірої речовини в нижній частині парієтальної частки та в лівій нижній фронтальній зоні.

Для інших професій, як-от лікар чи архітектор, важливіше значення має досвід. На них поширюється теза Томаса Алви Едісона, що професійне вміння складається на 99 % із гарування і з 1 % надихання. Креативність розвивається в них лише після важкої та тривалої праці, поки вони не опанують матеріал до найменших дрібниць, а в їхньому мозку не з’явиться можливість виникнення нових асоціативних утворень. Тому архітектори досягають вершини своєї творчості, тільки коли їм перевалює за сорок.

Потяг до окремих професій може виникнути й через малі варіанти нашої ДНК. Такі поліморфізми, маленькі варіанти в генах нашого біологічного годинника, вирішують, наприклад, коли ми полюбляємо вставати – раніше чи пізніше. Якщо виникає бажання присвятити власне життя професії пекаря і вже о пів на четверту ранку покидати тепле ліжечко, то передусім було б добре мати в розпорядженні підхожий варіант годинникового гена.

Деякі продавці обслуговують своїх клієнтів помітно охочіше, ніж інші. І ця риса пов’язана з маленьким генетичним варіантом у рецепторі соціального нейропептиду окситоцину. Продавці, які вміють вибудовувати добрі стосунки з клієнтами, чутливіші до окситоцину. Проте є й такі, які більше зважають на результати бізнес-діяльності, ніж на клієнтів. Вони рідше переживають стрес, адже на основі іншого поліморфізму не так чутливо реагують на гормон стресу кортизол. Натомість їм легше заводити нові знайомства.

2. Професія, тренування та хобі змінюють наш мозок

Численні спостереження вказують на те, що наш мозок адаптується до професії, тренувань і дозвілля. Деякі професії та хобі стимулюють певні структури мозку настільки сильно, що вони, як показує сканування мозку, змінюють свій розмір.

Гіпокамп – це структура, важлива для просторової пам’яті. У лондонських таксистів, які для отримання ліцензії повинні за короткий час вивчити величезну і складну мережу вулиць цього міста напам’ять, у порівнянні з контрольною групою більша кількість сірої речовини в задній частині гіпокампа, а в передній натомість її менше, ніж у контрольної групи.

Звісно, що для дослідження лондонських таксистів не підбирали осіб з особливо великим розміром задньої частини гіпокампа. Розмір їхнього гіпокампа радше корелював із тривалістю професійної діяльності: що довше вони таксували, то більшою була задня частина і меншою передня частина гіпокампа. До контрольної групи ж підібрали осіб, які не працювали таксистами. У них взаємовідношення між розміром гіпокампа й їхньою здатністю до навігації в просторі не виявлено.

Заразом перевірку на віртуальному симуляторі лондонського середмістя пройшов колишній таксист. Він 37 років присвятив цій професії, але мусив її покинути через двостороннє ураження гіпокампа, спричинене рідкісним захворюванням мозку (лімбічним енцефалітом з антитілами вольтажних калієвих каналів). Поки він притримувався головних вулиць, то ще давав собі раду, однак на невеличких вулицях у нього виникали труднощі. Тобто виходить, що гіпокамп необхідний саме для складної навігації. Добре, що все відбувалося у віртуальному середовищі.

Найкращий аргумент на підтримку того, що навчання впливає на гіпокамп, виходить із низки досліджень, коли таксистів обстежували під час навчання. Ті з них, котрим вдалося вивчити напам’ять мережу вулиць Лондона за чотири роки, показали селективне збільшення об’єму сірої речовини в задній частині гіпокампа. У тих таксистів, які провалили іспит, подібного не фіксували.

Такий самий приріст сірої речовини в задній частині та її зменшення в передній частині гіпокампа виявили в професійних танцюристів та акробатів-канатоходців. У їхній професії важливе значення має функція гіпокампа стосовно просторової пам’яті та передавання інформації звідти до вестибулярного апарата. У танцюристів зміни гіпокампа корелювали з часом, проведеним на тренуваннях. Збільшення задньої частини гіпокампа приписують інтенсивному використанню візуальних сигналів для балансу танцівника; такі сигнали обробляє саме ця ділянка мозку. А той факт, що в танцюристів були збільшені ще й ділянки зорової кори, як-от язичкова й веретеноподібна звивина, тільки підтверджує це припущення.

У Швеції військові перекладачі пройшли вкрай виснажливе тренування, аби вміти вільно розмовляти новою мовою (російською чи єгипетською арабською) за десять місяців. Щодня вони вивчали триста-чотириста нових слів. Після трьох місяців навчання продемонстрували (у порівнянні зі студентами, які вивчають медицину чи когнітивістику) збільшення об’єму гіпокампа, а також деяких інших структур мозку, пов’язаних із пам’яттю, а саме товщини кори лівої середньої та нижньої фронтальної звивини, а також лівої верхньої скроневої звивини. Існує припущення, що талант цих майбутніх перекладачів залежить від пластичності ділянок мозку, розмір яких змінюється через навчання.

Під час гри в шахи активні інші ділянки мозку. У гросмейстерів об’єм nucleus caudatus перебуває в негативній кореляції з кількістю років, протягом яких вони грають. Крім того, їхній коефіцієнт у рейтингу Ело, що визначає їхнє місце в турнірній таблиці, негативно корелює з потужністю їхньої системи довгих трактів. Вимірювання проводили за допомогою DTI (дифузної тензорної нейровізуалізації) стосовно diffusivity в fasciculus longitudinalis superior (верхній поздовжній пучок). В який спосіб ці структури задіяні в грі в шахи, – ще треба дослідити.

Хобі теж пов’язані зі змінами структур мозку. Після восьмитижневої Mindfulness-Intervention у піддослідних порівняно з контрольною групою фіксували вищу концентрацію сірої речовини в гіпокампі, у поясній та скронево-парієтальній корі. Серед технік обрали досить поширену Mindfulness-Based Stress Reduction (MBSR, базоване на зменшенні стресу). Старші люди, середній вік яких становив 66 років, які через порушення сну брали участь у щотижневій Mindfulness-Intervention, уже після шести сеансів продемонстрували помітні зміни сірої речовини. Те саме стосувалося й досвідчених відвідувачів процедури; у них у правому передньому острівці, правому гіпокампі та лівій gyrus temporalis inferior (нижня скронева звивина) виявили більшу кількість сірої речовини. У гравців у гольф після сорока годин тренувань констатували збільшення сенсорно-моторної кори та окципітально-парієтального переходу порівняно з контрольною групою.

3. Вибір професії крізь призму статі та статевої орієнтації

Жіночої статі Моцарта не існує, так само як не існує жіночого варіанта Джека Різника.

Камілла Палья

Гендерна ідентифікація та сексуальна орієнтація формуються під час розвитку в утробі матері в структурах мозку на основі взаємодії між генетичною комплектацією, статевими гормонами та утвореними клітинами мозку дитини. Фактори навколишнього середовища, як-от хімічні речовини, що проникають крізь плаценту, або сильний стрес, якого зазнала мати під час вагітності, здатні впливати на цю взаємодію. Саме рання статева диференціація може бути причиною резистентності до змін у розподілі деяких завдань між чоловіками та жінками. Проте це зовсім не відкидає того, що в розподілі завдань між чоловіками та жінками важливу роль відіграють деякі нераціональні дискримінаційні фактори. До речі, психолог і дослідник галузі комунікації Яп ван Ґіннекен дійшов висновку, що акціонери чоловічої статі виявляли менше довіри до генеральних директорів жіночої статі, і це попри те, що верхівка підприємства, представлена всіма статями, загалом демонструє кращі фінансові показники.

Попри всі намагання фемінізму, а в подальшому й політики, за останні п’ятдесят років змінилося не надто багато в перегляді ролі чоловіка та жінки. Лише декілька відсотків нідерландських чоловіків розподіляють робочі та сімейні обов’язки порівно із жінками. І тільки незначну частину опіки над близькими беруть на себе чоловіки. Завдяки протизаплідним таблеткам великі сім’ї стали рідкістю, а жінки отримали змогу реалізувати себе й на інших фронтах, окрім материнства. Отже, більше жінок дістали шанс здобути якісну освіту. А втім, нідерландські жінки досі посідають лідерські позиції в Європі серед тих, хто працює неповний робочий день. І ніщо, навіть краща опіка над дітьми, не може їх спонукати працювати повноцінно, адже вони воліють виховувати дітей особисто. Тож очевидно, що ми обираємо те, що всупереч ідеалізованим уявленням про рівність, буде найкращим для нашого мозку з огляду на природню статеву селекцію.

Багато феміністок плекали надію, що чоловіки й жінки колись стануть абсолютно рівними у виборі професії. І фактично за останні роки кількість дівчат у багатьох спеціалізаціях помітно збільшилася, наприклад у психології, де сьогодні не зустрінеш чоловіка, а також у біології чи медицині, де жінки становлять більшість. У технічних університетах освіту здобуває сьогодні значно більше жінок, ніж колись. Однак жінки-сантехніки досі рідкість. У науці принцип рівності призвів не до тих результатів, на які сподівалися. Це утопія – вважати, що з часом 50 % професорського складу в природничих науках та в математиці становитимуть жінки.

Ісаак Ісраельс, Доктор А. Г. Якобз (1920). Вона стала першою дівчиною в Нідерландах, яка отримала право доступу як слухачки до гімназії, а 1870 року стала першою жінкою, що вивчала медицину. Після закінчення освіти вона стала першою нідерландською лікаркою. А. Г. Якобз працювала домашньою лікаркою в Амстердамі й виступала за обмеження народжуваності. Вона вступила у «вільний шлюб» і тільки на знак протесту таки заручилася зі своїм законним чоловіком

Частину гендерної різниці на верхніх щаблях наукової ієрархії приписують тій обставині, що наукове дослідження сьогодні часто нагадує військову операцію або ведення бізнесу, де боротьба за виживання є одним із ключових факторів. Риси, які частіше властиві чоловікам, надають їм перевагу. У Китаї, де всі жінки працюють, серед наукової верхівки можна побачити фактично самих чоловіків. Одна з моїх колишніх студенток, між іншим, зараз єдина професорка в китайському Інституті досліджень мозку, скаржилася на те, наскільки важко їй було знову і знову вибивати лабораторні приміщення, гроші чи співробітників, тоді як її колеги чоловічої статі майже не мали із цим проблем.

Найбільше різниця між статями спершу проявляється у виборі іграшки, а потім – професії. Те, що помітно ще в дитинстві, продовжується в дорослому віці й чіткому розмежуванні професійних зацікавлень. Чоловіки схильніші до професій, де треба мати справу з речами, жінки ж надають перевагу роботі з людьми. Жінки нерідко домінують не тільки вдома, а й у допоміжних професіях, як-от амбулаторний чи клінічний догляд.

Бажання дбати про когось в обох статях розподілене не порівну. Коли професор Верстендорп запитав студентів-медиків у Лейдені, в якій сфері ті хотіли б пізніше працювати, чверть із них, переважно жінки, обрали педіатрію. На щастя, стількох хворих дітей насправді немає. Опіка над дітьми закладена в наших генах. Тільки одиниці обрали професію геронтолога – на догляд за старими людьми еволюція нас не відбирала. З перспективи еволюції після розмноження ми стаємо відпрацьованим матеріалом.

Гінекологія й акушерство, як і багато інших медичних спеціальностей, стали жіночими професіями. З цього погляду, ми таки зробили великий крок від часів Алетти Якобз. Однак нещодавно я відвідав конгрес з андрології, галузі медицини, що вивчає чоловічі статеві органи. І виявив, що ця галузь медицини продовжує залишатися нішею для чоловіків. В інших професіях теж можна простежити чітку різницю між статями. Наприклад, є лише декілька видатних диригенток. Виняток із правила – Фріда Белінфанте. Вона була віолончелісткою і до Другої світової війни першою диригенткою професійного оркестру в Нідерландах, але згодом працювала і в США (про це йдеться далі).

Фріда Белінфанте (1904–1995) єврейського походження, була обдарованою віолончелісткою, попри те що її руки були замалими для цього інструмента. Ще дитиною вона була хлопчакуватою, дикою і невгамовною: навіть застрибувала на електричні трамваї під час руху. Перед Другою світовою війною Белінфанте стала першою диригенткою в Нідерландах. Їй це судилося долею. Її дід і батько були музикантами; дід 150 років тому диригував парковим оркестром, що став попередником оркестру Concertgebouw. А від батька їй діставалися стусани, коли вона, будучи дитиною, неправильно грала якусь ноту. У Concertgebouw Белінфанте виступала з власним камерним оркестром. Коли німецькі війська увійшли в Нідерланди, її брат опинився серед тих, хто усвідомив, що їх чекає від нацистів, тож скоїв самогубство. У травні 1940 року 317 людей у Нідерландах покінчили із життям, 210 із них – євреї. Величезне число – особливо, якщо порівняти із середнім показником травня попереднього року – 71,2.

Фріда лютувала, розпустила оркестр. Вона не хотіла миритися з тим, що єврейські учасники її концерту мусили бути звільненими, тож почала чинити опір. Вона виробила тисячі фальшивих посвідчень, у яких більше не було літери «J»[12], врятувавши в такий спосіб життя багатьом людям. З часом група спротиву усвідомила всю небезпеку ситуації, адже дублікати оригіналів документів зберігалися в службі реєстрації громадян Амстердама. Тож Фріда стала рушійною силою атаки на службу реєстрації громадян 1943 року. Як жінка, вона, втім, не мала змоги брати безпосередню участь у нападі. Атака – це справа рук чоловіків. Незважаючи на це, німці оголосили її в розшук. На публіці з’являлася, переодягнена чоловіком (між іншим, їй це навіть подобалося). Найбільше вона полюбляла жакет і штани.

Після того як більшість учасників групи спротиву були затримані й за законами військового часу розстріляні, Фріда втекла до Швейцарії, де в таборі для біженців її охопила глибока депресія. Зрештою вона змогла її подолати, розпочавши знову грати на віолончелі. Після війни Фріда переїхала до США. У Каліфорнії в одному вкрай консервативному районі, який щодо музики вважали пустелею, вона заснувала Orange County Philharmonic Orchestra. Цей оркестр приніс їй шалений успіх, аж поки його не поглинув Los Angeles Philharmonic, а Фріда пішла з посади.

Лесбійка – у час, коли це слово було маловживаним, а гомосексуалізм був табу, – вона перебувала в таємних, але інтенсивних любовних стосунках із, як вона сама підрахувала у старшому віці, 21 жінкою. Якийсь період часу вона була навіть заміжня, але її чоловік знав, що жінки їй більше до вподоби.

Не лише стать впливає на наш професійний вибір, а й сексуальна орієнтація. Проте серйозні дослідження цієї теми досі ще залишаються перспективою майбутнього. У професіях зі сфери надання послуг, наприклад у галузі догляду чи в екіпажі на борту літака, значно частіше зустрічаєш гомосексуальних чоловіків, ніж гетеросексуальних. Щодо цього варто згадати, під час одного експерименту з уживанням соціального нейропептиду окситоцину, який кожен із нас виробляє у власному мозкові, у гомосексуальних чоловіків прокинулося сильніше бажання соціальної близькості в порівнянні з гетеросексуальними. Гомосексуалісти характерні також для професії перукаря або творчої професійної сфери, наприклад світу танцю, мистецтва чи моди. В одному експерименті з близнюками і справді було виявлено помітний взаємозв’язок гомосексуальності з творчими нішами, як-от театр і література.

Серед усних перекладачів більшість становлять жінки, а їхні колеги чоловічої статі нерідко гомосексуальні. І Китай із цього правила не виняток, як мене запевнила одна перекладачка, що працює на владу Пекіна. Дивує те, що я жодного разу не чув, аби хтось говорив про так звану «скляну стелю» – невидимий бар’єр для гетеросексуальних чоловіків, які прагнуть реалізувати себе в цій професії. Те, що кожен принципово рівний, має право здобувати будь-яку освіту й обирати будь-яку професію, – важливе досягнення. Але, хто сподівається на абсолютно рівний розподіл завдань у межах сім’ї між чоловіком та жінкою і на рівний розподіл між гомо- та гетеросексуальними людьми різних професійних сфер, той змушений буде розчаруватися. Наш сексуально різний мозок до цього не пристосований.

Отже, висновок такий: професійна діяльність даватиме задоволення лише тоді, коли вдалося знайти галузь, яка відповідає розвитку власного мозку і коли мозок протягом часу, витраченого на роботу, продовжує до неї пристосовуватися. Схильність до деяких професій, як-от зацікавленість жінок у сфері догляду, з погляду еволюції, корисна. Однак загальна характеристика групи нічого не змінює в тому факті, що у схильності до вибору певної професії в межах певної статево-специфічної групи чи якоїсь чітко класифікованої групи, як і всюди, панує різноманіття. Тож кожна людина має отримати шанс вибрати професію відповідно до власних зацікавлень, навіть якщо цей вибір суперечить груповим уявленням, – саме так, як свого часу зробила Алетта Якобз і Фріда Белінфанте, до того ж із величезним завзяттям і мужністю.

4. Вибір професії та психіатрія

Прагнучи бути інновативним, треба буди готовим до того, що інші тебе сприйматимуть за ідіота.

Ларрі Еллісон

Оскільки генетичні фактори під час освіти впливають як на характери й певні бізнес-інтереси, так і на виникнення деяких психічних захворювань, певні професії мають окремі «слабинки» щодо розвитку тих чи інших хвороб. Серед митців, до речі, частіше діагностують порушення настрою. Кемпбелл та Вонґ (Campbell, Wang, 2012) простежили взаємозв’язок між вибором спеціальності та захворюваннями мозку в сім’ї. Вони дослідили в університеті Принстона, елітному американському виші, чи існує зв’язок між вибором фаху студента й наявністю психічних захворювань серед членів його родини. У родинах студентів, які надавали перевагу технічним спеціальностям (фізика, математика, машинобудування), частіше траплялися аутисти, ніж у студентів інших факультетів; натомість студенти гуманітарних спеціальностей частіше мали депресивного родича.

Результат – частіша наявність аутизму в сім’ях інженерів і науковців природничих наук, а також студентів, що вивчають фізику, математику й машинобудування – бездоганно доповнює результати японського дослідження. Японські вчені досліджували відмінності мозку студентів, які вивчали природничі (фізика, хімія, фармацевтика та сільське господарство) або соціальні й гуманітарні науки (мистецтво, література, педагогіка, юриспруденція, економіка). Дослідження показало, що різниця в анатомічних кластерах ділянкового об’єму сірої речовини мозку в студентів природничих спеціальностей більше відповідає кластерам аутистів, ніж у студентів соціальних і гуманітарних напрямів.

У Нідерландах задокументовано, що найбільше аутистів із високим рівнем IQ мешкають у Ейндґовені чи довкола нього. Туди вони переїхали через Технічний університет і підприємство Philips; сфера їхньої діяльності переважно технічного характеру. Аутисти з низьким рівнем IQ є передусім садівниками. Один садівник з аутизмом якось цілком спонтанно сказав мені, що з деревами в нього значно кращий контакт, ніж із людьми. Також між психопатичними рисами характеру (бути безстрашним, ухвалювати рішення спокійно та швидко, беземоційно, без жодної емпатії чи відчуття провини, діяти суто в інтересах поставленої мети) та перебуванням на посаді виконавчого директора великих міжнародних підприємств чи банків є взаємозв’язок. Між іншим, ті самі риси характеру асоціюють із геройством під час війни.

5. Пошкодження мозку професією та навколишнім середовищем

Кожна річ – отрута, і не буває нічого без отрути. Лише доза робить так, щоб річ не стала отрутою.

Парацельс

Від миті нашого зачаття нас оточують хімічні речовини, які можуть нести загрозу нашому мозкові. На фермерському господарстві на дитину в утробі матері чатуватиме більша загроза заслабнути на тяжку хворобу, як-от аненцефалія (відсутність великого мозку), оскільки її батьки перед тим мали справу з пестицидами. До відносно нового професійного ризику зараховують радіоактивні речовини. Отруєння під час професійної діяльності можуть настати, якщо працювати доводиться зі свинцем, органічними розчинниками, ртуттю, пестицидами та багатьма іншими речовинами. До моїх батьків навідувався надзвичайно милий садівник із низьким рівнем IQ. Звісно, він добре знав, що засіб захисту рослин «Паратион» дуже отруйний, тому й зберігав пляшечку з цим токсином у контейнері для бутербродів. Коли одного разу та пляшечка відкрилася, він просто ретельно струсив отруту з бутерброда, перш ніж його з’їсти. Лише дивом його врятували тоді в лікарні.

Отруєння монооксидом вуглецю (чадним газом) трапляються через несправність печей, бойлерів і генераторів. Це явище й досі поширене по цілому світі. Безбарвний газ без запаху витісняє кисень із червоних кров’яних тілець, через що до мозку не надходить достатня кількість кисню; потерпілі скаржаться на запаморочення, нудоту та втому. Деякі люди падають у кому і помирають, інші ж переносять отруєння, однак їхній мозок, насамперед біла речовина, ще довго відчуватиме наслідки завданої шкоди.

Зазвичай причини ураження нервової системи слід шукати у професійному середовищі, однак такі розлади можуть спричиняти й наркотики чи алкоголь. Отруйні речовини порушують передавання імпульсу з нервових закінчень до м’язів, що спершу виявляється у формі тремору чи втоми. Пізніше може дійти до численних розладів функцій мозку, як-от: порушення пам’яті, концентрації, рівноваги та мовлення, паралічі й епілепсія. Мозок, до речі, дуже чутливий до важких металів. На фабриках із виробництва батарейок і виробів із пластику, а також під час спаювання чи змішування деяких фарб може статися отруєння свинцем.

Отруєння ртуттю трапляються на фабриках із виробництва батарейок і на шахтах. Раніше ртуть використовували для виготовлення повстяних капелюхів. У книзі «Аліса в Країні Чудес» Льюїс Керрол описав «божевільного виробника капелюхів», чим показав наочний приклад наслідків подібного отруєння. В Японії сталося отруєння метилртуттю, коли одна з фабрик вилила ртуть в одну з морських бухт. Як наслідок, ртуть накопичилася в популяціях риби бухти Мінамата. Харчувалися цією рибою насамперед сім’ї рибаків. Мозку як дорослих, так і ненароджених дітей була завдана шкода з тривалими наслідками. Ртуть у рибі та навколишньому середовищі залишається проблемою і донині. Діти з високим рівнем метилртуті в пуповинній крові несуть високий ризик рівня IQ нижче 80 у шкільному віці.

Людям, яким регулярно доводиться мати справу з важкими металами, значно більше загрожує можливість захворіти на хворобу Альцгеймера, Паркінсона чи бічний аміотрофічний склероз. Органічні розчинники застосовують всебічно, наприклад, у фарбах, чорнилі принтера, пестицидах і засобах для миття і чистки. Органофосфати в пестицидах поєднуються з ацетилхолінестеразою, впливаючи на передавання імпульсів у нервовій системі. Ці речовини мають значення і при аеротоксичному синдромі (див. інформацію у кінці розділу).

Утім, не лише хімічні сполуки здатні спричинити порушення роботи мозку. Для нашої продуктивності й доброго самопочуття вагоме значення має також регулярна зміна денного світла та нічної темряви. Цей природний ритм порушений «світловим забрудненням», коли ми, наприклад, пізно ввечері користуємося планшетами, мобільними, комп’ютером чи дивимося телевізор. Існують також професійні сфери, як-от радіологія, де доводиться багато працювати в темряві. Крім того, ритм дня і ночі в багатьох людей порушений позмінною роботою. Усі ці збої біологічного годинника можуть призвести до високого рівня гормона стресу кортизолу та низького рівня гормона сну, зумовивши цим самим безсоння, високий кров’яний тиск і депресію. Шум на робочому місці може призвести до розладів слуху, навіть у музикантів.

Професійні боксери нерідко обіцяють перетворити мозок суперника на кашу, відправивши його в нокдаун чи нокаут. Але цим самим вони підпадають під ризик захворіти в ранньому віці на хворобу Альцгеймера або Паркінсона. Нідерландська Рада з питань здоров’я запропонувала повністю заборонити бокс у країні, однак це викликало палкий протест спілки боксерів. Досі ще жоден уряд не набрався сміливості, аби прислухатися до поради Ради з питань здоров’я.

Хронічний професійний стрес веде до тоншання медіальної префронтальної кори, що й пояснює часту появу когнітивних розладів під дією тривалих стресових умов. До того ж констатують збільшення об’єму мигдалини, а це зумовлює зростання відчуття страху й агресії. Ба більше, зменшується nucleus caudatus, спричиняючи порушення дрібної моторики. Змін гіпокампа в потерпілих не виявлено. Якщо на роботі знову і знову доводиться працювати під тиском, як, наприклад, пілотам розвідувального літака U2, то виникають аномалії в білій речовині чи ураження сполучень між ділянками мозку. І, як було встановлено, у таких пілотів падали показники успішності під час виконання завдань, пов’язаних із лічбою чи запам’ятовуванням, та й загалом постраждали всі когнітивні функції.

В окремих випадках ураження мозку призводить до неочікуваного позитивного ефекту. Знову і знову ураження мозку чи нейродегенеративна хвороба, як наприклад фронто-темпоральна деменція, неабияк стимулює творчість. Один водій вантажівки в 48-річному віці через п’ять років після травми мозку, зумовленої невдалим падінням, взявся вперше в житті за креслення і малювання. Це неабияк його захопило, і він швидко розвинув свій оригінальний стиль. Його прагнення творити виходило за межі норми. Він компульсивно творив 24 картини на місяць. Очевидно, що в нього було ураження лівої скронево-лобової ділянки.

Екіпаж літака невпинно перебуває під впливом проміння й озону, має ненормований час роботи, пролітає часові пояси, тож постійно змушений боротися з так званим jetlag (десинхронозом). На додачу в кабіні пілота чи в салоні час від часу виникають проблеми з тиском повітря. Коротко кажучи, співробітники авіакомпаній мають досить специфічну професію. Кількість пілотів і стюардів, у яких виявляють ранні симптоми хвороб, б’є тривожні рекорди. Деякі з них змушені покинути польоти ще в досить ранньому віці через неврологічні симптоми, прояви втоми, порушення концентрації, розлади пам’яті чи труднощі з добором підхожих слів. Спершу в Австралії, а згодом і в США та Англії висунули припущення, що гострі та хронічні симптоми хвороб можуть бути спричинені токсичними речовинами в повітрі салону літака.

У Нідерландах, незважаючи на певний спротив, непрацездатний колишній пілот Міхель Мулдер проводить уже декілька років дослідження токсичних речовин у повітрі салону. Компанія KLM перевела Мулдера 2006 року «на землю», після того як під час стандартного обстеження всі його показники виявилися нижче норми. Відтоді в дослідження аеротоксичного синдрому він інвестував понад 80 000 євро власних заощаджень. Ключове питання вже не стосується того, чи в повітрі на борту літака справді є отруйні масляні випари (це вже було неодноразово доведено), проте чи описані неврологічні проблеми дійсно можуть спричинятися незначною концентрацією отруйних мастильних випарів у повітрі салону. Це запитання доповнює інше: якщо це справді так, то що це означатиме для мільйонів пасажирів та екіпажів? Можна собі лишень уявити, чому авіакомпанії проявляють не надто багато ентузіазму, аби докопатися до суті.

Усі комерційні реактивні літаки використовують повітря, спресоване в моторах, не лише для роботи моторів, а й для вентиляції салону, куди воно проникає без жодних фільтрів (винятком є лише новітні літаки компанії Boeing, 787-Dreamliner). У турбінних моторах усіх інших літаків постійно випаровується незначна частка мастила, яка проникає крізь заглушки. З таких мастил вивільняється речовина трикрезилфосфат (TСР), яка зрештою під дією високого тиску потрапляє в повітря кондиціонера і вже звідти – до салону. TСР додають до мастил літаків як засіб від корозії та займання. Інший іще токсичніший ізомер TСР триортокрезилфосфат (TOKФ) під тиском теж вивільняється у повітря. Зазвичай у повітрі салону концентрація TСР і TOKФ незначна, однак іноді в салон потрапляє велика їхня кількість у вигляді диму, це навіть можна відчути за запахом. Я пригадую такий випадок під час першого внутрішнього перельоту Китаєм на досить старому літаку. Раптом нас оповила імла, а я, намагаючись заспокоїти нашого сина, пояснював йому, що в цьому немає нічого страшного, що таке трапляється на літаках у Китаї регулярно.

TСР здатний проникати в організм через легені або шкіру. Це нейротоксична речовина, споріднена за хімічний складом з нервово-паралітичним газом зарином. (Зарин – нервово-паралітичний газ, який застосувала під час теракту японська секта «Аум Сінрікьо» 1995 року. Тоді загинуло 13 людей, а тисячі зазнали поранень). У пробах повітря кабіни пілота та в крові пасажирів без помітних симптомів регулярно виявляли малі дози TСР. У великій кількості ця речовина дуже небезпечна. У 1959 році в 10 000 людей у Марокко виявили неврологічні симптоми після споживання оливкової олії, куди домішали авіамастило. У 1995 році в Китаї через TСР було заражено борошно, що призвело до численних жертв, кількість яких досі точно не встановлено.

Авіакомпанія KLM свого часу виявилася не готовою до співпраці з Міхелем Мулдером у питаннях вивчення TСР-забруднення повітря в її літаках. Тож і я літав декілька разів до Китаю з маленьким насосом, який всмоктував повітря салону літака крізь спеціальний фільтр. Під час огляду я клав насос поруч із комп’ютером у пластиковий контейнер на стрічці контролю. На мій великий подив, до мене ніколи не виникало запитань. Навіть десятигодинне гудіння насоса, який я вмикав у салоні, не привертало увагу ані персоналу літака, ані пасажирів, що сиділи поруч. Пізніше ж компанія KLM і сама долучилася до збору проб повітря. У цього авіаперевізника в 37 з 89 наявних літаків Boeing-737 виявили незначні дози ізомеру TСР. Після того як один із пілотів KLM звернувся до суду, компанія таки погодилася провести детальні дослідження.

У 2011 році оприлюднили британське Cabin-Air-дослідження, в ході якого було доведено наявність незначних концентрацій TСР і TOKФ під час 23 перельотів зі 100. Органофосфати, як-от TСР і TOKФ, пригнічують білок ацетилхолінестераза, унаслідок чого хімічний медіатор ацетилхолін накопичується у великій кількості в нервових закінченнях. Через це нейрони постійно подразнюються і зрештою відмирають. Організм виділяє антитіла проти білків цих дегенерованих клітин мозку. Те саме було виявлено у крові членів екіпажів, які страждали від проблем із пам’яттю та порушення рівноваги, головного болю, втоми, м’язової слабкості й запаморочення.

У деяких людей є такі генетичні варіанти в ДНК білка, які знищують органофосфати. Тому такі люди ще чутливіше реагують на нейротоксичну шкоду, завдану цими речовинами. Аномалії в мозку членів екіпажів були підтверджені і на сканері мозку. Однак неспростовного доказу того, що TСР і TOKФ відповідальні за проблеми зі здоров’ям пілотів і команди літака, досі немає. І отримати їх буде нелегко. Другого червня 2015 року колишня нідерландська держсекретарка з питань інфраструктури й навколишнього середовища Вільма Мансфельд створила національний консультативний комітет з теми забруднення повітря на борту літаків. Завдання комітету – з’ясувати, чи повітря в літаках може бути збудником хвороб. До складу комітету увійшли представники авіакомпаній, персонал літаків і дослідники. Результати справді можуть вразити.

XVI. Професійні захворювання, зумовлені стресом та особливостями характеру

У солдатів, водіїв локомотивів, асистентів і в жертв професійно зумовлених найрізноманітніших стресових ситуацій психологічна травма належить до найпоширеніших причин хвороби. У частини з них діагностують посттравматичний стресовий розлад (ПТСР). У нідерландських військах в Іраку 3,5 % солдатів страждали на ПТСР, в Афганістані – 2,8 %. Подібний стресовий розлад здатний мати тривалі або ж постійні шкідливі наслідки як для потерпілої особи, так і для її оточення. Колишній морський піхотинець, який свого часу проходив службу в Камбоджі, розповідав: «Грудень – це справжнє пекло. Почувши феєрверк, я одразу ж думаю про ворожих снайперів і міни. Поки я спав, то намагався задушити власну дружину». Однак бувають і такі люди, які саме через якусь хворобу обирають певну професію. Люди, які завдяки психопатичним рисам характеру домоглися провідної посади в підприємстві, можуть згодом завдати тяжкої шкоди як самому підприємству, так і його працівникам.

1. Посттравматичний стресовий розлад (ПТСР)

Заходь надвечір побалакати, Як там велося на війні.Й щораз я буду гірко плакати, Хоч сто разів скажи мені.

Лео Вроман (1972)

Посттравматичний стресовий розлад характерний повторенням яскравих спогадів про певну травматичну подію (вночі часто у формі жахіть), униканням усього, що нагадує про ту подію, депресіями, зловживанням речовинами, що спричиняють звикання, підвищеною пильністю, агресією, відчуттям сорому та провини, пришвидшеним серцебиттям, поверхневим сном і частою полохливістю, а також надмірною дратівливістю – славнозвісною «короткою точкою кипіння». Коли йдеться про посттравматичний стресовий розлад, спершу на думку спадають солдати, що повертаються додому з війни. Їхнє повернення вимагає від них справді потужної здатності до адаптації. Спершу їх як солдатів вчили максимально швидко й ефективно бути готовим до насилля, необхідного для виживання, яке подеколи робить із них героїв. Однак після повернення додому ця сама поведінка розцінюється як злочинна. У зоні бойових дій постійна збудливість солдатів необхідна для виживання, але вдома її вважають психопатологічною.

Тож не дивно, що від 6 % до 13 % солдатів, які повертаються з місць служби, мають посттравматичний стресовий розлад. У половини з них це залишається на все життя. Насамперед працівники військового медичного персоналу часто страждають посттравматичним стресовим розладом, адже їм доводиться часто бачити сильно поневічених вояків. Після повернення додому вони нерідко агресивні та конфліктні. Крім того, їм загрожує високий ризик розлучень, безробіття чи залежності.

ПТСР – це, звісно ж, не новий діагноз, проте раніше в цього феномена була інша назва. Під час громадянської війни в Америці 1871 року говорили про soldier’s heart[13], а під час Першої світової – про shell shock[14]. Ризик захворіти на посттравматичний стресовий розлад притаманний кожній людині, тут нема чого соромитися. Шпіґель і Верметтен (Spiegel, Vermetten, 2007) щодо цього зазначають: одна з рис, яка робить нас людиною, це виражена здатність до співчуття. Емпатія дозволяє нам поєднуватися одне з одним, але вона наділяє нас також ранимістю, яка може нам нашкодити; іноді, коли ми зазнали жахливого терору, смерті чи тяжких травм, ми не здатні їх позбутися. Посттравматичний стресовий розлад – це ані ознака відсутності сили волі чи психічної слабкості, ані соціальний складник. Це наслідок діяльності нашого людського єства.

Групи ризику ПТСР

ПТСР, утім, вражає не лише солдатів. Ми не повинні недооцінювати впливу жахливих подій на пожежників, парамедиків чи водіїв локомотивів.

Досвідчений поліцейський почув під час святкування Дня королеви 2009 року в Апелдорні, як чорний автомобіль Suzuki проламав із гуркотом огорожу. За якусь мить по тому він бачив, як цей автомобіль на швидкості 100 кілометрів за годину збив на смерть дев’ятьох людей, які чекали на святковий кортеж королеви. Двома місяцями пізніше поліцейський став дратівливим і більше не міг сконцентруватися. Всюди по місту йому ввижалося оте Suzuki. За якийсь час він розридався і змушений був пройти лікування.

Водій локомотива й художник Жак Сенс, якому довелося декілька разів бачити, як люди скоюють самогубство, кидаючись під його потяг, теж проходив лікування, і описує в своїй книзі De Dood als erfenis («Смерть у спадок») таку ситуацію: «Зараз відбудеться останній стрибок в його житті. Добре розрахувавши час, він стрибнув витягнутими ногами вперед, спиною донизу, на залізничне полотно перед потягом, приземлившись на правій колії. Я ще встиг побачити його перекошене обличчя, перш ніж поїзд переїхав його прямо посередині. Гальмувати було вже надто пізно… Шукаючи визнання своєї травми, я насправді шукав порядок у власному житті. Я потребував його негайно. Притуплені емоції знову мусили відродитися… Невже ці спогади не припиняться? Невже мій надокучливий внутрішній голос ніколи не заспокоїться? Знову і знову моя підсвідомість повертала мене до картин побачених самогубств, і, сам того не бажаючи, я переживав ті епізоди раз у раз. І навіть тоді я ніяк не міг змиритися з тим, що психічно важкохворий. Відчуття болю пронизувало тіло, спогади знову тріумфували».

Провідники в громадському транспорті, які зазнали погроз чи навіть нападів від агресивних пасажирів, лікарі й медсестри, які мають справу з важко пораненими людьми в приймальнях екстреної допомоги, жінки, які пережили зґвалтування, діти, якими нехтують, – усі вони входять до групи ризику ПТСР. ПТСР може уразити кожного, проте жінки страждають від нього вдвічі частіше за чоловіків.

Жінки, в яких під час вагітності поєднується депресія і ПТСР, мають учетверо вищий ризик передчасних пологів. Можливо, цей взаємозв’язок пов’язаний із тим, що гормон стресу CRH, рівень якого зростає під час депресій, задіяний також у стимуляції пологів. ПТСР виникає відносно часто після травматичних пологів, а саме після кесаревого розтину чи вакуумної екстракції плоду. Ранньонароджені діти можуть стати як причиною, так і наслідком стресу. Приблизно для 9 % жінок пологи – це травматичний досвід. Від 1 до 2 % жінок після пологів страждають на ПТСР, нерідко в супроводі депресій. Між іншим, часто акушери, лікарі та члени сімей не помічають цієї недуги.

Симптоми й мозок

Різні фактори ризику підвищують імовірність захворіти на ПТСР: генетичні фактори, соціальна ізоляція, перенесені психічні розлади, вживання алкоголю та наркотиків, а також загрози життю. Надто малий гіпокапм посилює ризик захворіти на ПТСР у разі травми. Навіть успішне лікування не здатне змінити його розмір. Тож малий гіпокамп – це фактор, що вказує на схильність до ПТСР, однак його розмір цим розладом не зумовлений. Причина його невеликого розміру може критися в травмі на ранніх стадіях розвитку мозку. Недостатнє визнання та постійні закиди в бік потерпілого теж мають значення у виникненні та тяжкості посттравматичного стресового розладу. Американські солдати, які поверталися з війни у В’єтнамі, не знаходили достатнього визнання серед співгромадян, тож слабували частіше на цей розлад, ніж солдати, які повернулися з Другої світової війни чи війни з Кореєю.

У мозку пацієнтів із ПТСР деякі системи стресу гіперактивні. Мозок перебуває в постійній бойовій готовності: автономна система, яка готує нас до бою або втечі, надто активна, рівень катехоламіну в плазмі зашкалює, а система норадреналіну (відповідає за збудливість) і мигдалина (відповідає за страх) гіперактивні. Якщо потерпілим під час функціонального сканування мозку читати історії про разючі події, то й справді помітна потужна активність у мигдалині, що вказує на підвищену емоційність і страх. Активність і стресові реакції інших систем, наприклад префронтальної кори, теж зазнають змін при ПТСР. Виходить, що права скронева кора задіяна в постійному відтворенні травматичних подій.

При стресових реакціях центральне місце належить системі гіпоталамус – гіпофіз – надниркові залози. Зазвичай вона дуже активна при ПТСР. Дивним видається те, що в деяких пацієнтів із ПТСР ця система, навпаки, гіпоактивна, що пов’язано з посиленим зворотним зв’язком гормона стресу кортизолу. Жінки, які під час геноциду тутсі в Руанді 1994 року були вагітні й страждали як від ПТСР, так і від депресій, продемонстрували на основі високого ступеня метилювання гена глюкокортикоїдного рецептора низький рівень гормона стресу кортизолу. Ідеться про епігенетичну зміну ДНК, зумовлену стресом від страху, який довелося пережити жінкам. У їхніх дітей двадцять років по тому виявили ті самі епігенетичні зміни. Очевидно, що стрес під час вагітності, зумовлений епігенетичною модифікацією гена, який викликає анормальну функцію стресової осі, переходить до наступного покоління.

Лікування

Люди з ПТСР зазвичай відходять протягом восьми – шістнадцяти тижнів. Але це тільки тоді, коли їхню недугу виявили вчасно. Найпоширеніша терапія полягає в повторному переживанні травматичної події в думках, або ж у безпосередньому перебуванні в травматичних ситуаціях. Такому сьогодні лікуванню сприяє використання середовища віртуальної реальності. Воно дозволяє покращити контроль мигдалини префронтальною корою. Вдаються і до когнітивних поведінкових терапій, у яких певну роль також відіграє префронтальна кора. Під час таких практик пацієнтові пояснюють, що світ, у якому він живе, не настільки небезпечний, як йому постійно здається.

Дедалі частішого застосування набуває форма терапії EMDR (Eye Movement Desensitization and Reprocressing) – десенсибілізація і переробка рухом очей. Через спричинену стресом підвищену норадренергічну активність при ПТСР можна також виписати блокатор, Альфа-1-адренорецептор-антагоніст, наприклад «Празозин»; він зарекомендував себе як помічник при посиленій подразливості та жахіттях, пов’язаних із травмою. На сон він теж впливає позитивно.

Антидепресанти (СІЗЗС, селективні інгібітори зворотного захоплення серотоніну), нейролептики та бензодіазепіни хоч і призначають у великих кількостях, однак їхню доцільність при ПТСР не доведено. Сьогодні випробовують багато нових терапевтичних маніпуляцій, базованих на втручанні у стресову вісь. Крім того, тестування проходять речовини, на які покладають надію, що вони послаблять збереження травматичних спогадів одразу після події, як, наприклад, антагоністи NMDA-рецептора кетамін та D-циклосерин блокують глутаматну систему. Внутрішньовенні ін’єкції кетаміну зумовлюють швидке послаблення симптомів ПТСР. Призначають і окситоцин, пептид, що стимулює соціальну взаємодію, аби спрямувати його вплив проти ПТСР.

Генетика та ранній розвиток

В одній групі солдатів, які пережили ті самі травматичні події, ПТСР вражає лише близько 8 % усіх учасників. Існують генетичні та пов’язані з ранніми стадіями розвитку фактори, що роблять одних людей схильнішими до ПТСР. Дослідження близнюків довели, що для ймовірності захворіти на ПТСР важливе значення мають генетичні компоненти. Сьогодні дедалі частіше відкривають малі варіанти в ДНК (поліморфізми), які за це відповідальні. Вони задіяні в перенесенні хімічних медіаторів у мозку.

Нідерландські солдати, які після служби у складі миротворчого контингенту в Афганістані мали багато рецепторів гормонів стресу в лейкоцитах, страждали після несення служби в 7,5 раза частіше від ПТСР. Тож добре було б брати в кожного солдата пробу його ДНК перед тим, як відправляти на службу. Це могло б дати нам цінну інформацію не тільки щодо схильності до ПТСР, а й реакцій на лікування людей із таким діагнозом. Моя пропозиція стосовно цього чиновникам високого рівня зумовила жваву реакцію. Очевидно, що для вивчення ДНК нідерландське міністерство оборони ще не дозріло. Водночас у США це дослідження вперто проштовхують уперед.

Ще 2011 року в міжнародній фаховій літературі було повідомлення про те, що PACAP, маленький, залучений у стресових реакціях білок, і його рецептор (білок, який отримує сигнал від PACAP у мозку) у жінок відіграють ключову роль. Рівень PACAP у крові жінок корелює з діагнозом і симптомами ПТСР. Крім того, генетичний варіант рецептора PACAP зарекомендував себе як фактор ризику ПТСР. Жіночі гормони при цьому теж мають значення. Система PACAP робить жінок удвічі схильнішими до ПТСР, ніж чоловіків. Протягом наступних років мають довести значення цих результатів для профілактики, діагностики та лікування ПТСР у жінок.

Травми на ранніх стадіях розвитку теж підвищують ризик пізніше захворіти на ПТСР. Ветерани, травмовані в дитячому віці, мали дещо меншу товщину поясної кори. Що тоншою була кора, то важче вони переносили ПТСР. Розмір гіпокампа й мигдалини теж перебували в цій групі в кореляції з тяжкістю ПТСР. Ці спостереження дозволяють висунути припущення, що ранні life events[15] можуть зробити певні ділянки мозку чутливішими до ПТСР. І справді, сьогодні неодноразово у хворих виявляють епігенетичні зміни.

У цій царині досліджень усе швидко змінюється. Мій висновок стосовно цієї теми такий: ми, люди, не створені переносити війни чи інші травматичні події, тож маємо докласти всіх зусиль, аби їм запобігти.

2. Психопатія в генеральних директорів, банкірів і солдатів

Щороку мені доводилося чути (від колег у президії), що вони не вважають мене емпатичним.

Колишній банкір Рійкман Ґрунінк (2015)

Психопатія – це антисоціальний розлад особистості, який виступає в поєднанні зі страхом, спричиненим змінами у функції мигдалини. Люди, які страждають на психопатію, здатні холоднокровно йти на ризик і не втрачають самоконтролю під високим тиском. Потенційне покарання немає жодного впливу на їхню поведінку. Деякі структури мозку (зокрема орбітофронтальна структура та серединні структури префронтальної кори) можуть бути в них десь на 20 % меншими за норму, крім того, у них не сягають нормального розміру передня поясна кора й острівець. До того ж деякі структури мозку поєднані між собою не так сильно. (Це стосується насамперед сполучень між мигдалиною і вентромедіальною префронтальною корою, а також між правою вентральною лобовою та скроневою корою.) Найімовірніше, ці зміни настали ще під час ранньої фази розвитку.

Деякі особливі риси можна записати на рахунок цієї меншої префронтальної кори, особливо, коли йдеться про здатність опановувати імпульси, емпатію, самоусвідомлення, патологічну брехню, зради й маніпуляції, а також схильність до зловживання алкоголем і наркотиками. Власне кажучи, психопати ніколи не проявляють інтенсивних почуттів чи емоцій до інших людей. Якщо ті не підкорюються їхнім бажанням, вони лютують, демонструючи ні з того ні з сього деструктивну поведінку. Такі люди здатні безсоромно використовувати інших, будучи безсердечними; вони нарцистичні й завжди покладають провину за проблеми на інших. Проте психопати можуть видаватися людьми з неймовірним шармом і дуже вміло ховати свої недоліки за досить високим рівнем інтелекту. Вони завжди йдуть прямо до мети, і ця мета зазвичай корисна саме для них.

Як доводить вивчення близнюків, генетичні компоненти також відповідальні за розвиток психопатії. Між іншим, існує фаза життя, коли для багатьох із нас психопатичні риси цілком нормальні – період статевого дозрівання. Це час, коли мозку не дають спокою статеві гормони, а префронтальна кора ще далека від статусу зрілої. Це час імпульсивної егоцентричної поведінки, байдужості до покарань і прагнення до недосяжних цілей. Підліткам теж час від часу бракує емпатії, і чимало з них скоюють злочини. Однак, на щастя, цей період минається сам. Психопатія ж у дорослому віці – це такий збій розвитку мозку, який не минається, навіть попри те, що декі вчені відзначають певний вплив на неї когнітивних терапій.

Відносно нове явище – використання неврофідбеку. В ув’язнених психопатів повільні потенціали лобової кори були виведені на монітори, де з’являлися у вигляді місяця, рибки чи ще якогось об’єкта, на вибір піддослідного. Вони постійно виринали тоді, коли піддослідному вдавалося змінити активність власної лобової кори.

У такий спосіб вони вчилися впливати на ті процеси мозку, які зазвичай проходять непомітно. Така саморегуляція активності мозку призводила до зменшення агресивності та імпульсивності. Проте чи довготривалий такий ефект – покаже час.

Генеральні директори та банкіри

Більшість дорослих із психопатичними рисами сидять не в тюрмі. Навпаки, їх можна зустріти там, де точиться боротьба за владу, статус чи гроші. Вони обіймають посади (до того ж вкрай успішно), на яких їм стають у пригоді макіавельські риси характеру. З огляду на таких осіб знову і знову переконуєшся, наскільки тонка межа між «нормальною» та «психопатологічною» поведінкою. Психопатія може допомогти людям стрімко піднятися кар’єрною драбиною, навіть по головах інших.

Канадський психолог Роберт Д. Гейр зазначає, що близько 5 % персоналу на керівних посадах у сфері економіки мають психопатичні риси. Вони здатні блискуче очолювати великі багатонаціональні концерни, банки чи досягати успіху в політиці. У них є свій шарм, вони діють цілеспрямовано, але зрештою лише для власної вигоди. Заради інших людей чи якоїсь справи вони палець об палець не вдарять. Для них має значення лише контроль, влада, домінування, вони здатні швидко ухвалювати рішення без зайвих емоцій, шкодування, почуття вини чи емпатії. Інші люди хвилюють їх так само мало, як і шкода, якої вони завдають. Такі риси топ-менеджерів зовсім нещодавно призвели до обвалу банківської сфери.

У своїй книзі Unter Bankern («Серед банкірів», 2015) про лондонських банкірів Йоріс Луєндейк описує страшну картину цієї професійної групи. Незважаючи на обов’язок не розголошувати інформацію, поступово стає очевидно, що у світі потужних викликів, де сьогодні—завтра можна втратити роботу, лояльність до банку та клієнтів миттю розчиняється в повітрі. Панують закони джунглів. Для чого банкірам дбати про довготривалу стабільність складних фінансових інструментів, якщо їх будь-якої миті можуть звільнити чи переманити конкуренти? Бажання наживи посилюють політика насильства, статус, марнославство та страх. Нема різниці як, але для керівництва головне одне – щороку прибуток має зростати. На вищих щаблях керівництва стоять психопати, які чудово усвідомлюють, що вони роблять і яких від цього слід чекати наслідків. Проте їм байдуже, як це відіб’ється на долі інших. З огляду на таку ситуацію наступна банківська криза не за горами.

Власне кажучи, психопати наділені ідеальними рисами для проведення великої реструктуризації, під час якої звільненню підлягають тисячі робітників. У них немає емпатії до жертв. З безмежною енергією вони здатні створювати на рівному місці величезні проекти і не нехтують жодними методами, аби лише досягти своєї мети. Й оком не моргнувши, вони завдають іншим людям багато страждань. У США таких людей називають a snake in suit, тобто змією в костюмі.

Хоча люди з психопатичними рисами характеру здатні в короткій перспективі дати велику користь, але зрештою на них чекає катастрофа. Втім, навіть тоді, коли вони зіпсували все, що тільки можна, здається, вони не в змозі вчитися на власних помилках, а покарання на них не діє. Єдиний, хто отримав зиск від кризи банківського сектору, – вони ж самі.

Ось декілька відомих політичних вождів із психопатичними рисами: Адольф Гітлер, Йосип Сталін, Мао Цзедун, Кім Чен Ір, Слободан Мілошевич, Радован Караджич та Башар аль-Асад. Без сумніву, до цього списку можна додати ще не одне ім’я політиків локального рівня.

Звісно ж, виникає досить цікаве запитання, чи змогли б великі організації взагалі обійтися без керівників подібного типу. Чи вдасться обійняти топ-посаду, не звільнивши сотні або навіть тисячі, якщо це буде вигідно, до того ж довго не роздумуючи? Хтось із межовою структурою особистості точно не впорався б із цим, бо надто близько сприйняв би ті страждання, з якими зіштовхнуться звільнені робітники, їхні сім’ї та друзі. Однак час від часу організаціям таки доводиться вживати подібних заходів, як би страшно це не звучало.

Необхідність проведення реструктуризації, яка матиме короткочасні наслідки й недоліки, які на довгий час принесе за собою психопатичне управління, перетворюють структуру особистості шефа на складну загадку. Психопат добровільно не звільнить свого місця. Тож організаціям можна було б порекомендувати наймати психопатичних управителів, як-от тимчасові менеджери – працівники, які зникають одразу ж після реструктуризації, перш ніж розбити всю справу об стіну.

Після ранньої фази розвитку наш характер певною мірою уже сформований. Що ж стосується психопатії, то тут однаково взаємодіють як спадкові фактори, так і фактори оточення. Ще дітьми психопати значно частіше демонструють розлади поведінки, коли топчуть черевиком права інших; неблагополучна сім’я може ці риси лише посилити. Розлад розвитку або ж ураження здатні порушити функції префорантальної кори. Риси їхнього характеру сприяють тому, щоб у межах суспільства вони посіли те місце, яке найкраще відповідатиме порушенням розвитку їхнього мозку. Та це зовсім не означає, що вони не нароблять шкоди. За ними треба постійно наглядати.

Цікаво, що, найімовірніше, існує зв’язок між психопатичними рисами характеру, як-от: безстрашність, здатність спокійно, швидко і рішуче діяти та геройство. Один нідерландський військовий високого рангу якось мені пояснював, що він радо вітає кількох таких типів у своїй групі, адже виникають ситуації, коли солдати з такими рисами на вагу золота. «Хто такий герой? Хтось, кого не покарали за необережність», – відзначає персонаж роману Віллема Фредеріка Германса «Темна кімната Дамокла».

XVII. Функціонування без автономії

1. Людина як суперорганізм

Люди й народи тільки тоді діятимуть розумно, коли решту можливостей буде вичерпано.

Мерфі

До цього моменту ми розглядали людину як унікального індивіда, що існує в межах суспільства. Проте за наявності відповідної схильності та сприятливих обставин у навколишньому середовищі, індивідуальність може бути повністю втрачена. У таких випадках величезна маса людей функціонує як одне ціле – як суперорганізм. З усіма похідними небезпеками, як-от футбольний вандалізм, радикалізація чи тероризм.

Суперорганізми – це групи тварин із неймовірною здатністю до кооперації та соціальної взаємодії. Це, наприклад, бджолині вулики чи колонії термітів або мурах. Незважаючи на психічну індивідуальність кожної тварини, колонії такого типу функціонують як один організм. Африканська сарана залежно від густоти популяції розвинулася із солітерної фази до сумнозвісних роїв. Вирішальна точка в процесі утворення рою полягає в переході від різнобічних відхилень кожної особини сарани до утворення когерентної групи і до посиленої тілесної активності в межах рою сарани. За таку трансформацію поведінки відповідає серотонін (5-НТ), давній еволюційний нейротрансмітер. Потрібна не лише його наявність, а й достатня кількість, щоб спровокувати роєутворювальну поведінку сарани. Нейрохімічний механізм посилює взаємодію індивідів у їхньому соціальному середовищі та відповідає за масову міграцію.

Люди вагаються в опортуністичний і гнучкий спосіб між індивідуалістичною та суперорганістичною поведінкою. У людей 5-НТ теж корелює з чутливістю до соціальних факторів, цей медіатор моделює їхню соціальну поведінку. Високий рівень 5-НТ, зумовлений, наприклад, незначним варіантом (поліморфізмом) у гені системи 5-НТ чи ранніми впливами на розвиток, здатний зробити людей чутливішими до факторів довкілля, як-от стрес чи нагорода, натомість незначний рівень 5-НТ може цю чутливість послабити.

Люди з високим рівнем 5-НТ здатні чудово пристосовуватися до сприятливого, мінливого чи стимулюючого оточення, але вони тим паче вразливіші до несприятливого та стресового середовища. Люди з низьким рівнем 5-НТ менше отримують зиску зі сприятливих умов, але натомість над ними нависає значно менша загроза бути травмованими негативним досвідом. Тож люди з низьким рівнем 5-НТ стабільніші й не втрачають із поля зору власних цілей під тиском тяжких суспільних обставин. Однак для збереження рівноваги в суспільстві потрібні (абсолютно точно) обидва типи людей.

Механізми

Націоналізм – це хвороба дитинства. Кір людства.

Альберт Ейнштейн

Для індивіда ідентифікація з певною групою – це перемикач від «я» до «ми», а отже, до рис людського суперорганізму. (Про значення дзеркальних нейронів для стадної поведінки дивися IV.4.). Ідентифікація з групою може виникнути на основі соціальної ідентичності, наприклад релігії, національності, раси, спорту чи політичної партії. Спершу на основі спільної мови та символів має відбутися інтеграція між людьми, які входять до певного об’єднання, руху чи нації. У Нідерландах це, до речі, перуки в кольорах національного прапора, одяг помаранчевого кольору чи дерев’яні черевички під час чемпіонатів Європи чи світу з футболу. При цьому важливу роль відіграє соціальний пептид окситоцин. Китайське дослідження довело, що окситоцин посилює любов китайських піддослідних до Китаю та китайського прапора. Цього ефекту не фіксували стосовно Тайваню, Японії чи Південної Кореї та їхніх стягів.

Інтеграція за допомогою синхронних рухів завдяки дзеркальним нейронам видається особливо ефективною. Цей механізм вступає в дію при спільних танцях чи грі на барабанах, на військових вишколах чи під час «оле-оле-хвилі» або фанатського співу чи кричалок на футбольних турнірах.

Вирішальне значення для ефективності суперорганізму матиме спільна мета. Як тільки вона сформульована, відбувається поділ інтенціональності, коли тисячі, ба більше, мільйони людей здатні ефективно взаємодіяти. Люди не лише концентруються на певній спільній справі чи діях, вони ще й роблять це із задоволенням. Процес bottom up[16] запускається через самоорганізацію, тобто через децентралізовану організацію, коли немає чітких внутрішніх чи зовнішніх лідерів. Популістичне, побудоване на невдоволенні й потребах дієвих колективних змін лідерство теж досить ефективне в побудові потужного відчуття «ми». Дуже важливу роль тут може відіграти пропаганда. Чимало німців, які виросли в нацистському режимі, ще десятиліття після Другої світової війни мали потужніші антисемітські настрої, порівняно з іншою частиною суспільства.

Члени групи ставляться одне до одного лояльно, прагнучи досягти мети спільними зусиллями. «Один за всіх і всі за одного» – ось їхнє гасло. Абсолютне ментальне розчинення особистої репрезентації в групі може призвести до вкрай агресивних дій «заради групи», як це вже не раз було під час військових злочинів, у тому числі скоєних Нідерландами в Індонезії. На основі особистого розчинення у групі події, які мають до неї певний стосунок, впливають і на емоції та гормони індивідів. Уболівальники й справді після перемоги «їхньої» команди переживають сплеск тестостерону, а після поразки – його спад.

Результат

Аби група могла виступати як єдиний організм, потрібно, щоб внутрішні розбіжності в ній самій були мінімальними. Егалітаризму можна досягти тоді, коли учасники групи визнаватимуть її норми. Тут задіяна ціла низка психологічних механізмів, які винагороджують співпрацю, а тим учасникам, які не бажають кооперації, щомога ускладнюють життя.

Загроза такій групі – важливий тригер соціальної єдності. Немає нічого дієвішого за спільного ворога. Популярність Джорджа Вокера Буша була вкрай малою, коли раптом підскочила вгору після терактів 11 вересня 2001 року. Подібний ефект мав і напад на сатиричну газету Charlie Hebdo 2015 року – тоді зросла підтримка французького президента Франсуа Олланда. До цього механізму нерідко звертаються політичні лідери. Насамперед треба виключити «ворога» з кола емпатиків. Соціолог Абрам де Сваан називає таке явище «компартмент» суспільства на «ми» та «ви». Певну обрану групу проголошують ворогами, за допомогою пропаганди й демонізації вони втрачають людське обличчя, тож до них ставляться як до паразитів чи тарганів. Це уможливило організацію під керівництвом Гітлера геноциду, як-от Голокост, убивства від п’ятисот тисяч до одного мільйона тутсі й поміркованих хуту урядом хуту в Руанді, криваві вбивства мітингувальників «Братами-мусульманами» в Єгипті 2013 року, а також убивства, скоєні так званою «Ісламською державою».

Гнітючий меморіал Голокосту (2005) в Берліні на згадку про замордованих нацистами євреїв у Європі, споруджений американським архітектором Пітером Айзенманом. Меморіал складається з 2711 сірих бетонних блоків різного розміру, складених у довгі ряди. Це породжує відчуття ізоляції та дезорієнтації, символ того, як у цей час почувалися євреї. Єдине хвойне дерево, яке росте між блоками, символізує, що навіть у тотальному спустошенні може прорости щось таке, що дарує надію. Головна думка меморіалу належить Прімо Леві, який пережив Аушвіц: «Це сталося і згодом може повторитися»

Інший приклад темного боку виникнення людського суперорганізму – комунізм Сталіна, який не мав підстав скаржитися на малу підтримку серед населення. Аж мороз іде поза шкірою від того, що учасники групи завжди мають таке відчуття, що діють правильно. Це спостерігаємо на прикладі вбивств, скоєних прихильниками ІДІЛ, які впевнені, що з погляду моралі вчиняють правильно. Здається, що цьому ніколи не буде кінця, адже тут діють ті самі механізми.

Однак не слід забувати, що ті самі механізми відіграють важливу роль у групах із високими, універсальними моральними принципами, наприклад в Amnesty International, Greenpeace та «Лікарі без кордонів». Релігії теж послуговуються ефектом суперорганізму. Вони стимулюють співпрацю та солідарність у межах групи і процвітають у загрозливих чи нужденних ситуаціях. Релігія пропонує людям передусім потужну соціальну ідентичність, суспільні норми та стимули їхнього дотримання. Але іноді це може закінчитися фатальними наслідками. Досі половина всіх війн шукала мотивацію в релігії.

2. Повалити автономію автономної нервової системи

Наша автономна нервова система завдячує своєю назвою тому факту, що значна частина важливих функцій тіла, зокрема серцебиття, температура, робота кишківника чи обмін речовин, відбувається автоматично. Завдяки цьому ми маємо змогу безпосередньо реагувати на зміни чи загрози з довкілля. У повсякденному житті ми не здатні значною мірою впливати на ці функції, натомість маємо можливість займатися іншими справами. Між автономною нервовою системою та іншою частиною мозку все ж виявлено численні зв’язки. Деякі люди на основі генетичних задатків та інтенсивних тренувань здатні в екстремальний спосіб повалити автономію автономної системи і самим впливати на функції власного тіла. Це дозволяє їм взаємодіяти з навколишнім середовищем по-особливому.

Це зображення у стилі модерн демонструє вплив автономних нервових волокон, які закінчуються на кровоносних судинах і потових залозах шкіри. У частині шкіри, нервові волокна якої під час нещодавньої операції були розділені, кровоносні судини не розширяються і немає потовиділення. Майже одразу після операції в бічний шлуночок мозку ввели 2,5 мг парасимпатичної речовини пілокарпін. Ін’єкція 1 мл пітуїтрину (отримують із задньої частки гіпофіза) в осіб, які сприймали його, викликала ту саму парасимпатичну реакцію. Ін’єкція цього екстракту в кровоносну судину була малоефективною. Завдяки такій процедурі вперше вдалося довести центральний автономний ефект гормонів задньої частки гіпофіза вазопресину/окситоцину в мозку людини (Cushing 1932)

У Нідерландах Вім Гоф (нар. 1959 р.), також відомий як The Ice Man (Крижана людина), б’є один за одним світові рекорди своїми витівками, як-от «1 годину 44 хвилини і 12 секунд стояти в бочці, по підборіддя наповненій кубиками льоду». Завдяки медитації, дихальним вправам та загартовуванню він натренував автономну нервову систему так, що в нього вище норми підіймається рівень гормонів стресу кортизолу та адреналіну, а його імунні реакції відбуваються не так інтенсивно. Крім того, у 50-річному віці в нього стільки ж бурої жирової тканини, скільки в молодого чоловіка. Бура жирова тканина активна в холоді й допомагає підтримувати температуру тіла.

Вім Гоф 2014 року дещо перестарався зі своїми екстремальними викликами здоров’ю. Він стверджував, що може активувати в людей сили, якими ті зможуть зцілити себе від усіх можливих невиліковних хвороб. Отож на початку 2014 року він за два дні піднявся разом з іншими 26-ма частково здоровими, частково хворими супутниками на 6000 метрів над рівнем моря, на гору Кіліманджаро. У самих лише шортах. Серед учасників походу були люди з множинним склерозом, ревматизмом і раком. Один із них, астронавт Вюббо Оккелс, хворів на рак нирки. Він сподівався, як сам зазначив у лютому 2014 р. в одному з ток-шоу, що йому вдасться ще пожити за допомогою методу Гофа. Дев’ятнадцятого травня 2014 р. Вюббо Оккелс помер. Сумно від думки, що Вім Гоф дарує своїми необґрунтованими обіцянками власним пацієнтам хибні надії. Пізніше повмирали й інші люди, які лікувалися методом Гофа. Сам же Вім Гоф наділений особливими вродженими здібностями, які неможливо вивчити на курсах.

Вім Гоф вірить, що на нього чекає Нобелівська премія. Проте московський професор Олександр Романович Лурія (1902–1977) у своїй доповіді «Малий портрет великої пам’яті» описав молодого чоловіка на ім’я С., який умів ще краще керувати автономною нервовою системою, до того ж мав феноменальну пам’ять. Він буквально пам’ятав усе, що коли-небудь почув, і уявляв це як картину. Так він міг безпомилково та без жодної підготовки називати ряди із 70 цифр, з якими мав справу шістнадцять років тому. Обсяг його пам’яті, здавалося, не знав меж, а сліди пам’яті взагалі не стиралися. Тільки доклавши зусиль, він міг щось витерти зі своєї пам’яті, нав’язуючи собі думку, що якась певна інформація зникла. Пізніше він став видатним мнемоніком.

Завдяки унікальній здібності фантазувати він міг також впливати на автономні функції власного тіла, такі як серцебиття, температура чи відчуття болю. Усього лишень уявивши, що він біжить за потягом, який щойно рушив, він міг підвищити свій пульс від нормальних 70 до понад 100 ударів за хвилину. Пізніше уявляючи, що він непорушно лежить у ліжку і спить, він зменшував власний пульс до 64 ударів за хвилину. За будь-які нормальні межі виходить і той факт, що йому було до снаги підвищити температуру правої руки і водночас зменшити на півтора градуса температуру лівої. Під час цього процесу він собі уявляв, що кладе праву руку на гарячу піч, а в лівій тримає кубики льоду.

У стоматолога він уявляв, що то не він сам, а хтось інший сидить у кріслі пацієнта. Бачив, як він стоїть біля крісла і спостерігає, як у зубах свердлять дірки, але, за його ж словами, він нічого не відчував. Останнє висловлювання С. професор Лурія хоч і не перевірив, однак не має жодних підстав ставити їх під сумнів, адже С. довгих десять років добровільно брав участь у дослідженнях першого.

3. Генетичні аномалії автономної нервової системи як атракціон на ярмарках

Різноманітні автономні розлади були виявлені при різних формах спадкової автономної сенсорної невропатії (HSAN). Для деяких професій такий діагноз іноді може бути навіть сприятливим, однак він ще раз підтверджує, наскільки важливі для нашого існування автономні функції. Цей синдром украй рідкісний і трапляється частіше в дітей, батьки яких є родичами. У хворих відстає в розвитку як сенсорна, так і автономна нервова система. Настають розлади терморегуляції, потовиділення, травлення та регуляції кров’яного тиску. Деякі пацієнти не відчувають ні тепла, ні холоду. На холоді температура їхнього тіла різко падає до 34 і навіть до 30 градусів, і потрібні години, перш ніж вони знову «відтануть». А вже навіть за появи незначної інфекції температура миттю підстрибує до 40 градусів. Справжнє жахіття, втім, ще й у тому, що пацієнти з HSAN не відчувають болю. Вони не помічають, коли в них на долонях, стопах чи носі утворюються рани або виникає зараження, що нерідко призводить до ампутацій. Цей синдром демонструє, наскільки важлива для нашого життя система болю.

Бувають різні форми цього синдрому: HSAN першого типу – це аутосомно-домінантна форма, при HSAN третього типу, відомому також як синдром Райлі-Дея, чи сімейна дисаутоносія, автономні функції порушені від народження. Люди із цим синдромом не здатні відчувати болю та холоду. HSAN четвертого типу ще називають вродженою нечутливістю до болю з ангідрозом (відсутності секреції поту), тобто CIPA (congenital insensitivity to pain and anhidrosis). Очікувана тривалість життя пацієнтів із HSAN становить приблизно п’ятнадцять років, із CIPA – три роки, хоча бувають винятки.

Перший опис пацієнта з HSAN датований 1932 роком. Йому було 54 роки, він не відчував болю і був відомий як атракціон на ярмарку під прізвиськом «людина-голка». На ярмарку в його тіло можна було вколоти від п’ятдесяти до шістдесяти голок. І він при цьому не відчував нічого.

Якщо цей синдром вражає якусь родину, то перші його ознаки – відсутність реакції дитини на імунізацію, точніше дитина нерідко просто спить собі далі, наче нічого й не було. Коли прорізаються перші зубчики, починаються справжні проблеми. Адже хворі діти відкушують шматочки язика, губ чи пальців, самі того не помічаючи. Одна дівчинка з HSAN якось спокійно собі сиділа й малювали кров’ю власного пальця, верхівку якого вона відкусила. Інша дитина із задоволенням проколювала собі щоки олівцем. Деякі діти ранили себе навмисно, щоб для заспокоєння виманити в батьків невеличкий подарунок. Інші ж заробляли собі повагу серед однокласників, стрибаючи з високих стін чи дряпаючись по розпеченій печі. Проте рани й численні поранення тягнуть за собою інфекції, яких вони теж не помічають. Навіть апендицит для них невідчутний. Це все може спричинити загрозливі для життя ситуації.

Один хлопчина з міста Лахор у Пакистані привернув увагу науковців тим, що на атракціоні бігав посеред вулиці по розпеченому вугіллю без жодних ознак болю. Через нього вдалося вийти на три сім’ї з півночі Пакистана, у членів яких були численні поранення. Учені виявили в них мутацію гена SCN9A. Мутації цього гена можуть зумовлювати як нечутливість, так і гіперчутливість до болю. Інші причини відсутності відчуття болю – лепра, діабетична невропатія, сифіліс та розсіяний склероз.

Отже, для доброї взаємодії з довкіллям, сповненим безперервних змін і подеколи загроз, нам необхідні як автономна нервова система, так і система болю.

Оточення та ушкоджений мозок

XVIIІ. Здорове старіння мозку vs хвороба Альцгеймера

Нам не до снаги щось змінити в нашій генетичній комплектації. Та що більше ми знатимемо про всі задіяні фактори навколишнього середовища, то вагоміший внесок зможемо зробити до сприятливого перебігу старіння, до запобігання захворювань мозку, їхнього сповільнення чи лікування. З огляду на це я насамперед говоритиму про старіння мозку та хворобу Альцгеймера, які, на мою думку, варто розглядати як передчасне, пришвидшене старіння нашого мозку – картина страху, від якої більшість із нас відводить очі. Хвороба Альцгеймера породжує цілу низку запитань. У чому, власне, її сенс? Що треба робити, аби запобігти цій недузі, або ще краще: як утримувати її від нас максимально подалі, аж поки не помремо від інфаркту міокарда чи раку? Як постаріти зі здоровим мозком? І що взагалі означає «старіння»?

Одразу забіжу наперед: не існує дієвих медикаментів, які помітно покращують пам’ять чи здатність мислити літніх людей. Принаймні не існує таких ліків, які були б дієвіші за плацебо – несправжній медичний засіб, який дійсно може впливати на мозок. Саме тому сьогодні продають стільки різних недієвих речовин проти старіння мозку. Якщо в них вірити, то вони допоможуть. Це і є сенс ефекту плацебо на мозок.

1. Здорове старіння мозку

Учора нарешті отримав результати кількох досліджень, які треба було пройти після останнього візиту до милого геріатра.

[…] Супровідний лист лікаря: «Нехай Вас тішить та думка, що все ще існує дуже багато хвороб, яких у вас не виявлено».

Дні лікеру. Адвокат, Таємний щоденник Хендріка Груна віком 831/4 роки. Зроби щось із життям![17]

Середовище, в якому ми живемо, чинить вагомий вплив на наше здоров’я та тривалість життя. Від початку промислової революції люди стають дедалі старшими. Заходи проти куріння та покращення лікування серцево-судинних захворювань за останній час зробили неабиякий внесок у продовження тривалості життя.

В індустріальних державах очікувана тривалість життя кожні десять років зростає на два – три роки. У 2030 році вона сягне позначки 82,5 року. Проте швидкість зростання тривалості життя, згідно з даними Державного інституту здоров’я і навколишнього середовища Нідерландів (RIVM), знижується. Віковий рекорд сьогодні належить француженці Жанні Кальман, яка померла 1997 року в підтвердженому віці 122 років. Але цей рекорд найближчими роками точно хтось поб’є.

Під час процесу старіння деякі функції мозку послаблюються, наприклад пам’ять та концентрація, а здатність мислити уповільнюється. Уміння запам’ятовувати нове – функція гіпокампа – слабне, і стає дедалі важче викидати з голови непотрібну інформацію. Здає позиції і ментальна гнучкість – уміння переключатися між різними способами мислення. Вона належить до функцій префронтальної кори. Із занепадом цієї ділянки пов’язаний і регрес уміння планувати, робочої пам’яті та здатності до організації. Обробка інформації перед ухваленням рішень – важливий компонент наших виконавчих функцій. Ідеться про функцію префронтальної кори, яка послаблюється після шістдесятого року життя. Щоб компенсувати такий спад, префронтальній корі літніх людей доводиться працювати понад силу. Тож швидкість мислення і справді знижується разом із віком, однак цей процес починається не в 65, а вже на двадцятому році життя!

Незважаючи на всі ці зміни, більшості з нас мозок, який старіє, не створює жодних істотних проблем. Більша частина старших людей активні й задоволені життям. У віці шістдесяти років і старше багато з них навіть щасливіші, ніж молоді люди у віці від двадцяти до сорока років. На думку Андре Алемана, психолога з Ґронінґена, позитивне ставлення до старіння сильніше впливає на наше здоров’я, ніж фізичне навантаження, відмова від куріння чи боротьба з надлишковою вагою. Літні люди краще дають раду емоціям, і вони в них не такі експресивні. Люди похилого віку часто не почуваються самотніми, їхні стосунки з дорослими дітьми здебільшого добрі, а багато хто з них і далі активні учасники соціальної мережі. Значна частина старших людей мешкає у власних домівках.

Серед переваг старшого мозку Алеман називає: більше розуміння (світу) та розсудливість, багатший словниковий запас та життєвий досвід. Старші люди краще вирішують проблеми, мають менше труднощів зі стресом, рідше бувають пригнічені, не такі імпульсивні та значно рідше страждають від депресій. Водночас вони толерантніші й мудріші. Під «мудрістю» я маю на увазі розуміння життєвих питань і здатність ухвалювати в непевних ситуаціях виважені рішення. З цього погляду, повільніша робота старшого мозку може навіть бути перевагою, адже вона дає літній людині дещо більше часу подумати, перш ніж щось вирішити. Старші люди мають багатший життєвий досвід, тож здатні робити складні висновки на інтуїтивному рівні; до того ж вони, як правило, не втрачають так швидко самоконтроль.

2. Процес старіння

Так від години до години ми зріємо,
Так від години до години ми тліємо,
У цьому й загадка.

Шекспір. Як вам це сподобається

Авторитетна теорія говорить, що протягом життя через обмін речовин – основу всього живого – наші клітини включно з ДНК зазнають ушкоджень, подібно до автомобільного двигуна, який сам себе зношує під час їзди. Крім того, на нас впливає випромінення з космосу, яке теж руйнує наші клітини. Це природне зношення в англомовній фаховій літературі називають wear and tear. ДНК та білки постійно зазнають ушкоджень від окиснення. Однак завдяки процесам утворення нових клітин цю шкоду в основному вдається залагодити. А втім, незначні сліди від ушкоджень із роками накопичуються і утворюють базис для процесу нашого старіння. У такий же спосіб у нашому мозкові з плином часу назбируються численні незначні дефекти. Так може виникнути хвороба Альцгеймера, і ризик захворіти на неї зростає експоненційно до віку.

Така експоненційна крива зі стабільним подвоєнням швидкості, підживлена накопиченням маленьких дефектів, стосується й обрахунку «тривалості життя» інших складних систем, наприклад автомобілів. Механізм відновлення ДНК забирає багато енергії, тож стає справжнім тягарем для розмноження, яке з перспективи еволюції є єдиним справді важливим процесом. З енергетичного погляду, як для природи, так і для власника авто після певного часу значно вигідніше виробити новий екземпляр, ніж до нескінченності покращувати старий. Зрештою ми всього лише видатковий матеріал, завдання якого – передати далі ДНК.

Еволюційний розвиток призвів до того, що ми використовуємо власні стовбурові клітини не на відновлення власного тіла, а для створення дітей. Ми інвестуємо за кошт збереження власного тіла в наших нащадків. Жінка за п’ятдесят, у якої починається менопауза і яка більше не здатна до розмноження, з погляду еволюції все ще «корисна», адже посідає місце бабусі біля онуків. Це дозволяє батькам інвестувати більше енергії в харчування та розмноження. Від самого початку попередники людини мали ген APOE-ε4, який належить до факторів ризику хвороби Альцгеймера. Варіанти гена APOE, які в ході еволюції подбали про виникнення генотипів APOE-ε2 та APOE-ε3, а також відбору цих двох генотипів не на користь гена APOE-ε4, дали частині людей шанс значно рідше слабувати на хворобу Альцгеймера, а отже, успішно виконувати роль бабусі.

Авраам же та Сарра старі були, віку похилого. У Сарри перестало бувати звичайне жіноче.

Книга Буття 18:11

Цілком нормальний, однак для деяких жінок все ж обтяжливий часовий відрізок під час старіння – перехідні роки після менопаузи. Близько п’ятдесяти яйцеклітини в яєчниках закінчуються. Тоді ж спадає рівень жіночих гормонів, естрогенів і менструації припиняються. Перед менопаузою естрогени впливають на багато ділянок мозку жінки. Скажімо, вони блокують невеличку ділянку в гіпокампі, яка регулює цикл менструацій. Коли ж блокування естрогенами припиняється, ця ділянка мозку стає гіперактивною. Гіперактивні нервові клітини продукують речовини, які впливають на центр регуляції температури в гіпоталамусі. Саме тому близько 80 % жінок цього віку зіштовхується з явищем, як-от «припливи жару». Їм різко стає гаряче, серцебиття пришвидшується, температура тіла стрибає, жінки починають пітніти, а вже за декілька хвилин їм знову холодно. Притік крові до кистей рук під час таких станів зростає, натомість зменшується в мозку. Естрогени, між іншим, чинять вплив практично на всі інші ділянки мозку. Крім того, було виявлено, що чутливість мозку до естрогенів протягом старіння змінюється. А це означає, що під час перехідного періоду жінці треба навчитися жити з мозком, який функціонує зовсім по-новому – загалом відбувається протилежний процес до того, що сталося під час періоду статевого дозрівання, коли рівень статевих гормонів зростав. Можуть виникнути проблеми з навчанням та поведінкою, перепади настрою, емоційні реакції та багато інших симптомів. Така сама доля спіткає й молодих жінок, які, наприклад через рак грудей, повинні проходити антиестрогенну терапію або яким видаляють яєчники.

У разі надто частих припливів жару чи появи симптомів тяжкого ступеня можливе лікування естрогеном. Однак така гормональна терапія підвищує ризик тромбозів, раку грудей чи розладів пам’яті. Виписують й антидепресанти. Лікування естрогенами рослинного походження довели свою неефективність. Слід також наголосити на тому, що короткочасне лікування гормонами може мати тривалі наслідки. Гормональна терапія не просто віддаляє появу припливів жару – за якийсь час вони взагалі зникають. Який за цим криється механізм – досі невідомо. Проте, можливо, це пояснює те, чому жінки, які після п’ятдесятого року життя ще декілька років приймають протизаплідні пігулки, не мають проблем із припливами жару.

Рембрандт. Процес старіння в автопортретах Рембрандта ван Рейна (1606–1669)

a) 22; b) 34; c) 46; d) 52; e) 62–63; f) 63 роки.

Якщо жінка до менопаузи, скажімо, приблизно у двадцять п’ять, уже кілька років приймає протизаплідні таблетки для власного задоволення і не входить до групи ризику, то вона може приймати ці пігулки доти, поки її статистичний шанс завагітніти дорівнюватиме нулю – до 53-го дня народження. Перевага полягає в тому, що запобігання вагітності плановане, а припливів жару немає. Деякі жінки, які й надалі приймають протизаплідні пігулки, все ж потерпають від припливів жару в тиждень, коли припиняють їх уживати. Тож нерідко вони продовжують приймати пігулки без перерви. Якщо жінка все ж вирішила розпрощатися з протизаплідними таблетками, а приливи жару не минають, то їй рекомендовано вживати малі дози гормональних препаратів, які спеціально прописують для перехідного періоду: у них низький ризик побічної дії.

Симптоми перехідних років із часом самі зникають. Мозок пристосовується до нової ситуації. Це пояснює також те, чому медитація, тай-чі, харчові добавки, вітаміни, масажі та речовини типу DHEA (дегідроепіандростерон), курси та інші подібні практики видаються дієвими. Якщо вірити в подібні плацебо, вони можуть допомогти й під час перехідних років.

З досліджень менопаузи, проведених у Мерілендському університеті (США) випливає чітка культурна диференціація. У США 80 % жінок під час перехідного періоду мали проблеми з припливами жару, натомість серед японок лише 10 % скаржилися на подібні симптоми. Учені висунули припущення, що ці відмінності пов’язані з рослинними естрогенами, які японські жінки отримують, споживаючи соєві продукти й зелений чай. Однак дослідження досі не дійшло якогось чіткого висновку. Адже можливо й те, що причина криється в генетичній комплектації або ж у тому, що японські жінки не так часто повідомляють про припливи жару.

3. Хвороба Альцгеймера та інші форми деменції

Деменція справді погана тоді, коли тебе забуває лікар.

Організація Loesje

Хвороба Альцгеймера – найпоширеніша форма деменції. Оскільки вік населення, що старіє, є важливим чинником ризику розвитку цієї недуги, кількість пацієнтів із хворобою Альцгеймера за минулі десятиліття значно зросла. Серед шістдесятирічних деменцію діагностують в 1 %, серед 75-річних – у 7 %, а серед 85-річних – у 30 %. Перші ознаки хвороби Альцгеймера, навіть якщо її симптоми ще не проявилися, видно під мікроскопом у більшості 75-річних.

Забарвлення сріблом типових змін при хворобі Альцгеймера в корі мозку: бляшки (P) з накопиченням білка Альцгеймера амілоїду-β (A) по центру. Бляшки – щось на кшталт рубців, та сплетіння (Т) – маленькі чорні лінії у клітинах мозку, це клубочки транспортних білків

Попередня стадія хвороби Альцгеймера називається Mild Cognitive Impairment (MCI). У половині всіх випадків MCI переростає у хворобу Альцгеймера, при цьому сильних уражень зазнає гіпокамп. На цій стадії послабленню пам’яті намагаються протидіяти когнітивними тренуваннями.

Хвороба Альцгеймера – звісно ж, не єдина форма деменції. Чи правильним був діагноз «хвороба Альцгеймера», можна перевірити, лише дослідивши мозок померлого пацієнта під мікроскопом на наявність типових для цієї хвороби змін – бляшок і сплетінь. Інсульти й крововиливи в мозок можуть спричинити мультиінфарктну деменцію, яку ще називають судинною. Зазвичай у мозку фіксують комбінацію цієї форми деменції та змін, типових для хвороби Альцгеймера. У місті Катвійк зафіксували сімейну форму деменції, яку супроводжують крововиливи в мозку. Вона зумовлена мутацією, яка спричиняє скупчення амілоїдів у судинах. Деменція нерідко поєднується з хворобою Паркінсона; пацієнтам із хворобою Паркінсона в клініках нерідко ставлять неправильний діагноз – хвороба Альцгеймера. Коли ж хвороба Паркінсона перекидається на кору мозку, говорять про хворобу тілець Леві.

Бувають і такі форми деменції, що уражають префронтальну кору. Раніше всіх їх об’єднувала спільна назва – хвороба Піка. У 80 % випадків деменції під мікроскопом виявляють некласичні зміни Піка, тобто типові маленькі круглі структури в клітинах мозку. Сьогодні цю групу хвороб позначають назвою «фронто-темпоральна деменція», в основі якої лежить тау-мутація хромосоми 17. Тау-білок відіграє важливу роль у транспортуванні молекул нервовою тканиною. Така деменція префронтальної кори проявляється в більшості випадків не розладами пам’яті, а порушенням поведінки. Одне з найновіших досліджень, проведених у Сан-Франциско, демонструє, що 37 % пацієнтів із фронто-темпоральною деменцією несли юридичну відповідальність, більшість – через крадіжки, але серед злочинів були й грабежі, образа особистості, непристойна сексуальна поведінка, незаконне проникнення на чужу ділянку. Літні люди, які через прогресуючу деменцію стають злочинцями перший раз у житті, формують нову кримінальну групу. І вона розширюється!

Зловживання алкоголем може призвести до хвороби Корсакова, форми деменції, коли хворі заповнюють провали пам’яті тим, що самі вигадують історії, в які потім свято вірять. Таке явище називають конфабуляцією.

На початках епідемії СНІДу фіксували ще й СНІД-деменцію, адже мозок пацієнтів був уражений найрізноманітнішими інфекціями. Проте завдяки комплексному лікуванню та комбінації різних ліків на сьогодні такого діагнозу більше немає.

Інша рідкісна форма деменції – хвороба Кройцфельда-Якоба, яку спричиняють атипові інфекційні білки пріони. Однак причина може бути й спадкова. Раніше інфекційний білок передавався й під час операцій на мозку, трансплантацій рогівки чи при вживанні екстрактів гіпофіза, які призначали для стимуляції росту в дітей із нестачею гормонів росту. Пізніше ці небезпечні екстракти таємно застосовували у фітнес-центрах для нарощування м’язів, нерідко з нищівними наслідками. Сказ великої рогатої худоби – це теж варіант хвороби Кройцфельда-Якоба, коли інфекційний білок перебував у мозку тварини, а пізніше разом з іншими нутрощами потрапляв до продуктів із фаршу, наприклад до фрикадельок. У Новій Ґвінеї виявили форму хвороби Кройцфельда-Якоба, яку називають куру. Вона забрала життя насамперед у жінок і дітей, адже ті їли мозок своїх ворогів.

У випадку хвороби Гантінгтона теж ідеться про спадкову форму деменції. Люди, в яких ця хвороба заявляє про себе характерними розладами руху, про які вони добре знають від своїх родичів, розуміють, що вони поступово стають хворими на деменцію. В основі хвороби лежать зміни в ДНК, дуплікація, що практично не повторюється двічі. Усі пацієнти з хворобою Гантінґтона в Південній Африці мають стосунок до матроса, який прибув в XVII столітті на кораблі Яна ван Рібека. Мутацію можна помітити ще під час вагітності в зародку, тож вагітна має змогу подумати над можливістю аборту. В університетській клініці Маастрихту існує можливість преімплантаційної діагностики. Процедура така: під час запліднення in vitro (в пробірці), перш ніж запліднена яйцеклітина знову опиниться в утробі матері, її обстежують.

Отже, бувають дуже різні форми деменції, які відрізняються на мікроскопічному чи генетичному рівні. Втім, у більшості випадків деменція пов’язана з хворобою Альцгеймера, насамперед у людей похилого віку.

Говорячи про здорове старіння мозку, мусимо розуміти, що в понад 80 % людей старших за 75 років у мозку відбулися нейропатологічні зміни, хоча чітких клінічних симптомів немає. Нерідко йдеться про змішані форми чи комбінації описаних вище діагнозів, як-от зміни під час хвороби Альцгеймера, судинні патології чи розлади тілець Леві. Зрештою ми не здатні запобігти дегенеративним процесам. Але ми можемо спробувати їх відтермінувати.

4. Стадії хвороби Альцгеймера

– Із ноткою щастя наступного року я знову віритиму в Різдвяного чоловічка! – задоволено мовила Ґретьє.

– Ага, посунь свою деменцію ще на крок далі, тоді тобі точно це вдасться, – підбадьорив її Еверт.

Дні лікеру. Адвокат, Таємний щоденник Хендріка Груна віком 831/4 роки. Зроби щось із життям!

Хвороба Альцгеймера крокує в мозку второваним шляхом. У мозку померлого під мікроскопом в енторінальній корі можна побачити перші типові аномалії Альцгеймера, бляшки та сплетіння. Опісля поодинокі аномалії з’являються в гіпокампі. До цього часу помітних зовнішніх симптомів ще немає. Так, в одного померлого, який заповів нам свій мозок як «контрольний орган» для досліджень, було виявлено ознаки хвороби, хоч він про неї й не здогадувався. На сьогодні неможливо виявити перші прояви хвороби в живої людини. Коли ж ураження хворобою Альцгеймера скроневої кори та гіпокампа посилюється, то виникають розлади пом’яті щодо актуальних подій.

Рамон-і-Кахаль. Нейронна мережа гіпокампа (1901)

На початку хвороби Альцгеймера людина не знає, що тільки-но сталося, однак із точністю до деталей здатна пригадати віддалені події, наприклад свято в початковій школі. Коли ж хвороба Альцгеймера зрештою перекидається на інші ділянки кори мозку, у пацієнта виникає деменція. Насамкінець уражень зазнає задня, відповідальна за зір ділянка кори мозку (зорова кора, V1). Окрім бляшок і сплетінь, по всій корі мозку фіксують нерівномірні, грубі, покручені нервові волокна (дистрофічні неврити).

Наше життя проходить між першою й останньою посмішкою.

Дік Франс Свааб

Протягом хвороби за певною схемою розвиваються не лише зміни, помітні під мікроскопом, а й функціональні розлади. При цьому ми втрачаємо наші вміння у прямо протилежній послідовності до тієї, в якій ми їх набували протягом розвитку.

Ганс Бальдунґ Ґрін (1484/85—1545). Три періоди життя (жінки) і смерть (зліва). Молодь і три грації (справа)

Стадії хвороби Альцгеймера, які проходить хворий, пронумерував доктор Баррі Рейсберґ із Нью-Йорка. На першій стадії помітних симптомів немає. Та все ж під мікроскопом уже можна розпізнати хворобливий процес. На другій стадії стає важко знаходити свої речі. Хворий помічає, що виникають проблеми з роботою, які, втім, вдається спритно приховати. На третій стадії втрата здатності виконувати роботу стає помітною для інших. Під час четвертої стадії важко вирішувати складні завдання, наприклад упорядкування власних фінансів. Опісля (стадія 5) хворий потребує допомоги у виборі одягу. Пізніше – (стадія 6а) під час одягання та миття (стадія 6b); виникають труднощі зі змиванням туалету і подальшим миттям інтимних ділянок (6с), виникає нетримання сечі (6d), а згодом і калу (6е). На стадії 7а людина говорить за день від одного до п’яти слів, а зовсім скоро взагалі не здатна розбірливо говорити (7b); хворий не ходить (7с), а згодом більше самостійно не може сісти (7d). Зрештою зникає й посмішка (7е), першій появі якої на обличчі всі так раділи. Тож і справді можна сказати, що наше життя проходить між першою та останньою посмішкою. Потім (7f) хворий не може самостійно рухати головою. Насамкінець пацієнт займає в ліжку положення зародка, а коли йому до рота покласти палець, у нього виникає смоктальний рефлекс. Із функціонального погляду, пацієнт повністю повертається до стадії новонародженого.

Недолікування та недогляд

Глибоко непокоїть той факт, що протягом деменції стає дедалі важче вказувати на біль, тож лікарі, дантисти чи опікуни нерідко просто не помічають, що пацієнт страждає. Хворі виказують свій біль так, як діти – зміною виразу обличчя чи неспокоєм. Проте це не завжди трактують як демонстрацію болю. Тож нерідко пацієнти з деменцією, хоч і відчувають біль, однак не отримують потрібного лікування. З проблемами, як-от артроз, остеопороз чи зламане стегно після падіння, вони одержують менше знеболювальних, ніж пацієнти без деменції. І це тоді, коли хворі на судинну деменцію при такому ж діагнозі насправді відчувають сильніший біль, ніж пацієнти без деменції.

Догляд за ротовою порожниною в пацієнтів із деменцією надто короткий. Їхні зуби вкриті нальотом, а ясна запалені. Опікунам у будинках для літніх людей просто не вистачає часу, аби їм нормально почистити зуби. До того ж вони часто не мають відповідних умінь. Третина всіх пацієнтів із деменцією потребує догляду зубного лікаря, однак у нідерландських притулках це досі не входить до порядку денного. Самі ж хворі не здатні заявити про те, що в них болять зуби. Тож стосовно догляду за пацієнтами з деменцією в Нідерландах треба буде ще попрацювати.

Наприкінці не залишається нічого святого, окрім цілісності власного мозку.

Ральф Волдо Емерсон

Старість намагаються лікувати вже давно. Існує безліч указівок та порад, як боротися зі старінням мозку, більшість, однак, без жодного наукового обґрунтування. Приклад напрочуд сумнівної противікової стратегії, за яку доведеться викласти певну суму грошей, чекав на мене в Росії. У Санкт-Петербурзі нас запросив на вечерю до яхт-клубу професор Володимир Хавінсон. Господареві вечора було 67 років, і, за його власними висловлюваннями, він був членом Комітету з питань здоров’я при уряді Санкт-Петербурга, президентом Міжнародного союзу геронтології та геріатрії та спеціалістом в обох цих галузях. У яхт-клубі нас зустрічав професор Хавінсон та його помітно молодша, дуже висока, худорлява, світловолоса й дуже мовчазна друга дружина, професор Світлана Трофімова, доктор медицини, доктор філософії та генеральна директорка її власної приватної клініки при Санкт-Петербурзькому інституті біорегуляції та геронтології. За яке дослідження і в якому університеті вона удостоїлася звання професора, я так чітко й не зрозумів.

Джерело молодості (1546) німецького придворного художника Лукаса Кранаха старшого (1472–1553). Старих жінок привозять на підводах, тоді після обстеження в лікаря вони пірнають у молодильні води і виходять із правого боку вже молодими дівчатами, яких у наметі наново одягають, після чого ці привабливі дівчата святкують із застіллям, танцями, музикою та коханням. Картина висить у картинній галереї в Берліні. Виникає запитання, чи зображене не було насправді бажаннями 74-річного Кранаха

Професор Хавінсон заробив капітал лікуванням старих та хворих людей пептидами (білки з двох-трьох амінокислот), вплив яких на людину так і не було доведено, тож у Нідерландах вони під забороною. Яхтова гавань була переповнена білими човнами, купленими за брудні гроші, – теза, яку господар вечора одразу ж підтвердив. Сам професор Хавінсон продав свою яхту, розраховану на команду з чотирьох осіб, бо з нею було надто багато мороки. На парковці стояли найдорожчі автомобілі, серед яких навіть Lamborghini, а перед кожними дверима стовбичили ґевали. Деяких осіб супроводжували до танцю чи столу дуже молоді світловолосі дівчатка в коротеньких дорогих сукенках на неймовірно високих підборах.

Стіл сервірували красиво, а за постійними вказівками господаря на нього одну за одною доставляли найдивовижніші страви. Професор Хавінсон – це доросла людина із синдромом дефіциту уваги й гіперактивністю. Він не міг всидіти на місці й хвилини чи просто помовчати, а натомість безперервно розповідав про свої численні фантастичні успіхи на ниві зцілення. Його пептиди (на той час він розробив уже 25 різних), за його словами, пречудово діяли не лише на процеси старіння, а й зцілювали хвороби, які всюди у світі вважають невиліковними, як-от retinitis pigmentosa (пігментний ретиніт) чи макулодистрофію. Мати господаря – перша людина, яку він врятував від сліпоти, заявив він. Окрім того, він працював над екстрактами епіфіза корів, щоб знову запустити процеси вироблення мелатоніну в своїх пацієнтів. Між іншим, щороку він і собі робив дві ін’єкції таких екстрактів; мені ж його вигляд видався не надто здоровим.

Від відповіді на моє постійне запитання про контрольовані вибіркові дослідження стосовно дії цих диво-засобів він щоразу спритно ухилявся. При retinitis pigmentosa йому ніякого контролю не треба, вважав він, адже без його пептидів ті пацієнти швидко б осліпли. Однак це нічого не змінило в тому, що я все ж хотів би побачити контрольований діагноз і хотів би мати можливість вивчити перебіг хвороби в контрольованій, вибірковій групі та без неї. Він пояснив, що 25 експериментів над щурами щоразу підтверджували, що тривалість їхнього життя зростала на 25 відсотків, а ризик ракових захворювань істотно падав. До того ж у розпорядженні його інституту поблизу Сочі перебуває колонія з 350 мавп; в експерименті за участю 100 мавп було доведено, що вживання його екстракту епіфіза знову дозволяло регулювати рівень мелатоніну. Неймовірних результатів вдалося досягти й під час експериментів на плодових мухах дрозофілах. Коли ж я поцікавився щодо оприлюднення цих результатів, то він зізнався, що жодних із них не друкував у визнаних міжнародних журналах. Часопис Nature якось повернув його роботи з позначкою «Надто добре, щоб бути правдою», однак ще частіше йому доводилося чути, що рівень його англійської недостатній. Будучи росіянином, справді дуже важко публікувати свої статті в міжнародних журналах, зітхав він.

На такого типу прийом, звісно ж, запрошують не просто так. У якийсь момент професор Хавінсон дав зрозуміти не вельми вишуканою німецькою, що було б добре, якби дама, яка сиділа поруч мене, дещо відсунулася, і одразу ж зайняв її місце біля мене. Він з глибоким визнанням говорив про мою книгу, зазначивши, що йому дуже подобається, що я чітко пояснюю росіянам, що гомосексуалізм – це такий біологічний варіант. З дітьми, проте, краще таких тем не чіпати. Коли я йому пояснив, чому вважаю науково необґрунтованим уявлення росіян про те, що діти можуть заразитися гомосексуалізмом, а їхній закон проти пропаганди гомосексуалізму – нікчемним, він одразу ж змінив свою думку. Очевидно, що в нього була інша мета – вступити зі мною у дружні відносини.

Тоді він на повному серйозі заявив, що, мовляв, серед населення все ще живуть неандертальці, поглянути б хоча б на поведінку в транспорті. На це я йому роз’яснив, що не лише я сам, а й ще декілька відсотків людей мають гени неандертальців у ДНК, адже вони не зникли повністю, а асимілювалися.

Тоді він перейшов до справи: мовляв, багато років тому, коли він відряджав своїх співробітників до нашого Нідерландського інституту досліджень мозку, ми, на жаль, не сприйняли його ідей і не були готові до співпраці. Водночас співпраця була б дуже важлива, адже тільки ми здатні культивувати тканину мозку померлих пацієнтів із хворобою Альцгеймера. На ній можна було б протестувати вплив його пептидів. Вони б точно показали позитивний ефект. Я йому пояснив, що тестування впливу одного єдиного пептиду на тканинну культуру Альцгеймера забере мінімум рік роботи, адже такі дослідження не проводять сяк-так. Усі мої співробітники зараз залучені до різних проектів і не мають змоги присвятити себе іншим справам.

Та він відповів, що мені треба тільки сказати, що знадобиться для проведення таких експериментів, і в мене буде все необхідне. Я попросив його надіслати мені статтю про дію його пептидів у визнаному науковому журналі, щоб я міг попередньо обговорити її тези в Амстердамі, однак одразу його попередив, що особисто вбачаю лише малий шанс того, що його побажання будуть задоволені.

Мій бельгійський сусід по столику, професор Жан-Пауль Тіммерманс, ще до вечері розповів мені, що якось тестував проби професора Хавінсона на клітинних культурах у своїй шикарній лабораторії в Антверпені. Перші проби й справді показали якусь дію, але всі наступні – жодної, тож він відтоді мало вірить у російські твердження.

Один із моїх російських друзів, патолог, посміхаючись, підтвердив мою думку, що не варто сліпо вірити в усі історії професора Хавінсона, і коли той надасть мені якусь інформацію, щоб я не гаяв на неї багато часу. Адже і мій друг якось тестував ці пептиди на культурах. Деякі з них справді дещо призупиняли поділ клітин, проте інші навпаки – пришвидшували. «Але ж це збільшує ризик ракових захворювань!» – відреагував я з острахом. «Саме так, – відповів мені патолог. – Ти, мабуть, дуже дивуєшся, чому в Росії дозволено призначати пацієнтам такі речовини».

В Інтернеті можна знайти багато даних про професора Володимира Хавінсона. Однак його стаття у Вікіпедії завершується словами: «This biographical article needs additional citations for verification. Please help by adding reliable sources»[18].

5. Генетичні задатки

Божевілля можна успадкувати. Воно переходить нам від наших дітей.

Сем Левенсон

Для нас, людей, як окремого виду ризик ураження хворобою Альцгеймера зростає експоненційно до віку. Проте між окремими людьми різниця буває величезною. Імовірність постаріти здоровим випливає з ефективності, з якою тіло ремонтує завдану шкоду клітинам. Цей процес в основному забезпечений генетичною комплектацією. Люди, які доживають до дуже похилого віку здоровими, живуть зазвичай у таких сім’ях.

П’єр Оґюст Ренуар (1841–1919) малював сцени домашнього побуту, сцени на терасах, у парках, танцювальних закладах та на природі. Складається враження, що у Франції тоді постійно була гарна погода та вихідні. Він створив тисячі полотен. Їх можна побачити у всіх музеях світу та у великих приватних колекціях, як-от колекція Фонду Барнса у Філадельфії, де на стінах щільно розвішано 181 його картину. Він малював і численних оголених жінок. Розглядаючи їх, мені дещо заважають надто великі спини з малими головами. На картині із зображенням однієї з його дочок, Клод Ренуар, мою увагу привернули очі. У мене виникло запитання, чи не мала вона часом синдрому Дауна. Однак мій діагноз виявився хибним. Усе ж відтоді я всюди бачив «китайські очі Ренуара». Придивіться самі: їх можна побачити майже на всіх його картинах. Ренуар просто не вмів малювати очі

Хендрік’є ван Адель була незвичною громадянкою Нідерландів. Вона дожила до 115 років, а у віці між 112 та 113 роками у психологічних тестах, які для порівняння проходила зі здоровими людьми у віці від 60 до 75 років, вона показувала когнітивні результати вище середнього рівня. Її мати померла у віці 100 років. Після смерті Хендрік’є ван Адель професор Ґерт Гольстеґе та його співробітники виявили в мозку Хендрік’є майже непомітні перші ознаки початку хвороби Альцгеймера (стадія Браака для сплетінь – 2, бляшок не виявлено).

Сучасне молекулярно-генетичне дослідження (під керівництвом Генни Гольстеґе, дочки Ґерта Гольстеґе) у людей старших за 100 років, має на меті виявити ген, який міг би бути за це відповідальним. Про молекулу REST, фактор для ДНК, який пригнічує гени, що спричиняють відмирання клітин, нещодавно навіть вийшла публікація. Цей ген мало активний у молодих людей, однак характерний високою активністю в мозку старших. У пацієнтів із першими симптомами хвороби Альцгеймера на стадії Mild Cognitive Impairment (MCI) та пізніших стадіях активність REST усе ж таки значно послаблена. Існує припущення, що втрата REST робить нейрони вразливішими до хвороби Альцгеймера, що зрештою й може призвести до відмирання клітин.

Єдина порада, яку можу дати щодо правильної, сприятливої для здорового старіння генетичної комплектації – обдумано обирати собі батьків. При цьому варто було б зважати й на їхній вік. Те, що в матерів, старших 35 років, ризик народження дитини із синдромом Дауна зростає експоненційно, відомо давно. Віднедавна, однак, стало відомо, що й вік батька – важливий фактор ризику для здоров’я дитини. У стовбурових клітинах, які виробляє сı´м’я майбутнього батька, щороку відбуваються дві нові мутації. Порівняно з дітьми батьків у віці від 20 до 24 років діти від батьків у віці за 45 мали приблизно у 24 рази більший ризик захворіти на двосторонню депресію, у 13 разів вищий ризик захворіти на синдром дефіциту уваги й гіперактивність, у 3,5 раза більший ризик аутизму і вдвічі вищий ризик захворіти психозом, скоїти спробу самогубства і стати залежними.

Ризик ураження хворобою Альцгеймера значною мірою зумовлений генетично. У цієї хвороби виокремлюють досить рідкісну ранню форму (починається до 65-го року життя) і значно поширенішу пізню форму (від 65-го року життя). У трьох генах виявили мутації, які можуть спричиняти ранню форму хвороби Альцгеймера: у гені амілоїд-прекурсор-протеїн (APP) та в гені презенілін 1 або презенілін 2. У двох бельгійських сім’ях хвороба Альцгеймера на основі мутації проявляється вже у віці 35 років. Таку мутацію успадковують аутосомально (це означає, що вона буває однаковою мірою як у чоловіків, так і в жінок) та домінантно (носіїв мутації хвороба теж вражає, у більше чи менше вираженій формі).

Кожна із цих трьох мутацій зумовлює накопичення токсичного фрагмента APP білка Aβ42. Однак із 87 % випадків ранньої хвороби Альцгеймера точні генетичні дефекти, які її зумовили, досі не визначені. Практично всі пацієнти з синдромом Дауна, коли їм виповнюється 40, мають у мозку зміни, спричинені хворобою Альцгеймера, вони частіше хворіють на деменцію – в середньому у віці 55 років. Причина цього криється в тому, що в пацієнтів із синдромом Дауна присутні всі три хромосоми 21, а отже, й усі три APP-гени. Подвоєння APP-генів виявили також у нідерландській сім’ї, в якій слабують на цю хворобу, що дозволяє порівняти її з ранньою деменцією в людей із синдромом Дауна.

Існують також генетичні фактори ризику, які збільшують імовірність захворіти на пізню форму хвороби Альцгеймера. Найвагоміший із них – APOE-ε4. Людям з одним ε4 утричі частіше загрожує хвороба Альцгеймера, у людей з одним ε4 на обох хромосомах цей ризик зростає в п’ятнадцять разів. У віці 85 років імовірність захворіти на цю недугу в носіїв ε4 жіночої статі становить 35 %, а в носіїв ε4ε4 жіночої статі – 68 %. Саме тому в Нідерландському банку мозку визначають APOE генотип кожного отриманого мозку; проте нашим студентам ми заборонили визначати власний APOE генотип, хоча ті, до речі, нерідко виявляють таке бажання. Хай навіть APOE-ε4 і буде фактором ризику, однак це ще не означає, що особа з таким генетичним набором точно заслабне на хворобу Альцгеймера. До того ж нині не існує дієвої терапії, яка могла б запобігти появі хвороби Альцгеймера. То для чого тривожити себе такими думками протягом усього життя?

Баттлінґ Сікі, сенегальський чемпіон світу з боксу під час двобою у Лондоні, намальований Ісааком Ісраельсом (1914–1915). Ісаак Ісраельс був великим поціновувачем боксу. Баттлінґ Сікі – перший темношкірий боксер, який зажив слави в Нідерландах. Його дружина родом із Роттердама. Пізніше він став залежним від кокаїну. Загинув від ножових поранень у США

За те, що APOE-ε4 – це фактор ризику хвороби Альцгеймера, відповідають численні механізми. APOE-ε4 стимулює накопичення білка Альцгеймера β-амілоїду, у той час як APOE-ε2 такому накопиченню запобігає, натомість APOE-ε3 займає нейтральну позицію посередині. Існує ще один взаємозв’язок між APOE та хворобою Альцгеймера. Нейрони, які перебувають у стресі, виробляють як елемент відновлюваного процесу APOE. APOE-ε4 розпадається на токсичні фрагменти. Клітини мозку носіїв APOE-ε4 уже й без того дещо менш активні, тому й уразливіші до процесів, пов’язаних із хворобою Альцгеймера. Розумові тренування здатні дещо послабити такий ефект APOE-ε4.

Серед генетичних факторів ризику хвороби Альцгеймера виявили ще цілу купу, чотири з них ефективніші за решту. При хворобі Альцгеймера, яка виникає в похилому віці, генетична частка, залежно від публікації, становить від 48 чи 58 і аж до 79 %. Це означає не лише те, що генетична комплектація відіграє істотну роль, а й те, що серед чинників впливу на виникнення пізньої форми хвороби Альцгеймера знайшлося місце й для факторів навколишнього середовища. Взаємодія між генами та середовищем – важливе питання досліджень хвороби Альцгеймера. На відміну від генетичної комплектації, на своє середовище можна впливати. І справді вже сьогодні в деяких ділянках мозку відкривають нові епігенетичні зміни, які, ймовірно, відображають вплив факторів із навколишнього середовища.

6. Запобігання додатковій шкоді

У генетичній комплектації ми не в змозі щось змінити, однак можемо подбати, щоб наш мозок не зазнавав додаткової шкоди. Травма мозку здатна запустити цілу низку хімічних реакцій, які можуть призвести до хвороби Альцгеймера чи інших нейродегенеративних захворювань, як-от хвороба Паркінсона чи хвороба тілець Леві. Уже в двадцятих роках знали, що бокс здатен зумовити «хронічну травматичну енцефалопатію». Професійні боксери передчасно заробляли деменцію чи хворобу Паркінсона й ходили з широко розставленими ногами, що вказує на ушкодження мозочка, а також демонстрували цілу низку інших неврологічних аномалій. Муххамед Алі, маючи хворобу Паркінсона, якось сказав: «Це така робота. Трава росте, пташки співають, хвилі омивають пісок. А я б’ю людей». Що довше займатися професійним боксом і що частіше зазнавати травм голови, то меншими стають структури мозку, як-от таламус та nucleus caudatus, і повільніше відбувається обробка інформації.

Численні м’які форми травм мозку здатні спричинити нейродегенерацію. В атлетів, які зазнали колись під час занять спортом струсу мозку, ризик пошкодження сполучень нервових волокон вищий. Такі розсіяні аномалії білої речовини виступали насамперед у лобовій частці. Їх супроводжувало збільшення шлуночків з одночасним послабленням когнітивних і моторних функцій.

Тож варто було б покинути заняття боксом чи кікбоксингом, але й на футбольному полі не грати головою і не ловити нею чужих ліктів. Те саме стосується реґбі чи будь-якого іншого контактного спорту, де виникає реальна загроза струсу мозку чи його ушкодження. Спортсмени, які після такого зіткнення відчувають запаморочення, мають одразу покинути гру, адже другий такий удар може завдати величезної шкоди. Однак стосовно цього топ-спортсмени – поганий приклад. Адже скільки разів ми бачили, як футболіст чи інший спортсмен, втративши після зіткнення свідомість, за якийсь час знову «мужньо» кидається в гру.

Ризик заробити травму мозку в солдатів вищий, ніж в інших груп населення. У США протягом дев’яти років спостерігали за ветеранами, старшими за 68 років. Серед тих, хто зазнавав пошкоджень мозку, одна з форм деменції виникла в 16 %, а серед тих, хто не мав подібних травм, – у 10 %. Тож травматичні пошкодження мозку сприяли 60-відсотковому приросту деменції. Така ситуація відома як хронічна травматична енцефалопатія, за якої в мозку відбувається накопичення гіперфосфорилованого тау-білка. Це передвісники сплетінь, які виявляють під час хвороби Альцгеймера. Крім того, було встановлено, що після травмування мозку та наявності інших факторів ризику, як-от депресії, посттравматичні стресові розлади та цереброваскулярні захворювання, зростав ще й ризик розвитку деменції.

Здоровий спосіб життя дозволяє зменшити ризик появи деменції на 30 %. Те, що добре для наших судин, добре і для мозку. І навпаки. Відповідно високий кров’яний тиск, який спричиняє 16 % усіх випадків деменції, слід неодмінно лікувати. Те саме стосується високого рівня холестерину в плазмі та діабету. Слід боротися з надлишковою вагою і не курити. Те, що снодійні засоби, як-от бензодіазепіни, погано впливають на пам’ять та когнітивні процеси – відомо давно. Нещодавно ще й було виявлено, що хронічне вживання снодійних препаратів підвищує ризик хвороби Альцгеймера. В осіб, яким виповнилося 66 повних років і більше, після п’яти років уживання таких засобів, ризик хвороби Альцгеймера зростав на 50 %. Імовірність заробити хворобу Альцгеймера зростала на 70 %, якщо люди вживали дещо більшу від денної потреби дозу чи препарат тривалої дії.

Те, що снодійні препарати, як-от бензодіазепіни, діють завдяки важливому медіатору-блокатору мозку GABA (гамма-аміномасляна кислота), наштовхує на висновок, що хворобу Альцгеймера можна відтермінувати стимуляцією мозку і пришвидшити його блокуванням. Розлади сну старших людей краще лікувати світлотерапією (щоранку по півгодини 10 000 люкс). Іноді літні люди приймають стільки призначених різними лікарями препаратів, що впливають на свій організм з усіх боків, через що може здатися, що в цих людей деменція. Як тільки комбінації медичних препаратів переглянути, вони просто розквітають на очах.

Стрес

Деякі дослідження доводять, що тривалий стрес зумовлює вищий ризик мати хворобу Альцгеймера чи судинну деменцію. Це підтверджує й американське дослідження, під час якого обстежували ветеранів, які під час Другої світової війни потрапили в полон чи служили в Кореї або у В’єтнамі. Ті військовополонені й ветерани, які страждали посттравматичним стресовим розладом, мали у 1,6–1,5 разів вищий ризик деменції. А поєднання одного й другого негативного досвіду збільшувало такий ризик у 2,2 раза.

Певна вирішальна подія в житті може теж мати наслідком те, що симптоми сімейної хвороби Альцгеймера настають у пацієнтів раніше. Тривале дослідження жінок протягом 35 років показало, що частий або хронічний стрес у середньому віці підвищує ризик хвороби Альцгеймера. Смерть чоловіка подвоювала в жінок, які пізніше так і залишалися неодруженими, ризик хвороби Альцгеймера, а в носіїв APOE-ε4 цей ризик був ще вищим. Це, звісно ж, більше стосується жінок, ніж чоловіків, оскільки вони в середньому молодші за свого партнера і живуть довше. Цей феномен міг стати причиною того, що жінки частіше мають хворобу Альцгеймера, ніж чоловіки (Munro 2014).

Нічні зміни порушують ритм дня – ночі та соціальне життя. Крім того, вони шкодять здоров’ю. Позмінна робота веде до хронічного джетлагу, погіршує короткочасну пам’ять і зменшує швидкість обробки інформації. До того ж вона підвищує ризик розладів сну, виразки шлунка, діабету другого типу, серцево-судинних захворювань, інсультів, раку грудей та розсіяного склерозу. За цілу низку цих негативних проявів може відповідати підвищений рівень гормона стресу кортизолу та збій ритму мелатоніну. На основі такої картини роблять висновок, що мозок після десяти років позмінної роботи старіє на 30–40 % швидше. Різка зміна планів робочих змін могла б позитивно вплинути на деякі сфери здоров’я. Рекомендовано також, щоб зміни рухалися вперед, тобто від нічної до ранкової, а тоді до пізньої. Через п’ять років після припинення позмінної роботи когнітивні функції встигають від неї відпочити, однак швидкість мислення в порівнянні з ровесниками все ще уповільнена.

7. Створення додаткових резервів завдяки стимуляції

It’s a fortunate person whose brain
Is trained early, again and again,
And who continues to use it
To be sure not to lose it,
So the brain, in old age, may not wane[19].

Розенцвейґ & Беннет (1996)

Наші задатки надзвичайно важливі в питаннях шансів постаріти здоровими. Усе починається ще з того, що люди з вищим IQ, з погляду статистики, живуть довше. В основі цієї закономірності – спільна генетична диспозиція. Нашим IQ ми більш ніж на 80 % завдячуємо батькам. Шотландське дослідження, у ході якого 1947 року протестували IQ понад 70 000 одинадцятирічних дітей, які через 67 років показали на цьому ж тесті ті самі результати, змогло довести, що прогнози про стан здоров’я мозку у віці 78 років найкраще давати на основі його стану в одинадцять років. Гострота мислення в старшому віці на понад 50 % була зумовлена IQ в дитячому віці. Однак не все було закладено від початку. Адже залишається місце покращити власні шанси протягом життя. У більшого мозку є додаткові резерви, що корелює з пізнішим початком хворобливих процесів Альцгеймера. І навпаки – пацієнти як з мікроцефалією, так і з синдромом Дауна мають менший мозок, що теж зумовлює ранній початок процесів старіння та хвороби Альцгеймера.

Двомовність

Різні стимулювальні чинники здатні відтермінувати процес старіння мозку і розвиток хвороби Альцгеймера. Вивчення мови – неймовірний стимулятор розвитку мозку, вплив якого не обмежується лише типовими мовними центрами Брока та Верніке, натомість впливає й на багато інших ділянок мозку. Постійний перехід з однієї мови на іншу у двомовних слугує потужним стимулом розвитку мозку; він веде до утворення додаткових резервів мозку й захищає лівий скроневий полюс від суттєвого зменшення об’єму в ході процесу старіння. Додаткові когнітивні резерви двомовних людей дозволяють їм жити без деменції на чотири – п’ять років довше порівняно з людьми, для яких рідна лише одна мова. Цей вплив поширюється не лише на хворобу Альцгеймера, але й на фронто-темпоральну та судинну деменцію, хоч ці форми деменції варто ще вивчити під час відповідних досліджень після смерті.

Ефект двомовності виявлений як в емігрантів, так і в корінного двомовного населення. Його простежують навіть у неписьменних людей, тож він не зумовлений рівнем освіти. Володіння понад двома мовами, за деякими дослідженнями, має додатковий позитивний ефект, однак згідно з іншими такого ефекту немає. Запитання про те, чи якийсь діалект, наприклад гронінгська нижньонімецька мова, чи, наприклад, фризька, так само впливають і чи корисно буде вивчити пізніше в житті ще другу мову, як робить більшість із нас, поки що не має відповіді.

Когнітивна стимуляція

Після раннього дитинства освіта й стимулювальна професійна діяльність вкрай важливі, аби відтермінувати деменцію. Освіта тривалістю 8 чи більше років наполовину зменшує ризик деменції, зумовлений наявністю APOE-ε4.

Старий мозок можна стимулювати багатьма різними способами, але чи допоможе це відтермінувати недугу Альцгеймера, поки що не відомо. З проведених контрольованих експериментів випливає, що різнобічна когнітивна стимуляція літніх людей веде до кращих результатів під час виконання психологічних тестів, хоча цей результат може залежати і від їхньої генетичної комплектації. Багатомодальне комбіноване тренування помітно покращувало в чоловіків та жінок у віці від 60 до 75 років когнітивні та професійні уміння, породжуючи зміни функціональної сполучуваності мозку. Найпотужніший ефект простежували в людей із певним генетичним варіантом гена дофаміну D3 або COMT (Catechol-O-Methyltransferase). Однак і тут ідеться про взаємодію між генетичними задатками та факторами навколишнього середовища.

«Буденна» форма стимуляції теж зарекомендувала себе позитивно. Люди у віці старше 60 років щодня проходили тренування, під час якого допомагали учням початкових класів із читанням п’ятнадцять годин на тиждень, а також допомагали їм у бібліотеці чи в класі. У таких осіб, порівняно з тими, хто лише готувався взяти участь у цьому експерименті і тому був зарахований до контрольної групи, діагностували підвищення продуктивності екзекутивних функцій та кращі результати в тестах, що перевіряють пам’ять. Особи, які займалися довгий час медитацією, старіючи, рідше хворіли на атрофію сірої речовини, ніж учасники контрольної групи. Проте заголовок Forever Young(er) («Вічно молод(ш)ий»), під яким були оприлюднені результати дослідів нідерландської дослідниці Ейлін Людерс про вплив медитації на послаблення атрофії, все ж видаються дещо перебільшеним. Адже йдеться не про вибіркове дослідження (з планом клінічного дослідження, який виключає фактори впливу, що ведуть до похибки), тож результати спираються лише на відбір, здійснений на власний розсуд.

Рух

Гуляти ходять не для тіла, а для духу.

Мідас Декерс

Дехто намагається довести, що мозок можна стимулювати більшою кількістю спорту. У 1989 році ковзаняра Арда Схенка і мене запросили до Університету Твенте, аби надати шику відкриттю нового спортивного факультету. Ард Шенк, багаторазовий нідерландський чемпіон світу, олімпійський чемпіон, справжня знаменитість, виступив зі сповненою ентузіазму доповіддю про значення спорту. Моєму виступу надали назву «В здоровому тілі – здоровий дух». Ще із самого початку я відзначив, що ця назва мені нагадує якесь фашистське гасло. Я зазначив, що один із найкращих мозків цілого світу, Стівена Гокінґа, поселився в тілі, яке бічний аміотрофічний склероз позбавив багатьох функцій, однак мозок продовжував працювати на найвищому рівні. Тоді я навів приклади 1,5 млн спортивних травм, які в Нідерландах трапляються щороку, а саме: крововиливи в мозок, виникнення ранніх форм хвороби Альцгеймера та Паркінсона в боксерів – травми, яких зазнають футболісти, граючи головою чи дістаючи несподівані удари ліктем у голову, розповів і про смерть марафонців. Насамкінець запропонував стимулювати мозок не якимись обхідними шляхами – через спорт, а напряму, поставивши перед ними вищі вимоги до іспитів. Більше мене туди не запрошували.

Однак і справді трапляються повідомлення про позитивний вплив фізичної активності (при цьому я не завжди маю на увазі спорт) на здоров’я старших людей. Передусім рух зменшує ризик виникнення діабету. Контрольований вибірковий експеримент зміг довести, що фізична активність учасників віком від п’ятдесяти років справді призвела до скромного покращення когнітивних функцій. Різниця з погляду статистики була дійсно помітною, проте клінічно не мала ваги, адже була настільки мізерною, що її не могли помітити ані учасники, ані їхні родичі, ані лікарі. Доказ, що в учасників у такий спосіб вдалося відтермінувати появу хвороби Альцгеймера, так і не було надано. Адже група учасників експерименту була ще надто молодою.

Під час мета-аналізу (коли поєднують результати численних досліджень) звели докупи результати п’ятнадцяти проспективних досліджень для перевірки згаданої вище гіпотези, які мали на меті вивчити вплив фізичної активності на когнітивну регресію в пацієнтів, які не страждали на деменцію. Не лише учасники експериментів, які інтенсивно займалися спортом, а й ті, чия фізична активність була малою чи посередньою, проявили помітну стійкість щодо когнітивної регресії. Однак, чи можна в такий спосіб відтермінувати розвиток хвороби Альцгеймера, невідомо. Все ж таки одне дослідження доводить, що скромна кількість фізичної активності в осіб із легкою формою деменції справді може протидіяти спаду розумової діяльності та розладам поведінки, які потребують догляду.

Подібних результатів досягли й під час інших досліджень, коли вдалося довести, що посилена фізична активність пов’язана з MCI (Mild Cognitive Impairment) та хворобою Альцгеймера. Однак ішлося про корелятивне, а не контрольоване дослідження. А систематичний аналіз усіх наявних вибіркових контрольованих студій показав, що фізична активність пацієнтів із MCI мала певний позитивний вплив на загальну когніцію, однак у пацієнтів із деменцією більшість експериментів показали негативний результат.

Інші форми стимуляції теж діють позитивно, наприклад навчання у старшому віці гри на музичному інструменті чи читання нот. У літніх людей віком від 60 до 84 років це призвело, у порівнянні з іншими способами проведення дозвілля, серед яких фізичні вправи, комп’ютерні курси та уроки малювання, до покращення когнітивних здібностей, підняло настрій та якість життя.

Одна група, яка брала уроки гри на фортепіано, продемонструвала кращі результати в тесті Струпа, який вимірює екзекутивні функції, а також кращий контроль над комплексами та розподілом уваги. Крім того, в цієї групи діагностували покращення настрою, менше депресій та вищу психічну й фізичну якість життя. Порівняння близнюків показало, що гра на музичному інструменті сприяє відтермінуванню хвороби Альцгеймера, але й тут також не йдеться про контрольований план клінічного дослідження.

У китайському суспільстві залучення людей до стимулювальних активностей прямо посеред вулиці – норма. Наскільки мені відомо, досі ще ніхто не проводив дослідження впливу таких вправ, проте всюди можна побачити старших людей, які практикують тай-чі, співають чи танцюють. У травні 2014 року на березі озера Сіху поблизу Ханчжоу до мене заговорила гарною англійською невеличка на зріст 76-річна жінка. Вона розповіла, що вивчила англійську в The English Corner на озері й спеціально спілкується з іноземцями, аби попрактикувати мову. «У моїх літах мені ж треба чимось займатися», – зауважила вона, поки я на її прохання фотографувався з нею.

Займатися фізичною активністю у групах завжди було популярним у Китаї. До Культурної революції в школах та фабриках лунала музика з гучномовців, під яку займалися гімнастикою у величезних групах. У часи Культурної революції танцювали Zhong Zhi Wu (Вірність Мао). Під час лекційного процесу в Чжецзянському університеті в Ханчжоу цілком звичне явище – «довга перерва» тривалістю 20 хвилин. За традиціями, по цілому університетському містечку височіють п’ятдесятисантиметрові зелено-білі металеві гриби, з яких лунають гасла, музика чи новини. На перервах студентів закликають долучитися до гімнастики під радісну музику. Десять хвилин на гімнастику і десять, щоб відвідати вбиральню. Хоч музика й справді захоплює, однак я ще досі не бачив жодного студента, який би брав у цьому участь. Тож і ця традиція в Китаї занепала.

А все ж серед людей старшого віку досі надзвичайно популярне Dama Square Dancing, мета якого – підтримувати форму. Найбільша кількість його прихильників – серед жінок середнього віку середнього класу. Dama – це прізвисько, яке означає «старі мамці або тітоньки». У Китаї до цього руху залучені близько 100 мільйонів жінок. Їх справді можна побачити повсюдно в танці від ранку до вечора: у парках, на публічних площах та під шляхопроводами. Двоє матерів моїх колишніх докторантів пишалися, що вони не просто брали участь, а й вигравали призи, будучи «лідерами». Найбільша проблема Dama Square Dancing у тому, що все дійство відбувається серед густозаселених китайських міст, де немає вільних ділянок. Танцюристів зусібіч оточують будинки. Під час дійств використовують дуже потужні підсилювачі, щоб танцювальна музика лунала гучніше. Це нерідко викликає протести в мешканців. Танцюють навіть у потягах, а музика при цьому може лунати настільки гучно, що реакція на неї може й справді бути бурхливою.

Дозвольте навести як приклад кілька випадків, що сталися 2013 та 2014 року. Один мешканець пережив настільки сильний стрес від музики, що нацькував на групу танцівників трьох своїх собак, стріляючи при цьому з пістолета в повітря. Його засудили до шести місяців позбавлення волі, але танцювальний майданчик відтоді не використовували. Інший майданчик на знак протесту проти шуму закидали людськими екскрементами. Якось одній старшій жіночці під час Dama Square Dancing вистрелили в голову із саморобного пістолета. Група мешканців купила колонки за 260 000 RMB (це приблизно 25 000 євро, однак для китайців ця сума у вісім разів більша). Завдяки такій апаратурі вони досягли настільки потужного звуку, що змогли перешкоджати танцівникам.

Китайська влада хоч і запровадила обмеження гучності – 45 децибел, – проте нинішнє суспільство більше не таке слухняне, а місцевим політикам бракує засобів, аби якось вплинути. Як можливе рішення, танцівникам запропонували слухати музику через навушники.

8. Use it or lose it[20]

Великий Леонардо да Вінчі взагалі все життя залишався в багатьох моментах дитиною; кажуть, що всі великі мужі повинні зберегти в собі щось інфантильне. Він навіть бавитися любив, будучи вже дорослим, через що зрештою був подеколи дивакуватим та незрозумілим для своїх ровесників.

Зиґмунд Фройд (1910)

Перебіг хвороби Альцгеймера характерний зменшеною активністю клітин мозку та атрофією. Уже давно під час власних досліджень різних ділянок мозку старших людей мені впало у вічі, що ті клітини, які зберігали активність до похилого віку, очевидно, були захищені від ураження розвитком хвороби Альцгеймера. Ідеться, наприклад, про великі нервові клітини гіпоталамуса, які продукують гормони. Бачив я й нейрони, які під час старіння зменшували активність і ставали помітно вразливішими до процесів Альцгеймера, наприклад маленькі клітини в ділянці біологічного годинника. Цей феномен я назвав «use it or lose it», або «хто перепочине, той спочине». Що саме лежить в основі цього механізму, нам поки що невідомо, проте, ймовірно, активація клітин мозку сприяє відновленню ДНК, сповільнюючи в такий спосіб старіння і, відповідно, процес Альцгеймера.

Леонардо да Вінчі. Автопортрет (?) (бл. 1510–1515)

Багатогранна професійна діяльність та висока тілесна активність корелюють із малими змінами Альцгеймера. З цього й виникла загальноприйнята рекомендація старшим людям постійно братися за нові справи аж до пізньої старості. Проблема, яка постає з наукового розгляду цієї рекомендації, яку я й сам давав не раз, полягає в тому, що з відповідних досліджень досі чітко не зрозуміло, де причини, а де наслідок.

Райлі у своєму дослідженні довів, що черниці, які померли у віці від 70 до 95 років і були активними до пізньої старості, мали менше змін Альцгеймера в мозку, ніж інші черниці-ровесниці, які сиділи без діла. Однак коли дослідники проаналізували листи, які ці черниці писали додому у віці 22 років, то виявили, що ті з них, які були активні у старшому віці, формулювали у своїх давніх листах складніші речення. Дещо менша граматична складність листів молодих черниць корелювала з меншою вагою мозку, з більшою кількістю нейропатологічних аномалій Альцгеймера в мозку і з вищою ймовірністю відповідати клінічним критеріям Альцгеймера. Черниці, які були активними на старість, мали в такий спосіб уже у віці 22 років дієздатніший мозок. Тож виникає запитання: чи не була часом генетика або ранній розвиток мозку відповідальним за більшу активність у старшому віці та менший ризик Альцгеймера, а не прийнята сьогодні теза про позитивний ефект стимуляції мозку в похилому віці? У згаданому раніше шотландському експерименті з визначенням рівня IQ генетичні задатки теж заявили про себе як про важливий фактор функціональності мозку в старшому віці.

Ґрунтовного контрольованого дослідження лікування або рекомендацій щодо запобігання чи відтермінування хвороби Альцгеймера досі не існує, але його взагалі може й не бути ніколи. Втім, приблизно двадцять студій показали, що людям, які фізично активніші, загрожує менший ризик когнітивної регресії чи деменції. Крім того, виявилося, що у старших людей, які регулярно стимулюють свій мозок інтелектуально-вибагливими іграми, як-от шахи, процеси Альцгеймера розпочинаються пізніше, ніж у тих, хто цього не робить. Під час проспективного дослідження за учасниками спостерігали протягом 21 року. Особи у віці мінімум 75 років, які ще не хворіли на деменцію й у вільний час стимулювали себе розумово, змагаючись у шахи, читаючи, граючи на музичних інструментах чи танцюючи, хворіли на деменцію десь на три роки пізніше, ніж ті особи, які докладали лише фізичних навантажень. Інше дослідження довело, що найдієвішою для запобігання ризику судинних когнітивних розладів була участь у дозвіллі, яке стимулювало когнітивно, а не фізично. Проте й це були неконтрольовані експерименти.

У Фінляндії провели вибіркове дослідження, під час якого старші люди віком від 60 до 77 років протягом двох років дотримувалися дієти, а також проходили когнітивне та фізичне тренування. Протягом усього цього періоду перевіряли їхні серцево-судинні параметри. У порівнянні з контрольною когнітивна деградація в інтервенційної групи була не настільки сильна. Однак що це могло означати для хвороби Альцгеймера – дослідження не дало відповіді.

Підсумовуючи, можна сказати, що різні форми активного дозвілля у старших людей зменшують ризик хвороби Альцгеймера і ведуть до покращення когнітивних функцій. Утім, чи справді це відтерміновує появу хвороби Альцгеймера – досі не доведено.

ЧИ ВАРТО ПРАЦЮВАТИ ДАЛІ?

Я намагаюся (можливо, я один такий) дотримуватися власних рекомендацій і стимулювати свій мозок у той спосіб, що продовжую працювати на повну. Однак іноді це не так уже й легко. Коли мені виповнилося 65, мене попросили й далі працювати зі своєю групою дослідників. До того ж я ще й продовжував бути професором у Китаї і відпрацьовував далі вісімдесят годин на тиждень. До досягнення сімдесятирічного віку в Нідерландах за професором закріплене право готувати людей до захисту. Тож до настання сімдесяти років я мав право готувати своїх докторантів до захисту. Однак, коли стукає сімдесят, про це можна забути. На той час я опікувався двома докторантами, яким було дуже важливо, щоб саме я був керівником їхньої докторської.

Тому я попросив відповідального за захисти 3 квітня 2014 року дати мені можливість і далі керувати докторськими роботами. Щоб продемонструвати, що я й після 65-го року життя (2009) працював над дослідженнями своєї групи на повну, я додав дещо до свого прохання: одинадцять захистів, якими керував з 2009 року на посаді керівника докторської, 97 SCI-публікацій з 2009 року і виписку щодо мого індексу цитованості (Hirsch-Faktor:75). Відповідальний за захисти підтримав мої прагнення, написавши рекомендаційного листа до Спеціалізованої ради із захисту дисертацій університету Амстердама. Однак рада залишилася невблаганною і відповіла мені 13 травня 2014 року, що закон покликаний насамперед захищати права докторантів (чого ми аж ніяк не могли второпати і що мене та одного докторанта, який «мав би бути захищений», дуже розвеселило) і не може дозволити незаконних дій під час процесу захисту дисертації. Проте закон дозволяє мені бути другим консультантом, що й без того зрозуміло, адже таке право закріплене за кожним, хто захистив дисертацію.

У зв’язку з цими подіями я ще раз уважно вивчив порядок захисту дисертацій. Я ненавиджу тексти такого типу, але все ж я там вичитав таке: «Стаття 10. Призначення керівника докторської дисертації: 1а. Якщо висунуто пропозицію призначити керівником докторської дисертації викладача, який працює в іноземному університеті, то водночас повинен бути призначений керівник докторської дисертації, який працює в одному з університетів Нідерландів».

Там жодного слова не було про якісь вікові обмеження! Тож я запитав відповідального за захисти: чи можу я в разі призначення нідерландського керівника докторської дисертації бути теж керівником докторської (а не просто другим консультантом), якщо працюю викладачем за кордоном, адже я, власне, і викладаю від фонду Чао Кунґ Пу в Чжецзянському університеті в Ханчжоу? На моє превелике полегшення, відповідальний за захисти не розгнівався, а навпаки висловив «подиву моєю бойовою готовністю та гнучкістю, з якими я боровся за місце керівника докторської». Вказівку на професуру в Китаї він визнав «фантастичним рішенням, яке варто спробувати в будь-якому разі». Мені тільки треба було довести, що я справді працюю в Китаї на посаді, яка б відповідала посаді викладача в Нідерландах. Це було зовсім нескладно.

Таке клопотання спершу мусив погодити декан медичного факультету університету Амстердама, перш ніж передати його до керівництва університету. Декан AMC (Амстердамської університетської клініки), професор Марцел Леві був у захваті через таке, як він висловився, «креативне рішення». Він вважав «фантастичним», що я прагнув працювати далі, і сказав, що мої результати справді вражають. Запропонована мною конструкція обходу через професуру в Чжецзянському університеті в Ханчжоу повністю відповідала, на його думку, порядку захисту дисертацій в Амстердамському університеті.

Згідно з порядком захисту дисертації все ж таки довелося призначити в комісію другого керівника докторськими дисертаціями від університету Амстердама. Пізніше навіть факультет намагався конфіскувати кошти, передбачені цьому proforma-викладачеві, які виділяє держава за кожен успішний захист дисертації, що, звісно ж, не було прийнятним для AMC. Але й цей бар’єр було подолано, і 9 жовтня 2014 року я отримав листа від адміністрації університету, в якому мене як китайського викладача призначали керівником докторських дисертацій! Побачимо, чи колись цю прогалину в порядку захисту дисертацій буде заповнено.

Уся ця ситуація чітко демонструє, що, хоч і лунають висловлювання стосовно довшого професійного життя, однак водночас зроблено все можливе, аби максимально ускладнити продовження трудової діяльності.

9. Спонтанна активація та реактивація клітин мозку при хворобі Альцгеймера

Old men with progressive ischaemia
By daylight get dreamier and dreamier.
But when it is night
They get up and fight
From hypothalamic anaemia[21].

Т. Г. Гавелл (1943)

Нідерландський банк мозку регулярно отримує матеріал від своїх донорів, які ще незадовго до смерті були в чудовому стані. Таку мозкову тканину використовують у дослідженні хвороб мозку як матеріал для порівняння. Кожен малесенький шматочок мозку, який обстежують, одразу ж повинен бути зіставлений із таким же шматочком мозку контрольної особи, того самого віку і статі. Як уже було згадано, під час обстежень під мікроскопом у багатьох старших «контрольних осіб» виявляють початок захворювання Альцгеймера. Нещодавно вдалося встановити, що префронтальна кора та nucleus basalis Мейнерта ще під час фази без жодних симптомів демонструє спонтанну активацію в експресії сотень генів, які перебувають у зв’язку із синаптичною активністю та метаболізмом.

Ми виходимо з того, що ця координована активація здатна компенсувати початок хворобливого процесу і в такий спосіб відтермінувати симптоми Альцгеймера. Активацією керують декілька молекул (мікро-РНК та фактори транскрипції). Ми сподіваємося, що ці молекули допоможуть нам вийти на слід речовин, здатних стимулювати мозок і на пізніших стадіях процесу Альцгеймера і відсувати його симптоми ще далі. Саме це й перебуває зараз у фокусі наших поточних досліджень хвороби Альцгеймера.

На основі нашого спостереження, що розвитку хвороби Альцгеймера сприяє зменшення активності клітин мозку, виникло ключове запитання, чи можливо нейрони, уражені процесом Альцгеймера, за допомогою стимуляції знову повернути до колишньої функціональності. Щоб перевірити цей принцип, ми обрали систему, яка регулює наш ритм дня і ночі. Під час хвороби Альцгеймера функція цієї системи порушена ще на ранніх стадіях. Саме тому пацієнти такі неспокійні вночі. Часто посеред ночі вони покидають ліжко, подеколи навіть будинок, ставлять щось на плиту чи просто блукають, не знаходячи собі місця. Спостерігати таку картину старший партнер здатен всього лише декілька днів та ночей. Тож не дивно, що порушений ритм дня і ночі – найпоширеніша причина прийому до будинку літніх людей.

Розлади сну до всього ще й погано впливають на пам’ять. Нестача сну та тривале безсоння підвищують рівень білка Альцгеймера Aβ42 у тканині мозку, а отже, й ризик виникнення хвороби Альцгеймера. Циркадна система, яка регулює цикл сон – неспання, складається з біологічного годинника, nucleus suprachiasmaticus. Вона щодня налаштовується відповідно до денного світла, через пряму інформацію, яку отримує з ока. Біологічний годинник регулює секрецію гормона сну мелатоніну в епіфізі. Мозок знає, коли надворі день, адже тоді нас активує біологічний годинник і викликає підвищену активність у багатьох ділянках мозку. Мозок помічає, що настала ніч, коли гіпофіз виділяє гормон сну мелатонін, який, між іншим, теж впливає на багато ділянок мозку.

Завдяки світлішому облаштуванню умов проживання мешканців притулків для літніх людей із деменцією та/або призначенню мелатоніну за годину до сну справді вдалося простимулювати їхню циркадну систему. Їхній ритм дня – ночі знову налагодився, вночі вони менше були неспокійними, настрій поліпшився, а їхні результати в психологічних тестах за шкалою MMSE (Mini-Mental-State-Examination) покращилися. Ця терапія, звісно ж, діє лише на біологічний годинник, а не на хворобу Альцгеймера в інших частинах мозку. Та все ж вона демонструє, що, в принципі, можливо відновити всі функції мозку пацієнтів із хворобою Альцгеймера, якщо тій чи іншій ураженій недугою системі надати правильний стимул.

Можливо, відновлення функцій системи, яка продукує мелатонін, все ж має позитивний вплив на перебіг захворювання Альцгеймера. Мелатонін – це антиоксидант, який уповільнює виникнення типових хворобливих змін, гіперфосфорилованого тау-білка та накопичення β-амілоїду (Aβ), попередника бляшок і сплетінь. Тож він міг би позитивно впливати на розвиток цієї патології.

Чи матиме призначення мелатоніну або світла на ранніх стадіях хвороби Альцгеймера справді клінічно вимірюваний вплив на процес хвороби Альцгеймера, ще треба дослідити. Цікаво те, що модельний організм миші для вивчення хвороби Альцгеймера (3xTg-AD) продемонстрував після вживання мелатоніну, що кількість змін Альцгеймера в мозку (розчинні Aβ-олігомери та гіперфосфорилований тау-білок) зменшилася, і що мелатонін у комбінації з добровільною тілесною активністю підтримує на необхідному рівні забезпечення мозку енергією (завдяки мітохондріям). Це добрі новини для мишей і вагома причина продовжувати клінічні дослідження мелатоніну та руху в людей.

10. Лікування хвороби Альцгеймера

Веслування проти течії наближає до витоків.

З докторської дисертації Роміни Й. Ґ. Ґентір, Маастріхт, 2015

Отже, все ж можна відтермінувати хворобу Альцгеймера, якщо розвивати в ранньому віці когнітивний резерв, регулярно рухатися, помірно харчуватися, лікувати серцево-судинні захворювання і залишатися активним до самої старості. Крім того, світло й мелатонін впливають на нічний неспокій, а деякі інші розлади поведінки при хворобі Альцгеймера іноді частково можна лікувати. Втім, це всього лише лікування симптомів, а не самої хвороби. Дієвих ліків проти Альцгеймера, навіть якщо їх уже й виписують, на сьогодні не існує і навіть не видно на горизонті.

Одна з перших помітних змін, яку виявили 1981 року в мозку пацієнта з Альцгеймером останньої стадії, – зменшена активність та виснаження клітин мозку в nucleus basalis Мейнерта. Це великі нейрони, закінчення яких ведуть до кори мозку і там віддають хімічний медіатор ацетилхолін. Щоб запобігти змінам у nucleus basalis Мейнерта, здійснюють спроби зменшити зникнення ацетилхоліну через призначення блокаторів ацетилхолінестерази. Проте ці проявили дію лише в меншої частини пацієнтів із ранньою стадією хвороби Альцгеймера, та й ця дія була надто малою. Крім того, вони характерні багатьма побічними ефектами. Мемантин (блокує MNDA-рецептори, які відіграють функцію при утворенні компонентів пам’яті), згідно з деякими дослідженнями, незначною мірою впливає на когнітивні функції пацієнтів, з помірною чи тяжкою формою хвороби Альцгеймера; водночас інші дослідження такого помітного впливу не виявили. Блокатори ацетилхолінестерази в такий спосіб не належать до дієвих медикаментів проти недуги Альцгеймера.

Жінки мають більший ризик захворювання Альцгеймера, ніж чоловіки. Можливо, це пов’язано з раптовим спадом жіночих гормонів у віці близько п’ятдесяти років. Тому й видавалося логічним давати пацієнтам із хворобою Альцгеймера естрогени. Проте це досі не призвело до очікуваного результату. Дев’ять вибіркових студій, під час яких призначали естрогени, не довели покращення когнітивних функцій. Одне дослідження навіть довело, що вживання естрогенів та прогестерону в жінок старше 25 років, навпаки, підвищує ризик захворювання Альцгеймера. Можливість призначати ці гормони не лише після діагностування цієї хвороби, але й без такого діагнозу з п’ятдесятого року життя, з метою профілактики захворювання все ще вивчають.

Різні, відносно нові та досі ще експериментальні форми стимуляції мозку дали позитивний ефект на когніцію та метаболізм мозку пацієнтів з хворобою Альцгеймера. У майбутньому слід перевірити, які з цих методик клінічно допустимі й ефективні. Це стосується й різних форм магнітної та електричної стимуляції систем мозку. Стосовно цього можна навести приклад, як під час одного пілотного дослідження із залученням шістьох пацієнтів здійснювали глибоку стимуляцію мозку, вживлюючи електроди поблизу nucleus basalis Мейнерта. Ця структура мозку відповідає за пам’ять, однак під час старіння її активність дещо зменшується, а при хворобі Альцгеймера – зменшується відчутно. Через рік такої терапії в чотирьох з шести пацієнтів виявили покращення когнітивних функцій, а також зростання обміну глюкози в корі. Та все ж за такими пілотними дослідженнями повинні ще йти контрольовані.

Група дослідників під керівництвом Марка Тушинські в Сан-Дієґо вивчає можливість стимуляції за допомогою генотерапії. Вони змушують клітини шкіри пацієнтів із хворобою Альцгеймера виробляти фактор росту Nerwe Growth Factor (NGF). Спершу клітини шкіри пацієнта – фібробласти – дозрівають поза його тілом. Ці фібробласти забезпечені геном NGF, причому за транспортацію відповідав вірус. Цей вірус знешкодили в такий спосіб, щоб він міг проникнути разом із геном NGF до клітини, але далі не поширюватися, провокуючи хворобу. Пізніше такі клітини шкіри, здатні продукувати ген NGF, вживляли під час операції на мозку поблизу nucleus basalis Мейнерта.

Позитрон-емісійна томографія показала зростання активності кори мозку після такої операції. У мозку цих пацієнтів, які померли трьома-десятьма роками пізніше, було помітно, що NGF активувало клітини nucleus basalis Мейнерта. Вчені стверджують, що спад пам’яті пацієнтів з хворобою Альцгеймера, яких лікували, порівняно з тими, яких не лікували, уповільнився на половину. Однак ідеться лише про першу стадію експерименту, а не про добротне контрольоване дослідження. У мозку пацієнта, який помер через п’ять місяців після операції, виявили потужний стимулювальний вплив на nucleus basalis Мейнерта. Це пробуджує надію на успішність такої генотерапії. Проте мусимо вичекати, поки контрольоване дослідження виявить позитивні й побічні ефекти.

11. Спонтанний спад захворювання Альцгеймера за останні двадцять років

Хвороба Альцгеймера в найближчому майбутньому стане великою суспільною проблемою, адже населення старіє, а кількість людей із деменцією у старшому віці експоненційно зростає. Та все ж проблиск надії є, адже за останні двадцять років приріст кількості хворих був на 24 % меншим, ніж цього очікували, спираючись на збільшення кількості людей похилого віку. У людей після вісімдесятого року життя в Нідерландах, Англії, Швеції, Південній Європі, США та Японії констатують істотний спад деменції. Коли я починав вивчати медицину, мій тато пояснив мені, що існує два типи хвороб: одні минаються самі, а проти інших вдіяти нічого не можна. Скидається на те, що серед населення деменція поєднала в собі обидва ці аспекти. Сьогодні менше людей страждають на деменцію, ніж того очікували, але й ми точно не знаємо, з чим це пов’язано. Існує припущення, що, можливо, це позитивний ефект від лікування серцево-судинних захворювань, які зараховують до факторів ризику хвороби Альцгеймера (що добре для серця, те добре й для мозку). Можливо, свою роль зіграла й менша кількість курців та вищий рівень освіти. З іншого боку, передчасно радіти не варто, адже наступне покоління має страшенні проблеми з надлишковою вагою. Велика кількість цих людей матиме діабет другого типу, а він теж входить до числа факторів ризику хвороби Альцгеймера.

ХІХ. Захворювання мозку й середовище

Гени заряджають зброю, а середовище тисне гачок.

Американське прислів’я

1. Депресія

Why did I not, when first my mother’s womb
Discharg’d me thence, drop down into my tomb?
Then had I been as quiet, and mine eyes
Had slept, and seen no sorrow…[22]

Джеремая Тейлор (1613–1667)

У виникненні депресії важливу роль відіграють генетичні фактори, які перемикають стресову систему на вищу передачу. Генетична комплектація робить дитину вразливішою до факторів навколишнього середовища, що зумовлює в неї сильніші стресові реакції.

Потужний стрес, який переживають майбутні матері, спричинений, наприклад, тяжкими подіями під час вагітності, зокрема війною, смертю близьких чи розлученням, здатний спричинити ще в ненародженої дитини високий ризик депресій у пізнішому житті. Надто мала вага новонародженого внаслідок порушень функцій плаценти, тобто через епігенетичні зміни (зміни ДНК, зумовлені факторами довкілля) може призвести до постійно високої активності системи стресу.

Нехтування, недогляд чи жорстоке поводження з дитиною після народження підвищують у подібний спосіб активність стресової системи на довший час, передусім у тих дітей, які на основі генетичної комплектації особливо чуйні. Коли в їхньому житті відбуваються певні події, на які інші реагували б гнівом чи сумом, ці діти через надмірність реакції їхньої системи стресу впадають у депресію. З часом її вдається вилікувати, проте чутливість до факторів довкілля залишається незмінною й нерідко призводить до рецидиву. Тож запитання, чи депресія виникла через мозок, чи через довкілля не постає, адже її причина завжди криється у взаємодії цих двох чинників.

Вінсент ван Ґоґ, зображення депресивних жінки й чоловіка. Хоч їхніх облич не видно, та все ж порушення настрою очевидне

Генетична схильність до певної психічної хвороби може спершу проявитися у формі інших психічних чи неврологічних проблем. До маніакально-депресивного розладу входять важливі генетичні компоненти. Однак у малих дітей вони нерідко проявляються у формі ранніх симптомів, як-от розлади сну, гіперактивність, фобії, проблеми з навчанням або ознаки кластеру А розладу особистості (дивна або ексцентрична поведінка). У ході дорослішання можуть проявитися перші розлади настрою. У ранньому дорослому віці діагностують першу депресивну фазу, а значно пізніше – подеколи аж через сім років – розпочинається перша маніакальна фаза. Лише тоді можна ставити діагноз «маніакально-депресивний розлад».

В осіб, які схильні до депресій, депресивний епізод нерідко виникає внаслідок сильних емоційних переживань, важливої події у сім’ї чи, наприклад, публічного приниження. Дія SSRI-препаратів (селективні інгібітори зворотного захоплення серотоніну), які належать до найпоширеніших антидепресантів, ґрунтується на підвищенні активності префронтальної кори та зменшенні активності гіпоталамуса. Ця дія до 50 % побудована на ефекті плацебо: пацієнт очікує, що медикаменти посприяють його одужанню. Це доводить, що мозок здатний вивільнити себе з полону депресії завдяки зміні активності певних своїх ділянок. Подеколи ефект плацебо полегшує навіть таку зміну активності.

Зовнішні фактори спроможні не лише зумовити депресії, а й лікувати їх, змінюючи активність префронтальної кори. Когнітивна поведінкова терапія зарекомендувала себе як дієвий спосіб лікування депресій. Пацієнт вчиться перетворювати негативні думки на позитивні. Через це зростає активність префронтальної кори, натомість активність лімбічних структур, як-от мигдалина й гіпоталамус, падає. Хворі, які один раз навчилися поводитися з думками в такий спосіб, дістають від цього користь протягом усього життя, а депресивні епізоди повертаються до них іноді навіть рідше, ніж після вживання антидепресивних препаратів. Уважність (Mindfulness) – це метод протидії негативним думкам і накручуванню. Її коріння сягає буддизму. Уважність і медитація при депресіях настільки ж дієві, як і когнітивна поведінкова терапія. Інтернет-терапія та акупунктура теж можуть внести свою лепту в боротьбу з депресією.

Інший ефективний тип терапії з використанням зовнішнього впливу – світлова терапія. Найкраще було б поєднати світло просто неба з руховою активністю. Світло й рух стимулюють біологічний годинник, активність якого при депресіях падає. Стимуляція біологічного годинника блокує вісь стресу. Усі інші терапевтичні заходи, серед яких транскраніальна магнітна стимуляція чи введення глибокого електрода в передню ділянку поясної кори, теж довели свою ефективність.

Усе дієве лікування зводилося зрештою до зменшення активності нейронів у гіпоталамусі. Адже вони виділяють гормон стресу, кортикоторопний-рилізінг фактор. Ці нейрони – двигун гіперактивної осі стресу в депресивних пацієнтів.

2. Самогубство

Існує лише одна справді серйозна філософська проблема – самогубство. Рішення, чи варте життя того, аби жити далі, чи ні, – відповідь на ключове питання філософії. Усе інше – чи має світ три виміри і чи розум має дев’ять або дванадцять категорій – іде потім. Це все трюки; спершу треба відповісти.

Альбер Камю «Міф про Сізіфа»

Він був блискучим учнем, тому й вступив до одного з трьох найкращих університетів Китаю – Чжецзянського університету в Ханчжоу. Місто на мальовничому озері Сіху, оточеному пагорбами та храмами. Улітку плесо вкрите листям лотоса, а його береги обступають плакучі верби.

Едуард Мане (1832–1883). Самогубець

Ще до початку навчання в університеті він напряму підходив до своїх викладачів філософського факультету, що є нетиповим для китайських усталених норм поведінки, і починав палкі дискусії, можливо, навіть гіпоманні, аби донести до них свій доказ беззмістовності життя. Як аргумент, він наводив усе, що пропонує всесвіт, проте знову і знову був розчарований стриманою реакцією професорів.

Коли зрештою один професор йому сказав, що кожен сам ухвалює рішення – жити чи вмерти, – з нього було досить. Він написав на інтернет-сторінці, де китайська молодь жваво дебатує про все, що її хвилює, що він прибув до Ханчжоу лише для того, аби показати: такий елітний університет не має нічого інтелектуального, що міг би запропонувати йому та власному мисленню. Він оголосив про наміри покінчити з життям, оскільки воно не має сенсу. Він не вказав ні часу, ні місця, однак залишив посилання на один сайт, з якого після одинадцятої години можна було б завантажити запис його останньої розмови з професором. О десятій він вистрибнув з четвертого поверху бібліотеки у студентському містечку Чжецзянського університету. Тяжко пораненого його доправили до лікарні, де він і помер.

Згідно з інформацією адміністрації університету, щороку десятеро з 45 000 студентів Чжецзянського університету накладають на себе руки, попри всі намагання університету запобігти цьому. Перш ніж студенти розпочинають навчання, вони зобов’язані пройти психологічний тест. У такий спосіб університет робить спробу відфільтрувати ризиковані випадки й надати студентам відповідну опіку. Однак ті студенти, які позбавили себе життя, як згодом було виявлено, не належали до цієї групи ризику. Тож цей інструмент не дає нічого.

Привертає увагу той факт, що на медичному факультеті за останні п’ятнадцять років не сталося жодного самогубства. Як і в усіх китайських університетах, студенти живуть по декілька людей у кімнаті, тож знають одне одного дуже добре. На основі специфіки їхнього фаху студенти, що вивчають медицину, здатні краще розпізнавати психіатричні проблеми та прийти на допомогу. Крім того, їх дуже просять сповіщати про проблеми, аби надати можливу підтримку. Щороку три тисячі студентів шукають одного з восьми університетських психологів, аби обговорити свої буденні проблеми.

Фактори ризику

Суїцид – велика проблема. У Нідерландах через самогубство вмирає у 2,5 раза більше людей, ніж на дорогах. У Китаї вкорочують собі віку втричі більше людей, ніж у західному світі, хоча за офіційною статистикою кількість депресивних розладів у Китаї становить лише 30 % від усіх випадків на заході. Але це аж ніяк не означає, що китайці справді менше страждають депресіями, це тільки свідчення того, що багато хто боїться тавра, що в нього, мовляв, психічне захворювання, тож не звертається до лікаря.

Недостатнє лікування депресій – можливе пояснення високих показників самогубств у Китаї. Опріч того, багато чоловіків переїжджають до міста із сільських місцевостей, аби в тяжких умовах на будівництві заробити на хліб, тимчасом як їхні сім’ї та батьки залишаються сам на сам у провінції. Прірва між багатими та бідними глибшає, прожитковий мінімум постійно зростає і нерідко стає недосяжним для бідних верств населення. А на старості чи у випадку хвороби накопичуються борги, адже навіть добра медична страховка покриває лише частину коштів на лікування. Кількість самогубств літніх людей через це стрімко збільшується. Свій внесок до цієї сумної статистики робить буквально вбивча конкуренція, з якою повсюдно зіштовхуються люди – від початкової школи і до професорських посад в університетах.

Найвагоміший фактор самогубства – психічний розлад. Приблизно 90 % жертв мають психічні захворювання, як-от депресія чи шизофренія. Але й посттравматичний стресовий розлад у солдатів чи гуманітарних працівників, а також межовий розлад особистості можуть призвести до самогубства. Небезпека суїциду до 5 % зумовлена генетично; тому в деяких сім’ях раз у раз хтось накладає на себе руки.

До інших факторів ризику зараховують травматичний досвід у дитячому та юнацькому віці (тут важливу роль відіграють епігенетичні механізми), відчуття ізоляції та дискримінації, попередня спроба суїциду (вона знижує стримувальний бар’єр перед наступними спробами), війна чи катастрофи, залежність, наприклад від алкоголю, втрата партнера чи наявність зброї (особливо в США) чи смертельних пестицидів або щурячої отрути в китайських фермерів. Безробіття та борги теж можуть стати причиною самогубства. Названі фактори навколишнього середовища діють спільно з генетичною комплектацією та наявністю психічного захворювання. Проте причина самогубства, яка може стати останнім поштовхом до нього, як-от розрив стосунків чи соціальне гноблення, криється в довкіллі.

Рішення покінчити з життям нерідко імпульсивне. Для людей, які б хотіли з кимось про це поговорити, у Нідерландах діє екстрений номер 113, куди можна зателефонувати анонімно. Однак про таку можливість досі відомо не всім.

Нерідко можна почути твердження, що збільшення кількості самогубств за минулі роки пов’язане з економічною та банківською кризою. Однак кількість самогубств зростає вже десятиліттями, до того ж насамперед серед старших людей. Справжні причини цього ще потребують вивчення. Але те, що літні люди в межах своїх дій стають дедалі автономнішими, точно відіграє вагому роль.

Існують і коливання кількості самогубств залежно від пори року, що пов’язано з температурою ззовні та кількістю сонячного світла. Більшість суїцидів відбувається навесні та в перші місяці літа. Більше сонячного світла в день запланованого суїциду чи протягом десяти днів безпосередньо до нього підвищують ризик себе вбити. Втім, більша кількість сонячного світла за чотирнадцять – шістнадцять днів, навпаки, зменшує ризик самогубства. Сонячне світло й справді одразу ж активує потерпілих осіб, однак настрій так і залишається на самому дні. Ризикована дія сонячного світла більше стосується жінок і веде до агресивніших форм самогубства, як-от стрибок під потяг чи з будівлі. Через декілька тижнів більша кількість світла покращує настрій, а ризик суїциду зменшується.

Загалом цей ефект можна порівняти з дією антидепресантів: протягом перших тижнів вони активують пацієнтів, породжуючи певний неспокій, так і не покращивши настрою, тож імовірність суїциду зростає. Проте пізніше, коли покращується й настрій, ризик скоїти самогубство спадає. Ця проблема досі залишається без вирішення: адже якраз тим пацієнтам, яких відпускають зі стаціонару, бо їхня депресія достатньо контрольована, загрожує більший ризик суїциду. Тож за таких обставин слід спершу подбати про безпечне середовище.

У більшості випадків із самогубством ідеться про психічний розлад. Однак не варто думати, що лікуванням депресії чи іншого психічного розладу можна автоматично запобігти самогубству. Багато факторів свідчать на користь того, щоб виділити схильність до суїциду в окреме захворювання. Ключове питання досліджень: чому деякі пацієнти з депресіями та шизофренією вчиняють спробу покінчити з життям, а інші – ні? Дослідження із залученням усиновлених осіб і близнюків доводять, що спадковий фактор схильності до суїциду сягає 50 %. Адже й справді існують сім’ї, в яких від покоління до покоління хтось із членів родини вкорочує собі віку. Тож вивчення залучених до цього процесу генів як факторів ризику має велике значення.

Лікарські препарати теж можуть подіяти позитивно. Літій зменшує ймовірність самогубства на 80 % не лише в маніакально-депресивних пацієнтів, а й у пацієнтів із важкими формами депресії. Нещодавно було встановлено, що поясна кора мозку жертв самогубства виділяла в особливо великій кількості глутамат, один із найважливіших хімічних медіаторів. Тож цікаво те, що навіть мала доза старомодного анестетика кетаміну, який уповільнює роботу системи глутамату, не лише зменшує депресії, а й ризик суїциду.

Отже, за більшістю самогубств стоїть психіатрична проблематика. Та все ж бувають виняткові випадки та ситуації, коли люди після довгих роздумів над тим, що життя не має сенсу, ухвалюють добре обдумане рішення: старі люди, які вважають своє життя завершеним, особи з важкими хворобами або люди, які хочуть уникнути зловісного покарання чи бояться майбутнього сильного болю. У подібний спосіб можливий фатальний кінець своєї акції обмірковують люди, що оголосили голодування. Буває й «філософське самогубство», коли люди доходять аргументованого висновку, що життя не має сенсу. Я сумніваюся, що таке самогубство можна скоїти спокійно і без жодних психічних відхилень. Хай там як, але в більшості людей, які позбавляють себе життя, суїцид пов’язаний із психічною чи неврологічною хворобою.

На заході чоловіки втричі частіше вмирають за жінок унаслідок самогубства, тимчасом як жінки втричі частіше роблять спроби покінчити з життям. У Китаї таке співвідношення щодо статі абсолютно протилежне. Там від суїциду вмирає втричі більше жінок, ніж чоловіків, адже китайські жінки зазвичай не приймають ліків, на відміну від жінок заходу, яких часто в такий спосіб можна врятувати. У сільських регіонах Китаю, де трапляється найбільша кількість самогубств, аби вкоротити віку використовують потужні отруйні пестициди або щурячу отруту.

СМЕРТНИКИ

Невдоволення та групова динаміка нерідко виступають вирішальними тригерами терористів. У смертників порівняно з іншим населенням, крім того, виявляють частіше фактори ризику, як-от посттравматичний розлад особистості чи інші психічні розлади.

Вафа Ідріс, перша палестинська терористка-смертниця, мала викидень, який унеможливив подальшу вагітність. Тож чоловік її покинув. Осоромлена, вона повернулася в батьківський дім, а згодом підірвала себе.

Мохаммед Атта, який 11 вересня 2001 року направив літак у Всесвітній торговельний центр, демонстрував як мінімум вісім з одинадцяти симптомів депресії, до яких зараховують і суїцидальні настрої та спроби самогубства в минулому. Дитиною він був соціально ізольованим і любив повторювати, що «радість убиває серце». Він намагався уникати сміху, рішуче відкидав музику та смачну їжу, у 27 склав гнівний заповіт і вважав тему сексу повним соромом.

Тож виходить, що терористи-смертники не надто відрізняються своїми ментальними розладами та соціальною маргіналізацією, а також проблемами в сім’ї та школі від тих людей, які в школах, на своїх робочих місцях чи торгових центрах стріляють по людях, перш ніж застрелитися самим.

Трістан ван дер Вліс, який умисно застрелив 2011 року в торговому центрі в місті Алфен-ан-ден-Рейн шістьох осіб, а тоді застрелився сам, уже здійснював спробу самогубства за три роки до цього, тож був запроторений до установи закритого типу. З США до нас знову і знову надходять новини про учнів із психічними проблемами, які у школах стріляють у кожного, кого бачать довкола.

Сенс життя

Працюючи психіатром, я ні на мить не замислююсь над сенсом своєї щоденної роботи.

Адже я знаю напевне, що вісімдесят годин на тиждень присвячую чомусь корисному.

Даміан Деніс, психіатр (2015)

Під час дискусії з китайськими студентами про молодого чоловіка, який звів рахунки з життям в університетському містечку, було висловлено думку, що людей, як-от цього хлопчину, перед суїцидом нерідко навідує думка, що життя не має сенсу. На превеликий подив своїх студентів, я сказав, що підтримую висновок, що життя позбавлене сенсу.

Чжецзянський університет відвідують винятково розумні студенти, які мають за плечима чудову освіту. З ними легко говорити про те, що, згідно з сучасними науковими даними, 3,8 млрд років тому життя виникло випадково через самоорганізацію під час змагання молекул у пористому камінні поблизу вулканічних гарячих джерел на дні моря. Після лабораторних експериментів, проведених у Празі, ми знаємо що за обставин, які склалися у ранні роки, коли в Землю влучило декілька метеоритів, з усюдисущого формаміду могли утворитися всі чотири нуклеотиди РНК (рибонуклеїнової кислоти). Світ РНК поступово розвинувся до світу ДНК, яка під час еволюції через випадкові мутації та боротьбу за найуспішнішу адаптацію створила передумови того, що ми сьогодні населяємо Землю.

У ході процесу еволюції виникла й префронтальна кора, яка робить нас людьми і взагалі дозволяє замислюватися над сенсом життя. В основі виникнення життя й еволюції, на мою думку, немає ніякої «вищої мети» чи «сенсу». Те, чого прагнемо ми всі, – надати власному життю якогось сенсу – через сім’ю, дітей, роботу, хобі та інші речі, які дають нам задоволення.

«Безумство». Авторство приписують Ґерріту Ламбертцові (?—1662). Ця статуя на повний зріст зображує жінку, яка в маніакальному маренні рве волосся на голові. У неї спотворені риси обличчя, вона майже гола сидить на пеньку. З кожного боку п’єдесталу крізь віконечко назовні виглядає «божевільний». Від початку скульптура стояла в саду Амстердамської психіатричної лікарні, державної установи для душевнохворих. Сьогодні вона перебуває в Рейксмузеї в Амстердамі

Сенс життя полягає в тому, щоб було бажання його прожити, як одного разу іронічно відзначив нідерландський поет і художник Люцеберт (1921–1974). І саме це не вдавалося пацієнтам із депресіями чи шизофренією. Їм більше ніщо не давало радості чи захоплення. Цей симптом, ангедонія, зумовлений малою активністю нервових клітин у префронтальній корі, nucleus accumbens (система винагород мозку) та мигдалині. Тож краще було б не вести з депресивними молодими людьми цікаві дискусії про сенс життя, як це робили професори Чжецзянського університету, а подбати, щоб психічне захворювання було вилікувано належним чином.

Один студент, який протягом усього семінару даремно намагався розвідати, який сенс я надавав власному життю поза межами професійної діяльності, зрештою запитав, чому ж тоді кожен не покінчить із життям, якщо воно все одно не має сенсу. На мою думку, ознака кожної живої істоти – від одноклітинних і до людини – робити усе можливе, аби залишатися живим, навіть за найскладніших обставин, які собі можна уявити, наприклад у концентраційних таборах нацистів. Адже ще Спіноза говорив: «Кожна річ прагне, наскільки може і наскільки від неї це залежить, перебувати у власному бутті».

Тож професор філософії помилився у своєму твердженні, що кожен сам повинен ухвалювати рішення щодо власного життя чи смерті. Враховуючи ознаку всього живого – прагнути вижити, то серйозні суїцидальні настрої в молодому чи середньому віці майже завжди свідчать про серйозні захворювання мозку. На користь чи проти цього неможливо ухвалювати рішення. Крім того, слід чітко розуміти, що великий інтелектуальний потенціал не захищає від хвороб мозку. Навпаки, ще Арістотель відзначав, що більшість видатних філософів, політиків, поетів і митців – меланхоліки. І справді, імена багатьох видатних людей асоціюються з депресіями, як-от Ґете, Ісаак Ньютон, Людвіґ ван Бетховен, Роберт Шуман, Чарлз Діккенс, Християн Гюйґенс, Вінсент ван Ґоґ, Авраам Лінкольн, Шарль де Ґолль, Віллі Брандт та Менахем Бегін, і це тільки декілька імен зі списку. Вінстон Черчилль описував свою депресію як «чорного пса». Тож немає причин соромитися власної депресії.

3. Шизофренія

Як сліпота, так і прозріння беруть початок у розумі. І кожне спостереження випливає з діяльності розуму так само, як і найрізноманітніші предмети з рукава чарівника.

Будда

Взаємодія між генетичними задатками та зовнішнім середовищем відіграє вирішальну роль і при виникненні шизофренії. На основі вивчення близнюків, а також інших студій спадковість шизофренії визначають на рівні від 40 % до 80 %. Спадкові фактори порушують розвиток мозку, клітини мозку не потрапляють на передбачені для них місця, нормальних сполучень не виникає. Однак і зовнішні фактори задіяні в розвитку шизофренії. Залежно від типу генетичних змін і факторів навколишнього середовища, ризик захворіти на шизофренію може зрости від незначних (на 20 %) до значних (у тридцять разів) розмірів.

Оділон Редон (1840–1915). Будда (1904)

Фактори навколишнього середовища, які підвищують імовірність шизофренії, починають діяти на зародок уже в утробі матері. Під час вагітності токсоплазмоз та вірусні інфекції посилюють цей ризик. Так само вагомі події в житті вагітної, як-от бомбардування німцями Роттердама у травні 1940 року, підвищують ризик шизофренії в дітей, як це зміг довести психіатр Джим ван Ос. Потужний стрес зумовлює збільшення кількості гормону стресу кортизолу, який проходить крізь плаценту і здатний впливати на розвиток мозку, роблячи його схильним до шизофренії.

Недоїдання під час вагітності теж підвищує ризик шизофренії, як випливає з дослідження дітей, які народилися під час голодної зими (1944–1945) в Амстердамі й перебували під наглядом протягом сімдесяти років. Насамперед дітям, які прийшли у світ під час голодної зими, загрожували значною мірою шизофренія, депресії, антисоціальні розлади особистості та ожиріння. У китайських дітей, які побачили світ під час голоду в провінції Ангуї, констатували подвоєння ризику шизофренії. Цю катастрофу спричинила абсолютно провальна кампанія Мао Цзедуна «Великий стрибок уперед» у 1958–1961 роках. Він намагався одним махом перетворити сільськогосподарський Китай на індустріальну комуністичну державу. Результат – мінімум 14 мільйонів загиблих.

Фронтон побудованої 1442 року в Ден Босху (Гертоґенбос) «Reynerus van Arckels Fondatie voor ses arme Sinnelose Menschen». У 1439 році помер мешканець міста Гертоґенбос на ім’я Рейнір ван Аркель. У своєму заповіті він розпорядився, щоб частину його майна віддали на опіку над «(шістьма) бідними душевнохворими людьми». Так, 1442 року виникла найдавніша психіатрична лікарня Нідерландів, що досі працює, – Лікарня імені Рейніра ван Аркеля на вулиці Гінтгамерейнде

Після народження стресові ситуації, як-от недогляд чи жорстоке поводження з дітьми протягом перших років життя, підвищують імовірність шизофренії. Окрім того, бувають такі фактори зовнішнього середовища, які посилюють ризик хронічних складних соціальних стресових ситуацій. До них зараховують виховання лише одним із батьків, нестабільну ситуацію з проживанням та життя у великому місті. Як тільки діти з міста переїжджають у село, ризик виникнення шизофренії знову спадає. У місті важливу роль відіграє не лише ціла низка подразників, а й забруднене середовище (наприклад, контакт зі свинцем), інфекційні захворювання та речовини, які викликають залежність – включно з канабісом. Існують докази як того, що вживання канабісу допомагає при шизофренії, так і того, що він здатен спричинити психози.

До того ж усвідомлення власного низького соціального статусу та малої соціальної підтримки на фазі розвитку тягне за собою стрес. Міграція, до речі, теж потужний фактор стресу, адже вона подвоює ризик появи шизофренії не лише в першому поколінні емігрантів, а й у їхніх дітей. При цьому вагомий чинник – належність до етнічної меншини. Ці меншини переживають хронічний стрес і дискримінацію. Що менша така спільнота, то вищий ризик.

Стрес, який виникає через належність до певної етнічної меншини, породжує зміни в мозку. В однієї меншини зафіксували підвищену активність у передній частці поясної кори, ділянці, яка важлива для регуляції стресу і містить багато рецепторів гормона стресу кортизолу. Крім того, в однієї етнічної меншини виявили потужний зв’язок між передньою та задньою частиною поясної кори. Усі названі вище стресові фактори зумовлюють зміни й у мигдалині, яка регулює страх і стрес, а також у гіпокампі, який відповідає за навчання та пам’ять. Природа невробіологічного механізму, через який соціальні фактори спричиняють тривале зростання ризику шизофренії, епігенетична. Це означає ось що: у ДНК відбуваються хімічні зміни, які, наприклад, протягом тривалого часу змінюють стресову реакцію. Однак підвищити ризик виникнення шизофренії може й ушкодження мозку чи вживання метамфітаміну.

Череп молодого китайця М9:7, якому три тисячі років, з діркою від трепанації, краї якої в передній частині знову заросли, що вказує на те, що пацієнт вижив після операції

Замикати пацієнтів із шизофренією, як це було звично досі, спричиняло неймовірний стрес, тільки погіршуючи ситуацію. Так само діє стрес від ізоляції, який сьогодні досі змушені переносити пацієнти з психопатією. Чи з’являться симптоми шизофренії – значною мірою залежить від оточення. Проте з терапевтичного погляду оточення не таке впливове при шизофренії, як при депресії. Медикаменти, які підтвердили свою ефективність при лікуванні шизофренії, діють в основному завдяки пригніченню нейротрансмітерів дофаміну. Медикаментозне лікування на ранніх стадіях здатне уповільнити швидкість дегенерації систем мозку.

ТРЕПАНАЦІЯ В МИНУЛОМУ Й СЬОГОДНІ

Трепанацію – просвердлювання черепа – ще з давніх-давен застосовували як терапію при шизофренії, одержимості демонами, психозах, епілепсії, головних болях та синдромі Дауна. Просвердлювання мозку відбувалося протягом історії в багатьох куточках планети. У Китаї знайшли просвердлений череп, якому від 3000 до 4000 років. По ньому видно, що пацієнт вийшов із процедури живим. Найбільша кількість трепанованих черепів виявлена на високогірних рівнинах Перу. Найперші трепанації там проводили в V столітті. На основі знайдених 400 трепанованих черепів учені зробили висновок, що в Стародавньому Перу виживали після трепанації 62,5 % пацієнтів. Без анестезії та засобів стерилізації це досить непоганий результат. У Туреччині цю процедуру проводили в XV столітті.

У новітній період, 1965 року Барт Гюґес з Амстердама здобув світову славу, просвердливши у своєму чолі дірку, аби розширити власну свідомість і перебувати permanent high (у стані постійного кайфу). Помер 2004 року. Гюґес розвинув свою теорію, експериментуючи з йогою, ЛСД і марихуаною. Разом із дружиною вони навіть дочку назвали Марія Хуана. У 1962 році він дійшов висновку, що вища свідомість пов’язана з об’ємом крові в мозку. Немовлята народжуються з черепом, частини якого ще не з’єднані під шкірою. Це дозволяє їм наповзати одне на одного, коли дитина з’являється на світ. Коли ж кістки черепа згодом зростаються, то, на думку Гюґеса, мозок не отримує більше достатньої кількості кисню та глюкози. Просвердливши маленьку дірочку в черепі, цю проблему можна усунути. У голові тоді буде менше мозкової рідини, а притік крові туди збільшиться.

Три роки Гюґес даремно намагався вмовити хірургів, щоб ті провели цю операцію. Зрештою 1965 року він сам узявся за електричну зуботехнічну бормашину, яка запускалася натиском на педаль, аби самому собі висвердлити дірку в черепі. «Та це дитяча забавка», – говорив він, однак насправді весь процес затягнувся на декілька годин через те, що йому знову і знову доводилося витирати кров, яка струменіла під час буріння по всій кімнаті. Свідків цього дійства не було, окрім фотографа Кора Ярінґа. Він описав операцію трьома роками пізніше в книзі Je bent die je bent («Ти є тим, ким ти є»): «Нестерпний звук. Щось близьке до сухого тріску. Але тривав усього декілька секунд. Тоді свердло пройшло шкіру чола Гюґеса і найшло на кістку. Звук став повнішим, з легким посвистування. А тоді раптом – кров!»

Гюґес одразу ж відчув «духовне розширення», так начебто йому знову чотирнадцять. Однак рентгенівський знімок показує, що він просвердлив кістку черепа лише наполовину. Якщо сам собі свердлиш дірку в черепі, то ефект плацебо, звісно ж, неймовірний. Коли він розповів психіатрам про свій учинок, то «мене одразу ж оточили десять медпрацівників, змусивши залишатися в клініці, де я провів під наглядом усупереч волі три тижні», розповідав пізніше Гюґес. Луїс ван Ґастерен, кінематографіст і його друг, зняв про цю операцію фільм. Для знімання Гюґесу довелося продемонструвати процес буріння мозку ще раз. Історія Гюґеса потрапила до одного з відомих нідерландських шоу. Згодом експерти довели, що його теорія – повна нісенітниця.

З самого початку трепанацію мали провести друзі, серед яких поет Сімон Вінкеноґ, Луїс ван Ґастерен та антитютюновий маг Роберт Яспер Ґротвельд. Однак останньої миті всі дали задню, бо боялися, як про це написала щоденна газета Het Parool, що їх можуть звинуватити в співучасті у вбивстві. Гюґес вивчав в університеті медицину. Кажуть, що він страждав на шизофренію, тож так і не зміг завершити навчання. Сам Гюґес пізніше стверджував: «Христос робив трепанації, адже він як син столяра став першим, хто працював із супердрилем. Завдяки йому череп можна було просвердлити за п’ять-шість обертів, тож володар черепа не мав би терпіти біль довше за декілька секунд. Його апостоли, очевидно, були дуже цим задоволені. Лише Юду ми повинні розглядати як того, у кого вже було третє око, адже він цілком справедливо стверджував, що нічого не відчув від цієї дірки».

Барт Гюґес мав лише одного апостола. Англійська мисткиня Аманда Філдінґ познайомилася з ним 1966 року й перебувала з ним у тривалих стосунках. У 1970 році вона зробила сама собі трепанацію і зафіксувала її в короткометражному фільмі Heartbeat in the Brain. Пізніше вона двічі намагалася потрапити до британського парламенту з програмою Trepanation for the national Health («Трепанація для національного здоров’я»), однак здобула 1979 року лише 40, а 1983 року – тільки 139 голосів. «Трепанація тебе окриляє, надає готовності до дії та робить щасливим», – стверджувала вона.

4. Дітовбивство (неонатицид)

Ураховуючи біологічні зміни, які відбуваються в мозку, аби лише створити оптимальні умови для розмноження, важко собі уявити, що в Нідерландах жорстоке поводження з дітьми щороку завершується п’ятдесятьма – вісімдесятьма вбивствами, серед яких десять-п’ятнадцять випадків – убивство новонароджених. У чверті цих випадків діти були вбиті протягом 24 годин після народження. Деяких дітей убивають чоловіки через помсту під час процесу розлучення, однак майже дві третини вбивств – на рахунку жінок.

Якщо самці горил і шимпанзе беруть під свою опіку самицю, в якої вже є дитина, то іноді вбивають це дитя; так самець позбавляє себе відповідальності за виховання нащадків, які походять не від нього. У самиць знову починається еструс, і вони здатні народжувати. Тож убивство немовляти (інфантицид) з перспективи еволюції слугує продовженню роду. У людей же важливу роль відіграють ще й інші фактори.

Неонатицид відбувається здебільшого невдовзі після народження. Мати зазвичай молода, неодружена, несамостійна і найдужче боїться за те, що батьки довідаються про її вагітність. Зі страху вона приховує свою вагітність від сім’ї та від зовнішнього світу. Така ситуація майже чверті дітей, яких убивають власні батьки. Під час дітовбивства матері перебувають у «стані афекту» і страждають від «звуження свідомості». Цей феномен далеко не новий. Юристи вже давно віднесли вбивство новонароджених до особливої форми дітовбивства. Розчарування, яке призводить до такої форми інфантициду, в Нідерландах закріплене на законодавчому рівні ще з 1854 року. Ще тоді законом було передбачено, що неодружена жінка, яка вперше вбиває новонароджене дитя протягом 24 годин після пологів, має право клопотати про пом’якшувальні обставини.

Іноді матері здійснюють інфантицид під час психотичної фази. Зітске Н., 26-річна асистентка стоматолога, постала 2011 року перед судом через убивство чотирьох власних новонароджених дітей. Вона все ще жила з батьками. Жінка приховувала вагітність і, найімовірніше, ані її батьки, ані її друг нічого не знали. У це важко повірити, адже свою першу дитину Зітске народжувала в тій самій кімнаті, де спала її сестра. Коли дитина заплакала, мати запанікувала, тож убила її, не роздумуючи. За її словами, вона діяла, наче в дурмані – «так, ніби то була не я». Чотири дитячих трупи вона зберігала у валізі на замку, який взяла із собою, коли переїжджала з батьками до іншої квартири. Перші та другі пологи жінка не могла пригадати. З її слів, вона так вчинила через страх бути викритою та відчуття сорому.

Ні в кого не виникне сумнівів, що за цими дивними подіями криється захворювання мозку. Однак прокуратура все ж наполягала на дванадцятьох роках ув’язнення, а суд пристав на це клопотання. Усе це при тому, що дослідження доводять, що багаторічне ув’язнення аж ніяк не допомагає, коли йдеться про дітовбивство. Стосовно цього випадку варто пригадати, що суддя зрештою не мав права говорити про пом’якшувальні обставини. Адже про них ідеться лише тоді, коли існує підозра (принаймні часткової) неосудності. Щоб її довести, необхідна експертиза. Зітске відмовилася, як і багато інших у таких ситуаціях, від співпраці під час слідчої дії в Центрі Пітера Бана. Але не тому, що не хотіла прийняти психологічну допомогу. Адже ще до винесення вироку вона відвідувала тюремного психолога, аби запобігти повторенню свого вчинку. Вона відмовилася від експертизи радше через боязнь невизначеного терміну превентивного утримання – на сьогодні воно триває в середньому десять років.

Зітске подала апеляцію і пізніше була засуджена до трьох років ув’язнення та поміщення у психіатричну лікарню тюремного утримання з примусовими заходами лікування. Сканування мозку дозволило виявити в неї полімікрогірію – рідкісне порушення розвитку мозку. Це багато що пояснює: її імпульсивну поведінку, а також мале усвідомлення усталених норм. Тож, найімовірніше, жодна терапія не допоможе.

Страх перед довгим і невизначеним превентивним утриманням не мав би стояти на шляху неврологічних і психіатричних досліджень. Адже ми вже 150 років знаємо, що в таких випадках маємо справу з хворобами мозку.

5. Бічний аміотрофічний склероз (ALS)

Коли мені було 21 і я захворів на ALS, то вважав це абсолютно несправедливим. […] Однак сьогодні, через п’ятдесят років по тому, я можу спокійно глянути на своє життя. […] Моя вада не надто вплинула на наукову діяльність. Фактично, вона певною мірою була навіть перевагою: мені не треба було читати лекції і викладати в першокурсників, до того ж мене не змушували брати участь у нудних часовбивчих установчих засіданнях».

Стівен Гокінґ

ALS – рідкісне дегенеративне захворювання моторної системи в головному та спинному мозку, яке зрештою повністю паралізує пацієнта. Приблизно 20 % випадків захворювання зумовлені генетично. Проте в більшості пацієнтів причина захворювання не відома. Хвороба починається з м’язової слабкості стегна, тремору, фасцикуляцій, зумовлених підвищеною активністю моторних нейронів – клітин мозку, що регулюють рух, – перед їхньою загибеллю. У ході хвороби відмовляють одна моторна система за одною, так що пацієнт дедалі більше втрачає здатність рухатися. Шкоди зазнає й дихальна мускулатура, тож такі хворі нерідко помирають від запалення легень. У 20 % пацієнтів схильність до ALS зумовлена комбінацією різних генетичних чинників, хоча сьогодні й виникають дискусії, чи така оцінка не надто скромна.

Найвідоміший пацієнт, без сумніву, астрофізик Кембриджу Стівен Гокінґ. Він страждав на специфічну форму ALS, яка тривала надзвичайно довго. Початок хвороби став для нього сигналом, що прийшов час серйозно взятися до навчання – адже зазвичай ця хвороба призводить до смерті через п’ять років. Утім, Гокінґ десятиліттями не покидав візка. Він неодноразово захлинався, що мало своїм наслідком запалення легень. Тож йому провели трахеотомію, увівши до трахеї трубку, тому він більше не говорив. Гокінґ відповідав на запитання, вів семінари та лекції за допомогою комп’ютера зі слабким і монотонним голосом, який уважав обридливим через американський акцент. Є цікавий фільм під назвою «Теорія всього» (оригінальна назва: The Theory about Everything) про те, як Стівена Гокінґа вразило під час навчання ALS. Едді Редмейн дуже живо передав розвиток моторних розладів при ALS. У фільмі він вилитий Стівен Гокінґ. Між іншим, так уважав і сам Гокінґ, який, коментуючи цю стрічку, сказав, що подорож у часі не була б настільки реалістичною, як у цьому фільмі[23].

Привертає увагу нещодавній епідеміологічний висновок, що споживання жирної риби чи інших продуктів з омега-3 жирними кислотами, таких як ліноленова кислота, горіхова, рапсова чи лляна олія, зменшує ризик появи ALS на 35 %. Натомість омега-6 жирні кислоти не мають помітного впливу на ризик виникнення ALS. Модельний організм миші раніше показував абсолютно протилежну дію, а саме те, що омега-3 жирні кислоти пришвидшували розвиток хвороби. Це один із багатьох прикладів невідповідності прояву хвороби в мишей і людей. Так чи інакше, але зв’язок між ALS та омега-3 жирними кислотами – це кореляція, каузальне співвідношення якої ще треба довести. Крім того, епідеміологія чутлива до багатьох похибок. Разом із тим висновок дарує надію, що існують фактори впливу, на які можна діяти, аби відтермінувати цю жахливу хворобу або взагалі їй запобігти.

6. Хвороба Паркінсона

Хвороба Паркінсона характерна моторними розладами, такими як тремор, хода дрібними кроками (лялькова хода) та вираз обличчя, що нагадує маску. З кожним днем виявляють чимраз більше генетичних факторів цієї хвороби. Так само повторні пошкодження мозку підвищують ризик розвитку хвороби Паркінсона. До того ж смугасте тіло можуть атакувати токсичні речовини, спричинивши в такий спосіб появу цієї недуги. Манган, речовина, з якою у великих дозах контактують працівники шахт і фабрик, має токсичну дію на смугасте тіло. Отруєння чадним газом, яке виникає через вдихання диму, веде до кисневого голодування та крововиливів і викликає дегенерацію смугастого тіла. Хвороба Паркінсона може виникнути й через отруєння ціанідом чи деякими пестицидами. У Каліфорнії невеличка група наркозалежних захворіла на гостру форму Паркінсона через отруєння 1-метил-4-феніл-1,2,3,6-тетрагідропіридином (МФТП). Один пацієнт помер, у нього діагностували ураження смугастого тіла. Цю речовину сьогодні часто використовують у лабораторіях під час експериментів на тваринах у межах дослідження хвороби Паркінсона.

Для лікування хвороби Паркінсона виписують L-Dopa, речовину, яка в мозку перетворюється на дофамін, якого не вистачає. Якщо таке лікування не допомагає, то дедалі частіше вдаються до глибокої стимуляції мозку. Однак для моторики й рівноваги пацієнтів із хворобою Паркінсона можуть бути корисними і музика, й танці (XІV). Ерік Шердер, професор клінічної нейропсихології, повідомив про одну пацієнтку з хворобою Паркінсона, яка сиділа у візку згорблена, перекошена й нерухома. Ніщо не могло її змусити покинути крісло. Однак як тільки вона почула музику з часів, коли сімдесят років тому відвідувала уроки танцю, то стала з візка й пішла в танок.

7. Довкілля як фактор ризику

Найбільше в людини Заходу мене дивує те, що вона жертвує власним здоров’ям, аби лиш заробити багато грошей, які пізніше витрачає на те, щоб відновити здоров’я.

Далай-лама

При виникненні захворювань мозку серед чинників чільне місце виділено взаємодії між генетичними задатками та факторами довкілля. У випадку з деякими захворюваннями, як-от хворобою Гантінґтона, генетичний фактор відчутно лідирує. При захворюванні Альцгеймера приблизно 50 % ризику появи цієї недуги зумовлені генетикою, тож залишається простір для зменшення цього ризику за рахунок зміни способу життя. Однак слід наголосити, що генетичні фактори мають тим більшу вагу, чим раніше людина має хворобу Альцгеймера. У Бельгії є дві сім’ї, де це захворювання виникає вже у віці 35 років. У цих родинах винна виключно генетична мутація.

Загалом довкілля з усіма своїми аспектами все ж досить сильно впливає на виникнення й перебіг захворювань мозку. Токсичні речовини й пил, які потрапляють у навколишнє середовище через промисловість і транспорт, здатні підвищувати ризик аутизму. Інфекційні захворювання, такі як грип у вагітних, викликають імунну реакцію, котра, своєю чергою, підвищує ризик шизофренії та аутизму ще до народження. Наша генетична комплектація може зробити нас вразливішими до аутоімунних захворювань, зокрема й мозку. Понад 1300 людей, які пройшли імунізацію у зв’язку з вибухом 2009 року вірусу грипу H1N1, захворіли на такий розлад сну, як нарколепсія. Усе це через те, що загинула ціла популяція клітин мозку в гіпоталамусі – орексин-нейрони, які ще називають нейронами гіпокретину. Білок у вакцині точно мав збіги на молекулярному рівні з рецептором орексину. Антитіла, які утворилися через імунізацію і мали знищити вірус грипу, атакували натомість і клітини орексину. У Китаї, між іншим, після пандемії грипу H1N1 теж зросла кількість пацієнтів із нарколепсією, хоч там цю вакцину не застосовували. Це вказує на те, що антитіла, які сам організм спонтанно виробив проти вірусу, призвели до подібної імунної реакції. Останнім часом дедалі більше захворювань мозку ведуть до певних імунних процесів, зумовлених факторами навколишнього середовища.

Соціальне оточення майбутньої матері під час вагітності теж може залишити слід на розвитку мозку дитини й ризику появи пізніших захворювань мозку. При екстремальному стресі гормон стресу кортизол проходить плаценту і чинить вплив на мозок дитини. Прикладом може бути страшний пренатальний стрес, який пережили деякі вагітні під час крижаної бурі в Канаді 1998 року. Як показало дослідження, під час якого провели обстеження шестирічних дітей, народжених під час цієї події, ризик розвитку аутизму помітно зріс.

Добре внутрішньоутробне живлення вирішальне для оптимального розвитку мозку. Діти, яких виношували під час голодної зими 1944–1945 років, продемонстрували вищий ризик шизофренії, депресій, антисоціальних розладів особистості та ожиріння. Стосовно останнього, то цілком очевидно, що мозок ще не народженої людини усвідомлював, що їжі не вистачає, тож налаштував усі системи так, щоб пізніше дитина насичувалася повільніше. Це видавалося добрим способом адаптації до життя після народження. Втім, якщо така дитина пізніше потрапить у середовище, де їжі достатньо, то точно матиме схильність до ожиріння. Ожиріння матері теж може стати причиною пізнішого ожиріння її дитини, хоч тут у гру вступає зовсім інший механізм. Схильність до таких захворювань мозку, як харчові розлади та ожиріння, діагностують ще в ранньому віці.

З огляду на неймовірний приріст населення з надмірною вагою в багатьох країнах, можна зробити висновок, що проблеми, з якими мали справу діти, народжені під час голодної зими, остаточно минули. Однак підвищений ризик захворювань мозку все ще зберігається в дітей, які приходять у цей світ із надміру малою вагою через проблеми у функціонуванні плаценти. Те саме стосується дітей, вага яких при народженні мала. Їм загрожує підвищений ризик захворіти пізніше на хворобу Альцгеймера. Наступні роки покажуть, чи стосується це також дітей, народжених під час голодної зими.

У дорослому віці фактори навколишнього середовища можуть зумовити появу психічних симптомів у схильних до цього людей. Стрес і соціальні проблеми за певних обставин спричиняють депресії чи шизофренію або ж слугують приводом для спроби самогубства. Харчування теж відіграє важливу роль у виникненні хвороб мозку, передусім на ранніх стадіях розвитку, як це було доведено на дітях, народжених під час голодної зими, а також пізніше, наприклад при ALS. Тож добре довкілля – це не розкіш, а просто необхідний захист від захворювань мозку.

ХХ. Лікування захворювань мозку: оточення як медицина

1. Нейрогенез у дорослому мозку

Коли розвиток зупиняється, то струмінь росту й регенерації аксонів та дендритів безповоротно спадає […].

Завдання науки майбутнього – змінити цей брутальний вирок, якщо це взагалі можливо. Керуючись високими ідеалами, вона повинна протидіяти постійному розпаду нейронів або принаймні його послабити, втрутитись у нездоланну досі непохитність їхніх сполучень і регенерувати нормальні нервові тракти, якщо такі сполучення між тісно пов’язаними центрами були до того обірвані хворобою.

Рамон-і-Кахаль (1852–1934)

Нобелівський лауреат Рамон-і-Кахаль вбачав завдання досліджень майбутнього у відновленні функцій мозку після його ушкодження (див. цитату вище). На сьогодні в дорослому людському мозку виявлені стовбурові клітини, з яких, у принципі, можна було б видобути нові клітини мозку. Тож скидається на те, що цей момент настав. Утім, нове пізнання, звісно ж, не позбавлене ризиків.

Деякі клініки в Німеччині та деяких країнах Середнього та Далекого Сходу стверджують, що їм вдалося досягти позитивних результатів у пацієнтів із хворобами мозку завдяки ін’єкції стовбурових клітин у мозкову рідину. Однак жодна з цих клінік не довела цієї позитивної дії в контрольований спосіб. Якби ж пацієнтам справді кололи здатні до виживання стовбурові клітини, то це могло б бути навіть небезпечно. Адже стовбурові клітини здатні продукувати будь-який тип клітин, у тому числі й ракові, а цю проблему досі не вдалося подолати. Пацієнти із захворюваннями мозку краще б утримувалися від послуг таких «стовбурових ковбоїв», які намагаються зробити капітал на горі своїх хворих пацієнтів. Водночас найновіші дані досліджень вселяють надію.

Ідеться про перспективне відкриття, що стовбурові клітини виживають у мозку дорослої людини, а в експериментальних тварин через стимуляцію з навколишнього середовища вдалося досягти утворення нових клітин мозку. Утворення нових клітин припиняється в більшості ділянок мозку приблизно на третьому – четвертому році життя. Однак у певних структурах мозку воно триває незначною мірою і в дорослому віці. Це вдалося довести після експерименту, проведеного за згодою пацієнтів із раком, яким ввели речовину BrdU (бромдезоксиуридин), який під час поділу клітин потрапляє у ДНК. Після смерті цих пацієнтів у їхньому мозку, а саме в gyrus dentatus гіпокампа констатували наявність новоутворених клітин. Інші науковці послуговуються максимальними показниками радіоактивного вуглецю в атмосфері, який вивільнився після випробування атомної бомби, щоб підтвердити поділ клітин у мозку. Конкретну кількість цієї речовини внесли до клітин, що ділилися, аби можна було довести на основі математичних розрахунків, що з часу початку радіоактивності в навколишньому середовищі в гіпокампі щодня утворювалося 700 нових нейронів. На модельних організмах тварин, на яких вивчали депресію, утворення нових клітин гіпокампа спало, але після введення їм антидепресантів знову зросло. Крім того, нові нейрони утворилися поблизу бічних шлуночків, у підшлуночковій зоні. Ці нові клітини мігрували звідси до смугастого тіла і в напрямку системи нюху, bulbus olfactorius. Наш нюховий орган перебуває у контакті із зовнішнім світом, тож клітини змушені дегенерувати й потребують постійної заміни.

Процес утворення нових клітин мозку в дорослому віці під час експериментів на тваринах вдається регулювати за допомогою середовища. Щури, які мають змогу бігати, стимулюють таким чином утворення нових клітин мозку (нейрогенез) у гіпокампі. Проте дещо легковажно розглядати дорослий нейрогенез як біологічну основу психотерапії та зцілення пошкоджень дорослого людського мозку. Адже наскільки вагому роль цей механізм зможе відіграти в людському механізмі, покаже майбутнє.

А втім, і без знань про механізм зцілення можна стверджувати, що довкілля здатне слугувати цілющим засобом для одужання від уражень мозку й лікування його захворювань. Цілу низку подібних впливів оточення на мозок я вже подав: стимулювальна дія мистецтва (ІХ.8), музики (ХІ.2) та багатогранного оточення на стадії розвитку (V.4), а також вплив активності під час процесу старіння та світлотерапії при депресіях і нічному неспокої в пацієнтів із хворобою Альцгеймера. Депресії можна лікувати й психотерапією чи інтернет-терапією. Можна навести й інші приклади подібного до медичних засобів впливу оточення.

2. Нейропсихотерапія

Нарешті неврологи знайдуть поясненнясьогоднішньому успіху психотерапевтів.

Ґер Кейзерс

Психотерапію теж варто розглядати як терапію оточення, здатну зумовити позитивні зміни у функціях мозку. Коли багато років тому, будучи студентом медицини, я почав досліджувати мозок, ніхто й гадки не мав, що наукове дослідження психотерапії зможе зробити внесок у класичну філософську дискусію щодо мозку та свідомості. Адже це й справді розпочалося п’ятдесят років тому. Психологи, психіатри та неврологи взагалі не були в цьому зацікавлені. Психологія та психіатрія п’ятдесят років тому були «позбавленими мозку». Психіатри свято вірили в те, що кожен пацієнт потребує абсолютно індивідуального психіатричного лікування, а наукове дослідження аналітичної терапії нерідко вважали марною справою.

Однак наприкінці XIX – на початку XX століття ситуація була зовсім іншою. Психіатрію тоді розглядали як окрему галузь неврології, представлену такими видатними особистостями, як Жан-Мартен Шарко, Теодор Мейнерт, Константін фон Монаков, Людвіґ Едінґео, Карл Верніке, Вальтер Шпільмеєр, Арнольд Пік та Бернгард фон Ґудден. Багато професорів керували тоді кафедрою психіатрії та неврології і цікавилися як клінічними аспектами, так і основами цілої галузі. Освіта довгий час складалася з психіатричної та неврологічної частини: термін «нейропсихіатрія» застосовували, щоб підкреслити нероздільність обох галузей.

Зиґмунд Фройд теж виявляв глибокий інтерес до мозку. Він починав свою діяльність із невробіологічних досліджень і захистив 1881 року докторську на тему «Про спинний мозок нижчих класів риб». У 1885 році він написав «Нариси психології» як науки, аби кинути місток між аналітичними працями й дослідженнями мозку. Проте пізніше він вирішив, що ці думки хибні, тож стаття так і не побачила світ за його життя. На думку Фройда, неврологічні науки того часу ще не доросли до таких знань про мозок, щоб звести цей місток у формі наукової обґрунтованої психології людської свідомості.

У той час це було справді справедливим висновком. Запропонована Фройдом психотерапія була до п’ятдесятих років визнаним методом лікування психіатричних пацієнтів. Аналітична психіатрія тим часом дбала про поступове відокремлення психіатрії та неврології. У Нідерландах (одній з останніх країн, якщо підходити з цього аспекту) 1974 рік ознаменувався появою окремих осередків психіатрії та неврології. У час, коли я розпочав свої дослідження мозку, нейронауковці продовжували бути «несвідомими». Неврологія відкидала все, що було пов’язане з психіатрією чи філософією.

У п’ятдесятих роках у клініках поступово почали застосовувати антипсихотичні препарати та антидепресанти. Дія цих медикаментів породила гіпотези про порушення хімічного балансу як причину психічних захворювань. Ці гіпотези заклали основу розвитку «біологічної психіатрії», дослідження якої зосередилося довкола мозку та його механізмів як основи для таких хвороб, як депресії та шизофренія. Виявилося, що психічні захворювання беруть свій початок у генетичній комплектації та в ранніх стадіях розвитку мозку, які роблять пацієнта вразливішим до стресу з навколишнього середовища. У таких пацієнтів діагностували зміни як на функціональних скан-копіях, так і в структурах мозку й молекулярній комплектації його систем. Знову і знову виникали нові точки перетину психічних і неврологічних хвороб; усі знову побачили, як і сто років до того, більше спільного, ніж відмінного. Тож і мій комплекс досліджень сьогодні називається «невропсихічні розлади».

За останні десятиліття нейронауки розвивалися шаленими темпами. Зараз дедалі більше вчених вбачають інтерес не у виключно мозку чи оточенні, або виключно у мозку чи свідомості, а в містках між обома царинами. Завдяки розвитку просунутого сканування мозку й електрофізіологічних технік, а також розбудові функціональної основи в межах молекулярної анатомії та молекулярної біології за минулі десятиліття, виникла нова дисципліна – нейропсихотерапія, і одна з її сфер – нейропсихоаналіз.

Сьогодні існує багато форм психотерапії. Завдяки пластичності мозку вони можуть чинити потужний вплив не лише на функціонування систем мозку, а й на поведінку, емоції та позиції людей. Дію таких психотерапій, як когнітивна поведінкова терапія, міжособистісна психотерапія та психодинамічні методи, досліджують так само систематично, як і функціональні зміни в мозку, зумовлені змінами поведінки при цілій низці психічних захворювань, таких як обсесивно-компульсивний розлад (OCD), панічні розлади (PD), депресії, посттравматичний стресовий розлад (ПТСР), конкретні фобії, шизофренія, соматоформні розлади та межовий розлад особистості.

У стані спокою за таких діагнозів сканування окремих ділянок мозку показує функціональні зміни. Цікавий той факт, що функціональні зміни в мозку, які при OCD, депресіях і шизофренії вдавалося розпізнати після психотерапії, значною мірою можна було пояснити нормалізацією наявної, ненормальної, активності мозку до терапії. Наприклад, при OCD нормалізація полягала в зменшенні активності орбітофронтальної кори та головки хвостатого ядра. При цьому йшлося не лише про нормалізацію метаболічних функцій, адже при депресіях та межовому розладі особистості стала активною система нейротрансмітерів серотоніну й дофаміну. При панічних розладах і ПТСР, навпаки, здається, що після психотерапії відбувається компенсація за рахунок зміни активності тих ділянок мозку, які не показували таких змін під час виникнення хвороби. Цікаво також і те, що при деяких розладах, як-от OCD чи панічних розладах, зміни функцій мозку відповідали змінам, які спостерігали під час медикаментозного лікування. Нині проводять дослідження, покликані виміряти вплив психотерапії на функціональні зміни в мозку.

Когнітивна поведінкова терапія зарекомендувала себе як дієва для половини всіх депресивних пацієнтів. Вони вчаться замінювати необґрунтовані, негативні та самознищувальні думки позитивними. Депресії зумовлені зменшенням активності у префронтальній корі та її зростанням у лімбічних структурах, таких як мигдалина й гіпоталамус. В обох цих ділянках когнітивна поведінкова терапія дозволяє нормалізувати активність. За допомогою функціонального сканування вдається також прогнозувати ефективність того чи іншого лікування. Антидепресанти найкраще діють у тих пацієнтів із депресіями, в яких підвищена активність правого переднього острівця, у той час як когнітивна поведінкова терапія призводить до зменшення активності цієї структури мозку.

А втім, під час вивчення різних психотерапій нерідко як контрольну групу використовують здорових учасників, що залишає поза увагою природний перебіг хвороби. Оскільки деякі захворювання мозку здатні минати самі по собі, то цей аспект варто враховувати під час підбору контрольної групи, аби справді побачити фактичний вплив терапії. Тож було б добре залучити ще одну контрольну групу, наприклад тих пацієнтів, які записалися до терапевта. До цього всього досить складна проблема – ефект плацебо як специфічний психологічний ефект психотерапій. Щоб корегувати дію, яка виникає через очікування пацієнта того, що лікування подіє, варто було б під час розробки клінічних сценаріїв до контрольованої вибіркової студії залучити ще групу пацієнтів, які б проходили без їхнього відома певною мірою недієву терапію. Однак не варто тішитись ілюзіями, що такий метод знайшов би широку підтримку.

Хай там як, не лише кинуто місток між дослідженнями психотерапії та нейробіологічною основою її дії, але й ці дослідження останнім часом досягли небаченого досі прогресу. Дослідження невропсихіатрії, вивчення нейронних корелятів психотерапевтичних концептів було першим вагомим кроком у цьому напрямку.

3. Ефект плацебо та примусове лікування

Ми повинні навчитися розвивати до максимуму дію плацебо, притаманну кожній активній речовині.

Де ла Фуенте Фернандез та ін. (2002)

Дія плацебо спирається на позитивні очікування пацієнта (placebo – «я сподобаюся»). У лікарських засобах у психіатрії вона особливо сильна. В антидепресантів ефект плацебо – це 50 % від загального успіху лікування. Він пов’язаний не лише з певною формою медикаментозного лікування, а й з усіма іншими формами терапії, у тому числі з хірургічними втручаннями чи психотерапіями. Грубо кажучи, успіх медичного лікування значною мірою залежить від позитивного очікування пацієнта.

Дія плацебо базована на зміщенні активності в ділянках кори, яка йде на користь функціонуванню мозку. Тож ідеться про реальну дію, яка «допомагає» в лікуванні. Дорогі ліки з ефектом плацебо діють краще за дешевші, бо пацієнт від них очікує більшого. Тож саме позитивні очікування пацієнта є тим, що вирізняє медикаменти з ефектом плацебо, дозволяючи проявити їхню дію на біль, страх чи настрій.

А втім, пацієнти психіатричних установ, які через загрозу суїциду чи психотичної фази змушені отримувати примусове медикаментозне лікування, не пов’язують із таким лікуванням жодних позитивних очікувань. Адже вони від самого початку відмовлялися від таких ліків. Тож у разі примусового лікування ефект плацебо незначний або його немає взагалі, хоч ці ліки нічим не відрізняються від ліків тих пацієнтів, які погоджуються їх приймати добровільно. Існують припущення, що стан пацієнтів за таких обставин може навіть погіршитися і настане ефект ноцебо (nocebo – «я нашкоджу»).

Чи справді настає подібний негативний ефект під час примусового лікування – досі достовірно не відомо. Якщо ж пацієнтові призначити пігулки з ефектом плацебо, то в Нідерландах ти зобов’язаний повідомити йому, що йдеться про бутафорні ліки. Це, звісно ж, одразу впливає на їхню ефективність. Хоча… Якщо такій особі коректно пояснити, що її виписали «фармакологічно недієву речовину», яка, однак, за словами інших пацієнтів, діє дуже сильно, то все ж ефекту плацебо варто очікувати. Набрати ж контрольну групу зовсім нелегко, адже учасники мають бути уражені психічним захворюванням однаковою мірою, але бути в змозі підтвердити готовність добровільно приймати медикаменти, і до того ж хотіти брати участь у науковому дослідженні. У ситуації, яка вимагає гострого втручання, дуже складно або взагалі неможливо отримати від пацієнта чітку згоду на участь у дослідженні. Тож примусове лікування зіштовхується не лише з етичними чи юридичними проблемами, а й із тим фактом, що нам досі дуже мало відомо про ефективність та можливі негативні наслідки лікування з дією ефекту плацебо/ноцебо.

4. Пластичність і просте лікування фантомного болю

Пластичність мозку може мати як позитивні, так і негативні прояви. Террі Волліс (1964) став у США жертвою страшної автокатастрофи. Коли його знайшли, він уже впав у кому, обидві руки та ноги були паралізовані. Через дев’ятнадцять років він дивом нараз прокинувся. Сканування під час різних фаз його коми показали, що в його мозку утворилися нові нервові закінчення. Це довело, що і в дорослому мозку ще зберігається певна форма пластичності.

Однак пластичність кори не завжди сприяє одужанню, вона ще й дозволяє пояснити феномен, коли деякі люди відчувають ампутовану кінцівку в іншому місці свого тіла та на основі цієї ілюзії можуть страждати від больових спазмів. Сайлас Вейр Мітчелл працював хірургом під час громадянської війни в Америці в лікарні, яку тоді називали Stump Hospital[24]. Він розповів, що практично всі солдати відчували свої ампутовані кінцівки, а від 50 до 80 % із них навіть відчували болі. У чверті з них біль був настільки сильним, що псував життя. Мітчелл першим використав для опису цього феномену термін «фантомний біль».

Багато людей після ампутації мають сильні відчуття, нібито вони здатні порухати фантомною рукою. Вони відчувають, ніби рука комусь махає чи хоче схопити телефон. Це відчуття походить з активності кори мозку, яка ще до ампутації програмує рух і надсилає сигнал до кінцівки, якої більше не існує. Парієтальна кора отримує сигнали точнісінько так само, як і до ампутації. Тому й виникає відчуття руху фантомної руки.

Віртуозний віденський піаніст Пауль Вітґенштайн (1887–1961), брат філософа Людвіґа Вітґенштайна, став концертним піаністом 1913 року, а вже невдовзі пішов до військової служби. У Польщі 1914 року був поранений у праву руку; цю руку йому пізніше ампутували в російському полоні. Після двох років полону Пауль Вітґенштайн повернувся із Сибіру назад до Відня, тренував свою ліву руку грати на піаніно і зрештою знову почав виступати як піаніст. Він звертався до видатних композиторів, таких як Сергій Прокоф’єв, Бенджамін Бріттен та Моріс Равель, щоб ті написали для нього музику. Коли він займався аплікатурою однієї з цих композицій, то на тому, що залишилося від правої руки, були помітні жваві рухи. Він був переконаний, що тій аплікатурі, яку він обрав, він може запросто довіряти, адже відчував кожен палець фантомної руки.

Американський невролог В. С. Рамачандран виявив форму пластичності кори мозку, яку нерідко можна зустріти в пацієнтів після ампутації. Він обстежував одного чоловіка, якому ампутували ліву руку. Коли під час неврологічного обстеження він торкнувся обличчя чоловіка, той, на свій подив, відчув дотик до фантомної руки. Систематичне дослідження показало, що відчуття цілої ампутованої руки було повністю відображене на лівій стороні обличчя пацієнта. Свербіння фантомної руки подеколи зводило чоловіка з розуму, тож тепер завдяки новим знанням він міг зменшити свербіж, просто почухавши ліву щоку. Відчуття зі шкіри руки зазвичай транспортуються через спинний мозок і таламус до сенсорної кори, де ми усвідомлюємо відчуття болю чи доторку. На корі мозку сенсорний ареал руки розташований прямо над ареалом обличчя. Тож у цього пацієнта нервові волокна, які до операції передавали сенсорні відчуття до зони руки на сенсорній корі, виробили після операції нові функціональні сполучення з сусідньою зоною обличчя.

Після ампутацій, які провели мавпам, функціональне зміщення на корі головного мозку вдалося підтвердити електрофізіологічно. Пізніше цю форму пластичності повторно описали в пацієнтів. Після ампутації пальця його сенсорна ділянка розміщувалася на обличчі пацієнта. І навпаки – після пошкодження нерва обличчя (nervus trigeminus) його сенсорну ділянку пацієнт відчував на поверхні долоні. Інший пацієнт після ампутації стопи відчув фантомні відчуття на пенісі, що навіть покращило якість його оргазму!

В інших пацієнтів після ампутації виникає натомість відчуття, що їхня фантомна рука паралізована і важка, наче бетонний блок, або ж перебуває в болісному, викрученому положенні. Тут ідеться про пацієнтів, одна з рук яких за декілька місяців до операції була паралізована, тому що нерв поблизу спинного мозку був обірваний. За цей час головний мозок, очевидно, встиг зрозуміти, що немає жодного сенсу надсилати до цієї руки накази. Тож він припинив цю активність, і таким чином у пацієнта і після ампутації залишилося завчене мозком усвідомлення паралічу.

Рамачандрану спала на думку геніальна ідея – щоб пацієнти виконували рухи здоровою рукою перед дзеркалом. Дзеркало розмістили так, щоб виглядало, наче ампутована рука теж рухалася. Уже скоро в пацієнтів виникало відчуття, що в них знову є їхня ампутована рука. Тренування, які розтяглися на тижні, дали результат – болісні спазми фантомної руки зникли. У декого завдяки такому тренуванню зникав не лише біль, а й уся фантомна рука. Ось коментар Рамачандрана стосовно цього: «Це вперше в історії медицини успішно ампутували фантомну руку!»

Трюк із дзеркалом довів свою ефективність і під час контрольованого дослідження. Ним послуговуються й сьогодні, аби швидко подолати параліч після інсульту чи хронічні болі, які «завчив» мозок і відчуває й потім, коли саму причину болю вже давно усунуто. Проте згодом виявили, що й прості рухи фантомною рукою чи ногою здатні так само зменшувати біль, як і дзеркальна терапія; крім того, стало відомо, що дзеркальна терапія подеколи здатна посилити фантомні болі. Тож про панацею для всіх проблем поки не йдеться.

Найпопулярніша теорія про фантомний біль спирається на роботу Герти Флор. Вона висуває тезу, що фантомний біль тоді сильніший, коли наявне більше функціональне зміщення в сенсорній корі. Тамар Макін (Університет Оксфорду) хоч і змогла за допомогою фМРТ після ампутації зафіксувати незначне функціональне зміщення в корі мозку, однак відповідності до ступеня фантомного болю так і не підтвердила. Причину болю вона локалізує в нервах між обрубаною кінцівкою та мозком.

Хай там як, але спостереження за фантомними кінцівками запропонувало зовсім нове бачення стосунків тіла та свідомості, знайшовши тим часом застосування в найновішій дисципліні – нейрореабілітації. Процес одужання можна пришвидшити, використавши з користю пластичність нервової системи та здатність мозку перебирати на себе функції пошкодженої зони якоюсь іншою зоною кори. Однак найновіші спостереження Тамар Макін ставлять знак питання стосовно точного механізму перебирання функцій сусідніми ділянками кори. До того ж пластичність дорослої нервової системи за винятком пластичності, необхідної нам для пам’яті, обмежена. Якби пластичність усіх ділянок дорослого мозку й справді була такою довершеною та всеосяжною, як це стверджують деякі психологи, то регенерація після тяжких уражень мозку не була б такою важкою, а нерідко й узагалі неможливою; паралізовані неврологічні пацієнти тоді б уже за короткий час знову одужували. Та, на жаль, це не так.

5. EMDR

Посттравматичний стресовий розлад (ПТСР) проявляється у формі повторних, дуже реалістичних спогадів про травматичні події, уникнення усього того, що нагадує про цю подію, а також поганого настрою чи надмірної дратівливості. Когнітивно-поведінкова травмофокусована терапія (TF-KVT) зарекомендувала себе як ефективний метод лікування ПТСР. Вона полягає в тому, що хворі переживають у думках свою травму знову і знову, а вдома прослуховують аудіозаписи з описом травми. У такий спосіб травмована особа звикає до травматичних спогадів і змінює своє емоційне ставлення до травми на менш емоційне, предметно-інформативне. Повторне переживання травматичних подій як пацієнтами, так і терапевтами все ж таки визнане дуже обтяжливим. Як наслідок – приблизно третина всіх пацієнтів перериває таке лікування.

Приблизно 25 років тому американська психологиня Франсін Шапіро помітила, що її власні, емоційно важкі, погані спогади втрачали свою силу після спонтанних рухів очима. Ця випадкова знахідка, яка стала справжнім успіхом, призвела до розвитку EMDR (Eye Movement Desensitization and Reprocressing). Пацієнт, згадуючи травматичні події, повинен водити очима туди-сюди, слідкуючи за пальцем терапевта. Згідно з актуальним мета-аналізом терапія EMDR така ж ефективна, як і TF-KVT. Однак третина пацієнтів не отримує від неї жодної користі.

Нинішні дослідження спираються на дієві механізми «теорії робочої пам’яті»: травматичні спогади не такі аверсивні, не такі обтяжливі, якщо під час актуалізації цих спогадів присвятити себе іншим завданням, які вимагають залучення робочої пам’яті, наприклад рухати туди-сюди очима, грати в комп’ютерну гру чи розв’язувати розрахункові задачі. Згідно з цією теорією, робоча пам’ять не матиме такої сили до повторних спогадів, якщо її одночасно залучати до вирішення ще одного відповідного завдання; через це спогади стають не такими реалістичними та менш емоційними.

Теорія робочої пам’яті хоч і пояснює, чому нестерпні спогади під час опрацювання іншого завдання діють не так негативно, але дослідження доводять, що потерпілі особи відчувають свої травматичні спогади не такими обтяжливими ще довго після втручання. Увесь процес нагадує документ Word, який відкриваєш на жорсткому диску, опрацьовуєш, а тоді знову зберігаєш туди ж, пояснює старший лікар Ерік Ферметтен. EMDR вміло послуговується механізмом, який робить нашу пам’ять ненадійною: щоразу, коли ми актуалізуємо якийсь спогад, ми здатні щось у нього вбудувати чи легенько його змінити. Який механізм криється за тривалою дією EMDR – з точністю сказати важко.

6. Нейрореабілітація

Медицина – єдина професія, яка безперервно працює над знищенням основи свого існування.

Сер Джеймс Брайс

Ризик виникнення захворювань мозку залежить від низки факторів, до яких зараховують і когнітивний резерв, який ми вибудовуємо в ході розвитку. Так, ризик когнітивної регресії в пацієнтів із множинним склерозом (МС), які мають вищу освіту, менший. Те саме стосується ймовірності когнітивної регресії під час старіння через двомовність, добру освіту, заняття музикою чи безперервний активний спосіб життя до похилого віку. У разі захворювання мозку в нашому розпорядженні перебуває дедалі більша кількість технік і процесів, які можуть допомогти одужанню. Дисципліна, яка ними займається, дістала назву нейрореабілітація.

Рух для мозку – не лише загальний фактор стимуляції, а й дієвий засіб проти старечих проявів. Рухові програми покращують у дітей, хворих на СПАУ, стримування імпульсів, швидкість обробки інформації та уважність. У частини психіатричних пацієнтів поступово зростає стійкість до слабких антидепресантів, натомість альтернативні методи лікування депресій, серед яких йога і спорт, навпаки, стають чимраз популярнішими. Бо й справді антидепресанти допомагають лише при тяжких депресіях. Крім того, такі засоби проти депресій, як іміпрамін і пароксетин, не діють у дорослому віці. У цієї вікової групи вони навіть підвищують схильність до суїциду.

Згідно з останніми даними рух чинить на депресії позитивний вплив середнього ступеня. У фаховій літературі за цим ефектом вбачають механізм, який впливає на нейротрансмітери, фактори росту, утворення нових клітин мозку й судин, а також пластичність. Дивним чином про стимуляцію біологічного годинника не йдеться, хоча цей ефект було доведено під час рухових експериментів із тваринами, а стимуляція цієї структури мозку веде до блокування осі стресу, тобто зумовлює якраз той ефект, який необхідний для покращення настрою. Під час занять спортом на свіжому повітрі біологічний годинник додатково стимулює ще й світло. Психіатр Брам Баккер – великий прихильник бігового спорту як терапії при депресіях.

Під час однієї контрольованої студії інтенсивні, шістнадцятитижневі тренування й справді довели свою ефективність на рівні з антидепресантами. Дорослі, які займалися спортом тричі на тиждень, зменшували ризик депресії на одну п’яту. Однак під час періоду дорослішання спорт не спроможний знизити ризик депресій. Мета-аналізи доводять, що фізична активність при депресіях має середній ступінь впливу (0,56), а при фобіях її ефект ще менший (0,34). Один мета-аналіз показав, що фізична активність дорослих із неврологічними хворобами діє позитивно, але при депресивних симптомах ступінь ефективності був незначним – від 0,28 до 0,23. Тож спортом депресії не запобігти. Крім того, позитивний вплив спортивних навантажень швидко минає. Тож від нього теж не варто чекати дива.

Музику застосовують у лікуванні дедалі більшої кількості захворювань мозку. Навчитись грати на піаніно буде корисним при порушенні моторики рук (але не при вроджених розладах). До того ж із таким типом терапії мотивація і зацікавлення пацієнта високі. При хворобі Паркінсона музика, співи і танці чинять позитивний вплив на моторику; споглядання мистецтва й творчі заняття можуть стати корисними в психіатрії. Танець покращує в дітей з аутизмом вербальну робочу пам’ять, а в здорових літніх людей когнітивні здібності, тактильні функції, моторику та суб’єктивне відчуття власного здоров’я. Танцювальні заняття одну годину на тиждень, протягом десяти – тринадцяти тижнів, у пацієнтів із хворобою Паркінсона призвели до покращення витривалості та балансу, а також до зменшення моторних розладів.

При захворюванні якоїсь певної системи мозку дуже ефективно тренувати саме цю систему. Візуальні тренування здатні покращити в пацієнтів з односторонньою сліпотою функцію очного м’яза, так само як і заняття ходьбою можуть зменшити спастику пацієнтів з ураженнями спинного мозку. Стимулятор ступнів або програма з різними активними заняттями покращує функціональність пацієнтів після інсульту.

Останнім часом у нашому розпорядженні опинилися різноманітні неінвазивні фізичні методи стимуляції систем мозку. Повторювальна (r) TCMS (транскраніальна магнітна стимуляція) може бути ефективною при тинітусі (шум у вухах) та депресіях, кортикальна rTCMS – при дистонії рук. На пацієнтах із поліомієлітом та після інсульту тестували tDCS (транскраніальну стимуляцію рівномірним струмом) для боротьби з втомлюваністю та розладами сну. Крім того, tDCS покращує мовленнєві здібності при афазії та пом’якшує хронічний біль. У пацієнтів із синдромом Прадера-Віллі, які страждали від надлишкової ваги, вона зменшувала надлишкове переїдання.

Як завжди, позитивний вплив нових терапій зустрічають із неймовірним захопленням. Тільки згодом дізнаються про їхні недоліки чи побічну дію. У пацієнтів з епілепсією чи одного пацієнта з депресією, який проходив медикаментозне лікування, пацієнта з тинітусом, пацієнта з МС, а також пацієнта з підвищеним рівнем алкоголю в крові (r)С-TCMS вела до епілептичних нападів. Інша методика – tDCS – спричиняє в загальному незначний дискомфорт у формі головного болю, запаморочення, свербежу чи нудоти, викликаний передусім стимуляцією відчуття рівноваги через електрод у вусі. Застосування rTCMS та tDCS до літніх людей вимагає особливої уважності.

При деяких захворюваннях допомагає застосування психологічних технік. Тренування обробки інформації в літніх людей сприяє покращенню когнітивних здібностей. Під час одного контрольованого дослідження вдалося довести, що реабілітація на основі віртуальної реальності пришвидшила функціональне одужання паралізованої руки в пацієнта після інфаркту мозку. У пацієнтів з тинітусом у слуховій корі підвищена нейронна активність. Під час контрольованого експерименту застосували нову техніку десинхронізації «акустичну CR (Coordinated Rest) – нейромодуляцію». Завдяки їй вдалося помітно послабити тинітус. За допомогою когнітивної поведінкової терапії та габітаційного лікування, де зокрема використовують слухові апарати й генератори шуму, теж вдалося досягти позитивних результатів протидії тинітусу. Акупунктура й антидепресанти при тинітуса теж довели свою ефективність; наразі дослідження tDCS тривають.

Варто відзначити блискавичний розвиток у галузі взаємодії між мозком і комп’ютером. Наприклад, винайшли прилад, здатний перетворювати візуальну інформацію на музичну, і таким чином допомагати сліпим орієнтуватися у просторі. Ба більше, завдяки сприйняттю електричної активності кори мозку з використанням багатьох розміщених у корі мозку електродів люди з перехресним паралічем мають змогу навчитися керувати силою думки протезом руки чи користуватися комп’ютером. Тим часом уже винайдені еластичні електроди для мозку, які довше слугують і пацієнти їх краще переносять, що уможливлює тривалу взаємодію між людиною та машиною.

Думки про мозок і нас самих

ХХІ. Зміни в думках про мозок

1. Телеологія: «мета» нашого життя

Загадка життя досі не розгадана, і боюся, що швидше сонце охолоне, ніж останні ссавці, які виникли на Землі, зможуть пролити світло на це жваве питання.

Кахаль

Телеологія окреслює у філософії пошук мети, що стоїть за всім. У юдейсько-християнській теології як останню «найвищу мету» розглядають бога або життя в його близькості та за його правилами. На мою думку, віра й наука повинні бути ретельно відокремлені; подібним телеологічним поясненням в науці не місце. Згідно з гіпотезою, яка опирається на наукові аргументи, життя виникло 4,1 млрд років тому в пористому камінні біля вулканічних джерел із гарячою водою, так званих Black Smokers, на дні моря.

Цілком імовірно, що свій внесок у появу будівельних матеріалів для побудови життя на Землі зробили комети з космосу. Космічний зонд Philiae, якому першому вдалося здійснити м’яке приземлення на комету, виявив 2015 року на Чурі, кометі 67Р (Чурюмова – Герасименко), шістнадцять органічних сполук, які відіграли ключову роль при виникненні амінокислот, цукру та нуклеобаз. Однак досі достовірно не відомо, як щось без життя стало живою матерією.

Пізніше через самоорганізацію та змагання молекул спершу утворився світ РНК, а згодом і світ ДНК. Приблизно півтора мільярда років тому виникли перші багатоклітинні організми. Еволюція життя проходила через процес випадкових мутацій і селекції найкраще пристосованих до середовища змін. Якщо життя й справді виникло випадково, то йому не можна приписувати ніяку іншу «вищу мету» чи «сенс», окрім прагнення передати ДНК та наші знання наступним поколінням. Виживання індивіда й виду в середовищі протягом процесу еволюції було забезпечене тим, що вживання їжі та акт продовження роду були прив’язані до винагороди, а саме через викиди дофаміну в nucleus accumbens, що надає приємних відчуттів. З огляду на постійне збільшення населення планети та значний приріст рівня ожиріння можна дійти висновку, що цей механізм досить ефективний. Настільки ефективний, що сьогодні обернувся проти нас.

У житті в нас немає «вищого» доручення, тож лише ми здатні надати нашому життю сенсу. Фундаментальні процеси споживання їжі й сексу сучасна людина частково сублімувала завдяки роботі, партнерству, сім’ї, хобі, науці й мистецтву. Така сублімація теж здатна подарувати нам приємні відчуття через викид дофаміну в nucleus accumbens. У будь-якому разі в такий спосіб нам досить добре вдається створити ілюзію «змістовного» життя.

Ґунпінґ, тобто «ваза душі». Такі вази, залежно від статусу особи, нерідко щедро оздоблювали зображеннями людей, тварин чи будівель. Їх клали до могили померлого разом із незначною кількістю фруктів для життя після смерті. Згідно з описом Метрополітен-музею, люди плекали надію, що душа померлого знайде зрештою місце упокоєння у вазі. Ця ваза душі з династії Сун міститься в музеї буддистського храму Ліньїньси (Храм притулку душі) на захід від Ханчжоу в Китаї

При депресіях, як відомо, цей механізм працює не так добре. Депресивні пацієнти страждають на ангедонію. Вони більше не в змозі вважати щось гарним, приємним чи вартісним. Так їх огортає відчуття, що життя не має сенсу. Підґрунтя цього відчуття, як видається, приховане у блокаді системи винагород, nucleus accumbens, через надмірно активну систему стресу. Що менший nucleus accumbens, то вища небезпека за таких умов успішно доведеного до кінця самогубства. Депресивним пацієнтам часто бракує характерної особливості всього живого – прагнення залишатися живим; тому вони здатні зробити крок назустріч до втрати життя. Звучатиме, мабуть, цинічно, проте слід констатувати, що єдині, чиї відчуття орієнтовані на правду, що життя не має сенсу, – пацієнти з депресією. Реальна загроза самогубства в людей, які страждають від ангедонії, показує нам, наскільки важлива для нормального функціонування ілюзія сенсу життя.

Пацієнтам із резистентною до терапій депресією може бути користь від глибокої стимуляції мозку, а саме – передньої частини поясної кори. Мартьє Шермер описав пацієнтку, якій через обсесивно-компульсивний розлад провели глибоку стимуляцію мозку. Хоч її симптоми не вдалося покращити, пацієнтка під час стимуляції почувалася дуже щасливою. Цілком імовірно, що в майбутньому виникне можливість не лише виліковувати депресії за допомогою глибокої стимуляції мозку, а й викликати посилене відчуття щастя. Чи має брати участь в цьому медицина – залишається питанням, але на сьогодні нам не випадає жодного іншого способу пізнати щастя, окрім традиційного.

2. Дух vs душа

У душі неможливо зробити поріз і її не можна сфотографувати.

Проф. д-р. Й. Дерксен (2011)

Тіло не здатне повністю знищити людський дух: від нього щось залишається, і воно вічне.

Спіноза

Дуже важливо розрізняти терміни «дух» і «душа», які нерідко плутають. Спіноза у своєму Трактаті про вдосконалення розуму теж іноді не зовсім чітко розмежовує поняття дух (mens) та душа (anima). Я ж відрізняю «дух» і «душу» як активність від 80 до 100 мільярдів нервових клітин від нематеріальної «душі», про яку думають, що вона переживає смерть. На мою думку, таке твердження має хибне підґрунтя. У численних ґунпінґах, китайських вазах, душі знайшли не більше, ніж у пляшці вина. Дух, тобто активний мозок, можна розрізати, і тоді він повністю буде знищений тілом. Тому я й не поділяю думку, висловлену в обох вищенаведених цитатах, чи то Дерксена, чи то Спінози.

Однак це зовсім не означає, що релігійного досвіду немає. Якщо релігійні чи спіритичні уявлення через оточення були запрограмовані в мозок молодої людини, то локальна активність мозку здатна викликати сильні релігійні чи спіритичні враження. Це можна помітити під час молитви чи медитації; але такі враження можуть з’являтися й несвідомо, наприклад під час епілептичної активності в скроневій частці, спричиненій рубцем або пухлиною.

Галюцинації та сни теж викликані діяльністю мозку, і навіть близькосмертні враження можна пояснити як галюцинацію, що виникає у мозку через нестачу кисню при інсульті чи потужному стресі. Близькосмертні враження – це справжні враження, які переживали люди за всіх часів і які, найімовірніше, сформували наші уявлення про те, що відбувається з нами після смерті та як виглядає небо. Дев’яносто відсотків людей, які мають досвід близькосмертних вражень, почувалися дуже щасливими, 80 % відчували, ніби покидають власне тіло, а 78 % мали відчуття сильної відносності часу.

Бачення потойбіччя Ієронімом Босхом (1450–1516). Можливо, від початку це було частиною триптиха на тему «Страшний суд» у Палаці дожів у Венеції. Класичний компонент близькосмертних вражень – бачення тунелю зі світлом у кінці. Тут воно зображене як сходження до небесного раю. В основі феномену – недостатнє надходження крові до очного яблука, яке через спосіб, в який до ока надходить кров, розміщене на периферії поля обличчя. Центр спершу залишається світлим, у той час як периферія темніє. Так виникає уявлення про тунель зі світлом у кінці. Бойові льотчики під час тренування на центрифузі (де так само відбувається недостатнє забезпечення кров’ю ока) теж бачили подібний тунель зі світлом на виході. Що ще можна побачити у цьому тунелі, залежить уже від того, що збережено у власній пам’яті

Неймовірне відчуття щастя від близькосмертних вражень спонукало бельгійського дослідника мозку Стівена Ловрейса (1968) зробити заяву: «Вмирати – найприємніше в житті». Для всіх аспектів близькосмертних вражень, так само як і для відчуття, що начебто покидаєш тіло чи злітаєш, що власне життя пролітає перед очима чи що знову бачиш своїх померлих друзів, існують переконливі неврологічні пояснення. Водночас переконання декого, що під час клінічної смерті ти на короткий час опиняєшся в потойбіччі, чи уявлення, що в нас є вічна душа, – усі вони позбавлені наукового підґрунтя.

3. Дух матеріальний (об’єктивно)

Усі ментальні процеси, навіть складні психологічні, спричинені активністю мозку.

Ерік Кендел

Від часів Декарта філософи постійно мають справу з дуалізмом. Як можуть матеріальні/об’єктивні речі, особливо на останній фазі нейронного опрацювання, ставати чимось абсолютно іншим, а саме – нематеріальними/суб’єктивними враженням духу? Як можуть матеріальні процеси впливати на суб’єктивні? Про «філософію духу» написано багато книг. Дослідження мозку виходять із тієї позиції, що дух не є чимось нематеріальним/суб’єктивним, а матеріальним/об’єктивним. Дух – це активність наших 80—100 мільярдів клітин мозку. Їхні нейротрансмітери реалізують синаптичні зміни, які ведуть до зміни активності клітин мозку в інших його ділянках. Мозок регулює завдяки зміні активності через автономну нервову систему функції нашого тіла, а через моторну кору – поведінку, а через гіпоталамус – виділення гормонів. З анатомічного погляду дух – це продукт «додаткової» тканини мозку, який ми розвинули в ході еволюції, ще й понад міру того рівня, який нам потрібен для регуляції елементарних тілесних функцій. З цього погляду не лише дух миші менший за наш, а й дух слона чи кита, хоча їхній мозок, оскільки йому доводиться регулювати набагато масивніше тіло, значно більший від нашого.

Такий результат діяльності мозку, як зір та сприйняття червоного кольору, або ж ментальні стани, зокрема біль, радість і щастя, не є нематеріальними/суб’єктивними, оскільки спричинені виключно зміною виділення нейротрансмітерів та їхньою дією на діяльність нервових клітин у тих частинах кори мозку, які спеціалізуються на такій інформації. Колбочки клітин-фоторецепторів у сітківці ока реагують на світло різної довжини хвиль. «Колір» кодують в електричній активності колбочок, а розкодовують у V4, спеціалізованій частині кори мозку, якою ми бачимо колір. Ми бачимо жовтий колір, тому що клітини кори саме цей код розкодовують у V4, оцінюючи відносну активність різних видів колбочок.

Франс Галс. Рене Декарт (1648)

Основа різних типів розумової діяльності – це завжди зміни активності нервових клітин і їхня комунікація з іншими функціонально спеціалізованими нервовими клітинами. Такі зміни активності мозку передаються у формі якісних переживань. Особисті ментальні стани можуть знайти своє мовне вираження завдяки інтроспекції, однак основа як інтроспекції, так і мови – це знову ж таки «лише» активність нервових клітин. Тобто її природа – матеріальна.

З клінічних даних та експериментальних спостережень стосовно нашої свідомості випливає, що особистий досвід самосвідомості, а також свідомість із навколишнього середовища – це активність нейронної мережі, яка складається з низки функціонально пов’язаних між собою ділянок кори, таких як таламус та нова кора (neocortex). «Свідомий досвід» – це не що інше, як породжене матеріальною системою мозку, активність нейронної мережі. Можливість «озирання назад» випливає з прив’язки цієї активності до менших нейронних мереж, у яких накопичується інформація. Олівер Сакс («Вдячність», 2016) мав дещо спрощений погляд на такі складні механізми, які це уможливлюють: «Мушу визнати, що “тверда проблема” свідомості не надто мене цікавить – власне кажучи, для мене це взагалі не проблема…»

Збережена інформація нашої пам’яті зафіксована в синапсах, спеціалізованих ділянках мозку. Завдяки електрофізіології можна побачити, що в скроневій частці є клітини мозку, які реагують лише на одну окрему особу. Пошкодження енторінальної кори в гіпокампі й мигдалині обмежує здатність заглядати в минуле на відрізок часу в тридцять секунд. Одному пацієнтові, відомому у фаховій літературі як Н. М., через епілепсію видалили з обох боків скроневого полюса включно з мигдалиною частину гіпокампа. Його спогади сягали лише початку операції. Після такого втручання Н. М. не був спроможний переводити дані з короткочасної пам’яті до довготривалої. Саме тому він щоразу повторював, коли психологиня Сузанне Коркін через декілька хвилин поверталася до його палати: «Як добре, що ви тут! Я так давно вас не бачив…»

Сучасні неврологічні техніки зробили можливим радикальне «розчаклування» (термін, запропонований Максом Вебером) на перший погляд загадкового зв’язку між мозком і духом. Діяльність мозку можна об’єктивно виміряти, наприклад за допомогою електродів, ВЕРХ (високоефективної рідинної хроматографії), молекулярних технік, мікроскопів, фМРТ та інших технік сканування, а також за допомогою спостерігання за поведінкою. Техніки сканування мозку, які з кожним днем стають дедалі точнішими, поступово уможливлюють «читання думок». Спершу треба було натренувати програму: одному піддослідному під час функціонального сканування показали величенький ряд предметів. Одночасно аналізували зразок активності мозку, який при цьому виникав. Так незабаром вдалося зчитувати по наявному зразку активності мозку, куди дивився піддослідний: на ножиці, пляшку чи на авто. Пізніше взагалі вдалося визначати, яку зі 120 картин певна особа розглядає і навіть про який предмет вона думає. Сьогодні можна з точністю до 60 % визначити, про яку з трьох тематичних сфер певна особа бачить сни: про машину, чоловіка чи жінку. В університеті Маастріхта за допомогою потужного сканера можна визначити за активністю кори мозку, про яку букву хтось думає.

Наостанок хотів би вмурувати ще один камінь у стіну аргументів на підтримку матеріальності духу. Двадцятип’ятирічний Метт Нагл (1979–2007) був повністю паралізований після того, як хтось устромив йому в потилицю ножа. Йому імплантували в моторну кору мозку пластинку розміром 4х4 міліметри з 96 електродами. Електроди були підключені до комп’ютера. Вони опрацьовували електричну активність його моторної кори і передавали її на власний комп’ютер. Визначена активність клітин моторної кори дала йому змогу силою думки самому користуватися комп’ютерною мишкою. Він навчився цього за якихось декілька хвилин, просто уявивши, що рухає рукою так само, як курсором на моніторі. За допомогою сили уяви йому також вдалося малювати на екрані коло, читати електронні листи, грати в комп’ютерні ігри й навіть розкривати і знову закривати протез руки.

Цей приклад чітко доводить, що нейробіологічний корелят думок можна сприймати електродами і перетворювати на моторні рухи. Так неврологічні експерименти чітко демонструють, що мозок і дух матеріальні й що насправді не існує ніякої «складної дуалістичної проблеми». Картезіанське дуалістичне бачення способу функціонування нашого мозку має бути замінене лише на «мозкомонізм».

Та все ж досить важко (а на основі розбудови емерджентних особливостей у складному мозку взагалі неможливо) передбачити поведінку на основі спостережень за окремими клітинами. Одного авто не достатньо, аби передбачити транспортну проблему, а одного терміта – для побудови термітника, який виникає лише з появою колонії. За однієї клітиною неможливо передбачити функціонування мозку, а за одним мозком – функціонування нашого суспільства. More is different, як говорив фізик та лауреат Нобелівської премії Філіп Воррен Андерсон 1972 року. Редукціонізм наштовхується на обмеження. Водночас емерджентність нових особливостей не криє в собі нічого містичного. Система переходить від «простого» до іншого, складнішого рівня організації, а й там ідеться не про що інше, як активність мозку.

4. Несвідомо реагувати та свідомо передбачати

Філософ Деніел Деннет нещодавно заявив, що в нашому житті ми значно свідоміші за тварин. Звідки він може це знати?

Франс де Вааль

Усі люди в ході еволюції розбудували додаткову мозкову тканину, якої не потребують для регуляції основних функцій тіла. Цю «додаткову частку» ми використовуємо, щоб думати. Ми реагуємо швидко, автоматично та несвідомо, або в непевних чи складних ситуаціях намагаємось прогнозувати свідомо, осмислено. Якщо ми хочемо опанувати щось нове, наприклад кермування автомобілем, то спершу нам потрібно свідомо цього повчитися. Це забирає час і на початках збиває з пантелику, адже все слід робити швидко і в певному порядку. Однак, як тільки ми здобуваємо необхідний досвід, ми здатні несвідомо оцінювати транспортну ситуацію, перебуваючи за кермом, і зі швидкістю блискавки уникати загрозливих для життя ситуацій. Багато справ просто розсипаються в наших руках, якщо ми намагаємося робити їх свідомо.

Свідомість відкриває для нас змогу вивчати щось нове й обдумувати можливі покращення під час наступних спроб чи подальшого майбутнього. Раніше побутувала думка, що людина – єдина жива істота, здатна мислити про майбутнє, однак зараз дослідження довели, що людиноподібні мавпи теж мають таку здібність, так само як і культуру чи вміння використовувати інструменти.

Ми, люди, не унікальні, але багато що вміємо краще. Шимпанзе, що живуть у диких умовах, теж думають наперед. Наприклад, вони обирають собі знаряддя для пізнішого використання. Нідерландська приматологиня Карліне Янмат, яка працює при інституті Макса Планка у Лейпциґу, стежила за шимпанзе під час їхніх прогулянок незайманими лісами Кот-д’Івуару. Заради жаданого інжиру, який м’який і легко пережовується, шимпанзе рано вирушали в дорогу, аби випередити конкурентів. До дерева зі смачними фруктами їм подекуди доводилося бігти до п’яти кілометрів, тож вони вирушали якраз вчасно, аби мати змогу поснідати в заведений в їхній домівці час. Тож виходить, що вони враховували час, місце й тип сніданку у своїх планах. Еволюційна перевага передбачливої перспективи тут очевидна: вона дарує їм більшу кількість смачних фруктів. Тугі й тверді фрукти, які можна знайди всюди, не варті зусиль, тож тоді вони просто довше лежать у себе на дереві.

Шимпанзе наперед подумали про свій сніданок, отже, у них є бачення майбутнього. Існує безліч інших прикладів планування власних дій людиноподібними мавпами. Шимпанзе Сантіно ще задовго до того, як відкривали ворота зоопарку, збирав камінці з невеличкої водойми і ховав їх на березі. Коли через кілька годин біля його вольєра збиралися відвідувачі, він гнівався й кидав у них ці камінці. Ще один приклад: перш ніж лягати спати, самець орангутан викрикує на всі джунглі. За напрямом крику самиця може дізнатися, в якому напрямку він планує рухатися наступного дня.

Людиноподібні мавпи живуть у своїх групах за принципами моралі. Саме тому в них і є бачення майбутнього. Після того як багато студій довели, наскільки близькі нам, людям, примати, вирок у суді Буенос-Айреса став лише ще одним логічним кроком у цьому напрямку. В грудні 2014 року суд ухвалив рішення, що 29-річний орангутан – це не «річ», а «нелюдський тип особи», тож його двадцять років утримували в зоопарку «нелегально». Суд постановив його звільнити і перевести до резервації у Бразилії. Тож чи не мав би цей вирок вплинути й на ув’язнення людей?

ХХІІ. Постійно активний мозок

Мозок – чудесний орган. Він одразу ж починає роботу, як тільки прокидаєшся зранку, і не перестає цього робити, аж поки не опинишся в офісі.

Роберт Фрост

1. Мозок «у спокої»

Resting State

Мозок активний не лише тоді, коли треба виконати якесь завдання. Він завжди активний. А втім, нерідко можна почути, що ми начебто використовуємо лише 10 % мозку, і то лише тоді, коли читаємо, рухаємося, думаємо, говоримо чи слухаємо. Хоч про деяких людей так і справді можна було б подумати, та насправді йдеться про дурне непорозуміння. Підігрівають його ще й гарні функціональні скан-знімки, які пробуджують враження, ніби під час вирішення певного завдання відбувається спалахування лише одної якоїсь частини кори.

Навіть у стані спокою мозок дуже активний

Насправді ж мозок активний увесь час, удень і вночі, навіть тоді, коли йому не треба виконувати якихось спеціальних завдань чи його не подразнюють якісь екстремальні стимули. Фактично ж обмін речовин у мозку проходить у «стані спокою» вже при 95 % його максимальної активності. Непорозуміння, що ми використовуємо лише малесеньку частину мозку, легко пояснити, якщо розібратися, як саме відбувається спалахування на сканері певної ділянки мозку під час конкретних завдань. Спершу під час сканування вимірюють активність мозку без специфічних завдань, тобто у стані спокою. При цьому піддослідна особа повинна сфокусувати погляд на певній точці. Тоді цій особі показують слова. Якоїсь чіткої різниці непомітно. Але якщо вказівники активності скану посунути вгору, а під час постановки завдання в різні сторони одне від одного, то декілька відсотків додаткової активності залишаються в задній частині мозку, у первинній зоровій корі. І це єдине, що залишається.

Неозброєним оком під час функціонального сканування неможливо розпізнати різницю в активності мозку (ліва колонка) під час Resting State (фокусування на певній точці) та при виконанні завдань (розглядання слів, читання слів, відбір дієслів). Тільки коли показники сканування при виконанні двох завдань посунути в різні сторони (права колонка), то можна помітити незначне відхилення в активності в різних ділянках мозку

Термін Resting State (стан спокою) для позначення інтринсивної активності мозку без поставлених завдань, насправді збиває з пантелику, адже про жоден спокій не може бути й мови. У дійсності ж активність мозку в стані спокою відображає наше «власне Я», яке сформувалося як під впливом генетичної комплектації, так і всіх процесів, які зробили свій внесок до нашого розвитку. Багато проблем із мозком та поведінкою видно саме в стані спокою. Дослідження, які проводили на близнюках у стані спокою, аби визначити зміни в здатності мигдалини до контактів у співвідношенні з ризиком депресій показали як вплив генів, так і оточення. Так, наприклад, в агресивних молодих злочинців у стані спокою констатували недостатньо добре функціонування мережі медіально-префронтального-хвостатого ядра – особливість, яку ті заробили на ранніх стадіях розвитку.

Resting State мозку можна порівняти зі станом, коли мозок тієї самої миті працює на високих обертах, але на холостих ходах. Такий статус мозку визначає також спосіб, у який він реагує на зовнішні стимули, тож дозволяє прогнозувати ментальні процеси та поведінку. Зовсім нещодавно цей феномен знайшов своє клінічне застосування: за допомогою функціональної МРТ у стані спокою в депресивних пацієнтів із чутливістю та специфічністю у 80 % можна передбачити, чи реагуватимуть вони на електрошокову терапію чи ні.

Default-мережа

Під час Resting State одна група структур мозку особливо активна. Ідеться про default-мережу, яку ще називають default-mode-мережею або task-negative-мережею. Її активність можна виміряти за допомогою фМРТ тоді, коли мозок не виконує жодних завдань. Default-мережа кореспондує зі станом інтроспекції, з нашим «власним Я», Theory of Mind, снами наяву та спонтанним плином думок. Однак вона пов’язана і з творчістю. Вона починає діяти тоді, коли ми беремося виловлювати з довготривалої пам’яті автобіографічні спогади чи роздумуємо над планами на майбутнє.

Default-мережа не задіяна в обробці зовнішніх джерел інформації (перцепція), однак опрацьовує внутрішні (концептуальні) джерела, а також бере участь у роздумах над вирішенням певної проблеми. Коли мозок звернений досередини й мислить «на холостих ходах», то особливо інтенсивно послуговується тими ділянками, які найхарактерніші для нас, людей. Ця мережа – приклад відкриття в результаті щасливого збігу обставин. На ранніх стадіях функціонального сканування її розглядали як експериментальний артефакт.

Default-мережа в стані спокою займається функціями, зверненими всередину, тож вона активніша під час вирішення зовнішніх завдань. Вона перевантажує цілу низку фронтальних і парієтальних ділянок мозку, характерних значними розмірами функціональної сполучуваності, навіть якщо команд виконувати певні специфічні завдання не надходило. З погляду анатомії ці ділянки перебувають далеко одна від одної, тож комунікують між собою через довгі сполучення білої речовини. Default-мережу можна зробити видимою, визначивши ступінь активності під час виконання пасивного завдання при фМРТ, наприклад, якщо сфокусуватися на певній точці чи відпустити думки.

Default-мережа: структури мозку, які тісно пов’язані функціонально і стають активнішими, коли їм не пропонують жодних завдань або коли ми даємо волю думкам

Активність у default-мережі інакша, коли ми чуємо власне ім’я, ніж коли якесь інше; наше «власне Я», проявляючи себе в такий спосіб, дозволяє зробити певні висновки. Експеримент, описаний далі, тільки підтверджує це. Видатній співачці під час функціонального МРТ-сканування вмикали арії Моцарта, які співала вона сама або хтось інший. Відмінності в активності її мозку довели, що серединні структури кори залучені до самоусвідомлення, у цьому випадку – до ідентичності співачки. Це стосувалося, наприклад, орбітально-медіальної префронтальної кори, дорзомедіальної префронтальної кори та передньої частини поясної кори – ділянок, які дуже активні навіть у стані, коли не треба виконувати певні завдання.

Значення серединних структур для нашого самоусвідомлення підтверджене ще й аномальним синдромом Котара, для якого характерні нігілістичні марення. Один чоловік, намагаючись накласти на себе руки, кинув до ванни з водою електричний чайник. У результаті в нього виникло марення, що його мозок мертвий, однак дух усе ще функціонує. В емоційному плані він був абсолютно байдужий. Пацієнти з таким синдромом можуть не лише вірити в те, що вони мертві, ба більше, вони можуть думати, що взагалі не існують. Синдром може знайти своє вираження в різний спосіб. Наприклад, одна жінка стверджувала, що в неї немає ні мозку, ні нервів, ні внутрішніх органів. У неї було відчуття, що вона складається лише зі шкіри та кісток. Інші думають, що в них немає певних органів або вони не працюють. Одна молода жіночка розповідала, що в неї більше немає матки й зубів і що вона мертва. Електрошокова терапія звільнила її від цих жахіть. У згаданого вище чоловіка із синдромом Котара ПЕТ-сканування показало дуже слабку активність default-мережі. Серединні структури, очевидно, залучені насамперед до самоусвідомлення, а кора мозку на зовнішньому боці лобової та парієтальної частки – натомість до усвідомлення зовнішнього світу.

Інші ділянки мозку, які асоціюються з негативними відчуттями пацієнтів стосовно них самих, такими як залежність, психопатія, розлади особистості, депресії та шизофренія, вочевидь, пов’язані зі змінами в default-мережі. Одна пацієнтка з шизофренією розповідала, що це не вона вирішила покінчити з життям, а хтось інший; якась сила ззовні намагалася зіштовхнути її на дно. У неї було відчуття, що її не існує, вона відчували дику порожнечу. Здійснюючи спробу самовбивства, вона бачила себе збоку.

Деперсоналізацію завжди супроводжує втрата відчуття самого себе. Такий діагноз може виникнути в разі крайньої небезпеки, сильного страху, вживання наркотиків або жорстокого поводження з дитиною, однак він характерний і певною предиспозицією: деякі люди швидше за інших реагують деперсоналізацією. Вони почуваються ізольованими від самих себе та власного тіла. Емоційно вони не відчувають нічого, та й не реагують емоційно ні на що. Декотрим із них здається, що вони померли. Вони перебувають у травмоподібному стані, вважаючи своє середовище чужим. Такий стан називають «дереалізація». Іноді такі ситуації тривають роками. Вентролатеральна префронтальна кора за таких обставин малоактивна, що й пояснює малу міру самоусвідомлення. При деперсоналізації зменшується й активність у передній частині острівця, ділянці мозку, яка опрацьовує інформацію з наших внутрішні органів. Це пояснює той факт, що дехто при деперсоналізації вважає власне тіло «чужорідним», «більше не своїм».

Хвороба Альцгеймера теж краде в людини її «власне Я». Саме тому пацієнти з цією недугою часто не усвідомлюють, що хворі. Привертає увагу те, що типовий для хвороби Альцгеймера білок-амілоїд полюбляє накопичуватися саме в default-мережі, тож «власне Я» зникає крок за кроком.

Глибока стимуляція мозку теж здатна впливати на характерні риси особистості, наприклад різко змінити музичні уподобання або ж наділити пацієнта відчуттям відчуження. «Після операції в мене відчуття, ніби я більше не той, ким був до того», – сказав, наприклад, один пацієнт. Тож було б дуже цікаво обстежувати пацієнтів із такими відчуттями на предмет змін у default-мережі.

2. Порушене сприйняття тіла

Під час розвитку мозку схема нашого тіла закладається в його структурах. Якщо щось під час цього процесу йде не так, то виникає порушення самовідчуття, а також уявлення чужорідності певних частин власного тіла (Body Integrity Identity Disorder, BIID). В іншому місці я вже описував, як такі люди змалку мають відчуття, що частина їхнього тіла належить не їм; вони ладні будь-якою ціною її ампутувати, хоч вона цілком функціональна. Це, звісно ж, ставить перед хірургами дилему. Наприкінці XVIII століття один англієць у Франції змусив хірурга, погрожуючи тому пістолем, ампутувати йому цілком здорову ногу. Повернувшись додому, він надіслав хірургу 250 гіней і лист із подякою.

Шотландський хірург Роберт Сміт таки наважився здійснити публічно низку ампутацій у пацієнтів з BIID, однак у 2000 році британські органи влади змусили його припинити таку практику. Бажання ампутації в пацієнтів з BIID зазвичай стосується лівої гомілки або передпліччя. У зв’язку з перехрещенням функцій мозку цікавим видається той факт, що між силою прагнення до ампутації пацієнтів із BIID та розміром ділянки мозку в правій парієтальній частці виявлено негативну кореляцію (Hilti et al. 2013). Дослідження доводять, що відсутність збігу між картою тіла в мозку й фактичною тілобудовою зумовлює надчутливість тієї частини тіла, яка не представлена на цій карті. Мозок перебуває у стані постійної бойової тривоги.

Такий стан нагадує ситуацію із транссексуалами, які теж відчувають, що їхній пеніс чи груди їм не належать, і роблять усе можливе, аби їх позбутися. У випадку з транссексуалами йдеться про зміну статевої диференціації у мозку. Хоч причина і вплив цієї мозкової кореляції і потребують точніших досліджень, проте вже сьогодні виявлено мозкові субстрати цих симптомів, які ще донедавна вважали «божевільними». На практиці нині зберігається суттєва відмінність: транссексуальність медики сприймають, то ж операції, аби пристосувати тіло до самовідчуття людини, все ж таки проводять. При BIID ситуація зовсім інакша.

Не тільки сприйняття тіла, а й обличчя, як власного, так і інших людей, може бути порушене (дисморфопсія). Ірландський художник Френсіс Бекон (1909–1992) творив портрети, на яких тіла й обличчя були сильно спотворені. Його картини через це навіювали жах і спричиняли візуальний шок, адже суперечили очікуванням нормальної схеми тіла в нашому мозку. Критика його творчості була багатою на епітети, її називали понурою, відразливою, демонічною, істеричною, почварною, прирівнюючи її до картин пекла та жахіть. Марґарет Тетчер теж притримувалася чіткої думки стосовно його творів; вона називала його that man who paints those dreadful pictures[25].

Деякі експерти вважають, що Бекон передавав психіку та емоційне оформлення своїх моделей «на експресіоністський лад». Однак сам художник стверджував, що постійно прагнув створити цілком реалістичну картину, втім, під час писання картини все змінювалося. На думку Авіноама Б. Сафранса (2014), Френсіс Бекон мав рідкісне захворювання – дисморфопсію, або центральну метаморфопсію, прогресивне спотворення візуального сприйняття. Бекон дійсно під час інтерв’ю згадував, що його бачення облич постійно змінювалося, і ці зміни прогресували як ступенево, так і структурно, коли він фокусувався на своїй моделі. Він також відзначав, що намагався зафіксувати рух, який виникав на обличчях його моделей. Коли він дивився на речі, наприклад на будинки, машини чи стільці, таких спотворень не виникало; ці візуальні враження справді опрацьовує інша ділянка мозку.

На думку Цекі й Ісідзу (2013), розпізнавання тіл та облич нам закладене генетично, чого не скажеш про розпізнавання предметів. Нездатність розпізнавати обличчя чи тіла – функціональний розлад, який виникає на стадії розвитку мозку й частково має генетичне підґрунтя; розлад укорінюється в структуру мозку й пізніше не може бути модифікований. Розпізнавання предметів, які змінюються від покоління до покоління, натомість потребує вивчення, тож не таке вразливе до різних розладів мозку.

Френсіс Бекон. Автопортрет (прибл. 1971)

Такий розлад, як дисморфопсія, може бути спричинений парієтально-окципітальною пухлиною. Проте у випадку з Беконом припускають, що його порушення сприйняття спирається на травму мозку, якої він зазнав від сильних ударів, якими в дитинстві його частував батько. Крім того, дитиною Бекон страждав від потужних нападів астми, коли днями пролежував із синюшним кольором обличчя в ліжку, хапаючи повітря. Такі напади теж можуть заподіювати шкоду мозку.

Як у Бекона, так і в інших осіб із дисморфопсією, відчувається певна спорідненість із Пікассо. Однак той малював портрети з різних перспектив; наскільки мені відомо, йому ніколи не приписували такий розлад сприйняття, як дисморфопсія.

3. Галюцинації та сни

Сни – це заняття мозку у вільний час.

Роберт Лембке

Мозок накопичує інформацію локально, а саме – в тому місці, де цю інформацію отримують і обробляють. Нею можна користуватися свідомо, коли треба щось пригадати. Але можна й несвідомо – у формі снів і галюцинацій.

Галюцинації від стимуляції ділянок мозку

Пацієнти з епілептичним осередком у скроневій частці нерідко переживають надзвичайні екстатичні миті, під час яких їм ввижається, що вони вступають у прямий контакт із богом чи іншими релігійними постатями. Наприклад, один пацієнт під час епілептичної активності побачив світло і постать, яка нагадувала Ісуса. Після видалення пухлини у скроневій частці, яка спричиняла епілептичну активність, зникли й ці екстатичні миті та прямий контакт з Ісусом.

Ціла низка історичних постатей мала рідкісну форму епілепсії. Серед них і апостол Павло, а також Жанна д’Арк, Вінсент ван Ґоґ та Достоєвський, які показували всі ознаки такої скроневої епілепсії. Оцінюючи наявні дані, пророк Магомет теж мав епілепсію з відповідними екстатичними переживаннями. Найімовірніше, він роздумував над текстом, який пізніше ліг в основу Корану, однак коли тексти й думки постали в нього у формі галюцинацій, йому здалося, що їх йому надали ззовні, а саме від янгола Гавриїла.

Екстатичні переживання завжди пов’язані з образом бога довкола. На Гаїті епілепсією скроневої частки пояснюють одержимість духами померлих і прокляттям вуду. Проте якщо особа, яка зростала у безвірному середовищі, хворіє на скроневу епілепсію, то й зміст її галюцинацій теж нерелігійної природи. Один тридцятирічний чоловік раптом знову почав бачити ті самі галюцинації, що й у часи молодості, коли експериментував із галюциногенними грибами та іншими наркотиками. Спершу це йому сподобалося, адже навіяло багато гарних спогадів. Аж поки він не пережив справжній епілептичний напад, після якого в його скроневій частці виявили величезну пухлину. Після операції приємні спонтанні спогади з минулого більше не з’являлися.

Стимуляція різних ділянок мозку породжує різні галюцинації. Композитор Джордж Гершвін вірив, що відчуває запах паленої гуми. Однак і тут виявилося, що в нього пухлина в uncus (гачок), частині мозку, яка відповідає за запах. Згодом саме від цієї пухлини він і помер. Сорокарічна жінка з фокусом епілепсії в острівці переживала під час епілептичних нападів оргазм. Тож які галюцинації та відчуття виникають при стимуляції певних ділянок мозку, залежить від локалізації та функції відповідної ділянки, а також від того, яку інформацію протягом життя він обробляв і накопичував.

Галюцинації через брак вхідної інформації

Коли структури мозку не отримують достатньої кількості інформації, вони починають продукувати інформацію самостійно. При цьому такі особи сприймають ці дані як такі, які надійшли до них ззовні через органи чуття. Старший чоловік, будучи глухим, день і ніч чув національний гімн, псалми, колядки й дитячі пісеньки. Подеколи він навіть підспівував. Проте в цьому випадку йдеться про таку форму слухових галюцинацій, як тинітус.

Подібний феномен спостерігали при синдромі Бонне. Він уражає здебільшого старших людей, у яких падає зір. У сутінках серед неспокійної місцевості вони раптом бачать кольорові сценарії, наприклад гарно одягнених знайомих.

Те саме спостерігаємо і в разі провалів пам’яті, наприклад у випадку синдрому Корсакова, типу деменції, зумовленої нестачею вітаміну В1 через алкоголізм. Для нього характерне явище конфабуляції, тобто спогадів про події, яких насправді ніколи не було. На цей самий принцип спираються фантомні відчуття після ампутації. Якщо звичної інформації з кінцівок бракує, то мозок «вигадує» наявність більше ненаявних рук чи ніг. При шизофренії теж ідеться про надто малу кількість вхідної інформації до кори мозку. Галюцинації при шизофренії таким чином можуть бути спричинені тими самими механізмами.

Утім, навіть мозок, що нормально працює, та абсолютно функціональні органи чуття можуть спричиняти галюцинації, якщо вхідних даних мало. Альпіністи через довге перебування на самоті чи через нестачу кисню, нерідко переживають раптове відчуття, ніби поруч хтось є. Такі переживання можуть бути пов’язані з великим страхом. Близькосмертні враження породжують галюцинації, коли люди чують голоси інших людей або відчувають себе поза межами власного тіла. Моряки, яким доводиться безперервно веслувати у штиль, нерідко бачать, як на горизонті раптом постає місто.

Святий Антоній обміняв багатство батьків на самоту пустелі, де жив відлюдником (І ст. н. е.). Під час його поневірянь його навідували чорти, аби випробувати непорушність його віри. Ця історія дуже сильно нагадує галюцинації, пов’язані з нестачею вхідної інформації. Ієронім Босх зобразив випробування, які пройшов Антоній, намалювавши фантастичних монстрів, казкових істот і жіночі фігурки.

Тож дуже цікаво, що релігійним одкровенням творців двох світових релігій теж передувала фаза усамітнення в горах. Мойсей був на горі Синай: «Сорок днів і сорок ночей» перебував Мойсей на самоті серед гір. «Він не їв хліба і не пив води». Мені це видається надто довгим, але ж він за це потім отримав десять заповідей. У Магомета, окрім епілепсії, теж важливу роль відіграло усамітнення. Його перестрів янгол Гавриїл, коли той усамітнився на горі Гіра. Такі переживання супроводжує поява світла, звучання голосу та страх, як повідомляють альпіністи. Серед самотності мозок починає продукувати те, що раніше обдумав та зберіг; і це може навіть стати новою релігійною течією.

Сни

Вони обіцяли, що сни стануть реальністю. Однак вони забули сказати, що кошмари – теж сни.

Оскар Вайльд

Під час сновидінь ми демонструємо ознаки психіатричних і неврологічних пацієнтів. У нас галюцинації як у психотичного пацієнта, і, як і в нього, у нас активні вищі візуальні центри. Ми стаємо свідками дивних речей у світі, в якому буденні правила й фізичні закони втратили силу. Сни нерідко заряджені емоціями, а ще частіше – агресією. Тому й не дивно, що під час сну активний центр нашої агресивної поведінки – мигдалина. У снах ми переживаємо історії, наче люди з алкогольною деменцією, які займаються конфабуляцією, заповнюючи в такий спосіб прогалини в пам’яті подіями, яких ніколи не було. Коли ж прокидаємося, то за якихось декілька хвилин усе забуваємо, наче пацієнти з хворобою Альцгеймера. Поки спимо, спадає напруга м’язів, як це постійно буває в пацієнтів, які страждають від сонної хвороби – нарколепсії з катаплексією. Якщо такі пацієнти переживають емоційне збудження, то напруга м’язів зникає. Під час сновидінь такий механізм є перевагою. Якби ми не втрачали напруження м’язів, то б стали реалізовувати власні сни. Це може призвести до ходіння уві сні, але в такому стані вже були скоєні навіть убивства.

На зміст сновидінь теж поширюється правило, що їхні ключові елементи спершу мають бути збережені в мозку, перш ніж у якійсь дивовижній формі постати в снах. Це можна довести на прикладі снів-іспитів чи снів у сліпих. У лютому 2014 року мене запросили до моєї колишньої школи, Амстердамського ліцею, аби я взяв участь у симпозіумі про свободу волі в межах підготовки до випускних іспитів. На початку промови я висловив надію, що мої сни не повернуть мене до моїх випускних іспитів. Близько двадцяти років я знову і знову бачив нічне страхіття, в якому мені приходив лист про те, що мої дипломи більше не дійсні і через два тижні я муситиму знову складати екзамени. Одразу ж у сні поставали всі ті книги, які треба наново перечитувати, і щоразу я усвідомлював, що не встигну це все за два тижні.

Йоганн Гайнріх Фюслі. Нічний кошмар (1790). Під час галюцинацій жінка переживає живі, страхітливі, травматичні відчуття. На малюнку видно, що всі її м’язи розслаблені. Цей «сонний параліч» називають катаплексією. Вона виникає при сонній хворобі нарколепсії, коли хворий засинає та прокидається. Це справді може налякати, адже іноді пацієнт ще не спить, коли помічає, що раптом усе його тіло паралізоване. Причина криється в руйнації клітин гіпоталамуса, які продукують орексин. Можлива передумова – аутоімунні процеси

Мій сон чітко дотримувався правил: під час снів-іспитів у 97 % усіх випадків йдеться про екзамени, які справді довелося здавати, до того ж у 84 % у кінці сну іспит зданий успішно. Я справді отримав лише добрі оцінки за випускні іспити. Проте це не позбавляє мій сон усього жаху. Та все ж якоїсь миті на місце снів про іспити прийшли сни про подорожі, які я здійснюю, про професії і сфери, де в мене все чітко організовано. Однак і під час таких снів все зазнає краху. Я сідаю не на той літак, забуваю презентацію на доповідь, не можу знайти потрібний університет тощо. Якось я розповів своєму батькові, що зміст мого сну про іспити змінився і тепер мені цікаво, наскільки довго це триватиме. «Я тобі скажу, – відповів той з погляду життєвого досвіду, – усе твоє життя». І він мав рацію. Ці кошмари мене переслідують і досі.

Коли мій син, який невпинно повторював, що ніколи не працюватиме, мов ідіот, так багато, як я, виступав зі своєю першою міжнародною доповіддю в Парижі, я зателефонував йому, щоб поцікавитися, як усе пройшло. «Досить добре, – відповів він, – але в мене були такі дивні сни: я ніби промовець, стою перед повним залом слухачів, але взагалі не знаю, що маю говорити…» Ах, ось вона – третя генерація, жертва нашого суспільства досягнень.

Під час REM-сну (Rapid Eye Movement) активними стають ті ділянки мозку, які не у сні активні лише тоді, коли отримують візуальну інформацію з навколишнього середовища. Навіть люди, які народилися сліпими, під час REM-сну швидко рухають очима. Сліпі можуть бачити сни з картинкою, та лише в тому випадку, якщо мозок до того мав достатньо можливостей локально накопичити цю інформацію. Дитина, народжена сліпою, або яка втратила зір до п’ятого року життя, не зможе бачити сни картинками. Втім, якщо дитина втратила здатність бачити після семи років, це все ж можливо. Люди, які втратили зір відносно пізно, наприклад після шістнадцяти років, можуть бачити ще й кольорові сни.

Цей феномен стосується людей, які через певне ушкодження очей абсолютно осліпли. Хоч зоровий нерв зазвичай дегенерує, однак інша частина візуальної системи залишається повносправною. Звісно, щоб передавати картинки з юного віку до мозку, потрібні як очі, так і зоровий нерв, однак для снів із картинками в них потреби немає. З іншого боку, якщо хтось через ураження візуальної системи осліп так, що не може бачити кольору, руху чи облич, то ці аспекти зникають і з його снів. Вони стають тоді безколірними і статичними.

Зміст галюцинацій і снів можуть збивати з пантелику, але нейробіологічні пояснення таки здатні пролити на них світло.

ХХІІІ. Місцезнаходження функцій мозку та свободи волі

1. Місцезнаходження функцій мозку

Наше мислення помилкове.

Даніел Канеман (2011)

Наш мозок складається з ділянок вузької спеціалізації. Обробка та збереження інформації розподілені відповідно до типу інформації по великій кількості ділянок мозку. Наприклад, у візуальній системі рухи, кольори й обличчя обробляють та зберігають різні ділянки. Багатьом функціям у мозку відповідає специфічне місце, іноді навіть окрема структура. Однак ці функції точно локалізовані не в такий спосіб, як це породила уява френолога Франца Йозефа Ґалля.

Франц Йозеф Ґалль (1758–1828) розміщував функції мозку, намацуючи на черепі випуклості. На цьому зображенні він обстежує молоду даму. Його «френологія» розвинулася до популярної суспільної гри, адже пропонувала видатне «наукове» тлумачення причини, чому треба обмацати особу протилежної статі прилюдно. У черзі чекають чоловіки з вигинами черепа, які можуть вказувати на філологічний чи математичний талант

Біологічний годинник – яскравий приклад чіткої локалізації функцій мозку. Біологічний годинник, nucleus suprachiasmaticus (SCN), відповідає за координацію нашого денного й нічного ритму. Це стосується як картини сну та неспання, так і гормонального й поведінкового ритмів. При розладі в цій ділянці, спричиненому, наприклад, пухлиною, ми втрачаємо ритм дня і ночі. SCN – маленька структура, розміром із чверть кубічного міліметра. Він охоплює 20 000 клітин мозку й стратегічно вигідно розташований на перехресті зорових нервів. Через зоровий нерв SCN отримує від сітківки інформацію про співвідношення світла в зовнішньому світі. Проте більшість функцій мозку не локалізовані в одній окремій структурі, а в потоках мозку, в яких взаємодіють його різні структури.

Пацієнти split-brain та синдром alien-hand

Не лише сучасні техніки сканування, а й пацієнти з пораненнями, як-от солдати зі стріляними ранами в мозку, надали багато інформації про локалізацію функцій у мозку людини, а також про їхній розподіл між лівою і правою півкулями мозку та про нашу свідомість. Особлива група пацієнтів – це так звані «split-brain пацієнти», яких досліджував нобелівський лауреат Роджер Сперрі та його тодішній студент Майкл Ґаззаніґа. Ідеться про пацієнтів, які багато разів на тиждень переживали тяжкі припадки епілепсії, що поширювалися на весь мозок. Оскільки від подібних нападів їм треба було відходити декілька днів, вони не могли вести нормальний спосіб життя. Через випадковий збіг обставин виявилося, що один із них позбувся своєї епілепсії, коли ракова пухлина знищила сполучення між лівою та правою півкулями. Експериментальна операція, під час якої розділили сполучення між лівою та правою півкулями мозку (між corpus callosum та commissura anterior) досягла такого ж ефекту. Епілептична активність у прооперованих пацієнтів впала на 60–70 %, адже тепер не могла поширюватися на весь мозок.

На превеликий подив хірургів, подібне значне втручання загалом ніби не надто негативно впливало на split-brain пацієнтів. Однак ретельні дослідження Сперрі й Ґаззаніґи зрештою показали зміни у функціях мозку. Оскільки зорові нерви перехрещуються на 50 % в оптичній хіазмі, то виникає можливість того, що інформація надходитиме лише до однієї півкулі, лівої або правої. Коли науковці продемонстрували лівій частині обличчя такого пацієнта на якусь частку секунди картинку, той заявив, що нічого не бачив. Проте лівою рукою, якою керує права півкуля, він подав сигнал, що він щось таки бачив. Лівою рукою він міг навіть намалювати показаний предмет або ж вказати на нього, хоч продовжував стверджувати, що нічого не бачив. Якщо картинка добралася лише до правої півкулі мозку, то ліва півкуля, яка відповідає за мовлення, не могла про це відзвітувати. Очевидно, що між обома півкулями пацієнта взагалі не відбувалося жодного обміну інформацією.

У цьому плані цікавий синдром alien-hand. При такому неврологічному захворюванні одна рука діє незалежно від іншої, хоч пацієнт цього не усвідомлює. У сімдесятих роках вчені ще дотримувалися думки, що в таких пацієнтів наявні два незалежних потоки свідомої уважності. Цей феномен вони порівнювали навіть із двома незалежними сферами свідомості, як це буває в сіамських близнюків з одним спільним тілом та двома головами.

Синдром alien-hand може виникнути, до речі, через кровотечу в мозку, яка пошкоджує мозолисте тіло. Обидві руки іноді роблять рухи, абсолютно протилежні. Тимчасом як ліва рука пацієнта надягає штани, права намагається їх зняти. Поки ліва рука пацієнтки намагається розстебнути ґудзики сукні, інша намагається зробити протилежне. Одна пацієнтка із синдромом alien-hand якось повідомила, що неодноразово прокидалася, бо її ліва рука намагалася її задушити. Цей випадок був відтворений у фільмі «Доктор Стрейнджлав, або Як я перестав хвилюватись і полюбив атомну бомбу», де Пітер Селлерс постійно змушений стримувати одною своєї рукою іншу, аби та його не задушила. У випадку з alien-hand здається, наче існують два мізки, кожен із яких прагне чогось іншого.

Ґаззаніґа в сімдесятих роках дійшов висновку, що його пацієнти split-brain мали (мінімум) два незалежні «духи», лівий і правий. Але таке уявлення про два незалежних одне від одного духи видавалося надто спрощеним, адже невдовзі було виявлено, що обидві півкулі таких пацієнтів виконували різні функції. Права лише незначною мірою була залучена до процесів мовлення, однак спалахувала під час виконання візуально-просторових завдань, наприклад, коли потрібно було намалювати об’ємний куб. Із цим завданням split-brain пацієнти легко давали раду невмілою лівою рукою, натомість мали труднощі під час виконання такого завдання за допомогою вмілої правої руки.

Правій півкулі вдається легше інтерпретація складних зразків, як-от оптичних ілюзій. Шахісти теж несвідомо аналізують гру правою півкулею. У подальшому було виявлено, що права півкуля спеціалізується на розпізнаванні облич та фокусуванні уваги, проте має проблеми з підбиттям підсумків. У split-brain пацієнтів рівень вербального IQ не впав, однак їхня права півкуля значної мірою обмежила свої когнітивні функції. Таким чином, кожна півкуля вела власне інтелектуальне життя і знала лише те, що опрацьовувала вона сама. Split-brain пацієнти частково вирішують цю проблему тим, що несвідомо рухають головою туди-сюди, щоб надіслати всю візуальну інформацію до візуальних полів обох півкуль.

2. Локальна свідомість

Ми усвідомлюємо нас самих і наше оточення. Свідомість у мозку не займає якогось визначеного місця. По всій корі мозку є спеціалізовані ареали, які взаємодіють з іншими ареалами, роблячи внесок до нашої свідомості, інтегруючи при цьому інформацію з органів чуття та тіла. Однак повної картини стосовно всього, що відбувається в окремих ділянках, мозок не має.

Якщо пацієнт через дегенерацію сітківки ока чи пошкодження зорового нерва частково сліпне, то для нього це дискомфортно, адже кора мозку «помічає», що їй бракує певної інформації з поля обличчя, яку вона звикла обробляти. Якщо ж пацієнт не отримує цієї інформації з поля обличчя через пошкодження кори мозку, то відчуття дискомфорту немає, адже пошкоджена мозкова кора не помічає, що їй чогось бракує. Ділянка мозку, яка втратила свою функцію, для нього просто більше не існує.

Neglect

Подібний спосіб дозволяє зрозуміти й унікальний симптом neglect. Після інсульту в правій півкулі мозку можуть бути ушкоджені як самоусвідомлення, так і лівостороннє усвідомлення оточення. Хворий не усвідомлює свого лівостороннього паралічу та ігнорує все з лівого боку, як на власному тілі, так і в оточенні. Пацієнт не сприймає, коли хтось наближається зліва, хоч здатен повернути голову і його побачити. Справа в тому, що запрограмований на це ареал кори мозку більше не обробляє інформацію, тож пацієнт її просто не усвідомлює. Так само й те, що йому бракує цієї інформації, для нього теж поза межами розуміння, адже відповідна локальна кора більше не дієздатна. Neglect може уражати і власний лівий бік тіла. У такому випадку пацієнт не сприймає ліву руку чи ногу як частину свого тіла. Він не одягається або не миється з лівого боку, а волосся зачісує лише справа.

Чудернацькі ситуації, які виникають через це, нерідко знаходять фантастичні пояснення. Коли одну пацієнтку попросили порухати лівою рукою, та відповіла: «Так, я це можу, але моя рука каже, що краще її не турбувати». Коли ж її попросили ступити кілька кроків, після того як вона заявила, що їй нічого не бракує, реакція була такою самою. Коли такі пацієнти читають газету, то дивляться лише на праву сторінку; а коли малюють, то зображають тільки правий бік об’єктів чи осіб. Їдять вони лише те, що лежить з правого краю тарілки, якщо ж тарілку обернути на 180 градусів, то вони доїдають усе з тарілки до кінця.

Мозок працює децентралізовано й автоматично

Для нашого мозку важливо й просто необхідно працювати децентралізовано та автоматично і значною мірою також несвідомо. Навіть уявити важко, якби нам довелося свідомо регулювати всі функції тіла, зокрема серцебиття, температуру, дихання й обмін речовин. Наша свідомість покриває лише мізерну частку того, що опрацьовує мозок. Навіть наші моральні висновки виникають несвідомо.

Через значний приріст клітин мозку в ході еволюції сталося так, що не всі клітини мозку поєднані з іншими його клітинами. Якби так було, то діаметр нашого мозку мав би приблизно 20 метрів. Рішення, яке знайшов мозок, полягає в мінімалізації довжини сполучень. У розпорядженні нашого мозку – левова частка швидких коротких сполучень і тільки декілька довгих. Це явище дістало назву «Архітектура Small-World». Тож у нашому мозку величезна кількість процесів відбувається паралельно, протягом чого інформація потрапляє на обробку до незліченної кількості місць. На основі опрацювання даних на локальному рівні мозок зрештою ухвалює найкраще рішення й відкриває дорогу до усвідомлення цієї інформації.

Однак такого собі «боса», якому б звітували всі ці модулі, в мозку немає. У цьому й полягає особливість усієї системи. Вона не працює під керівництвом центрального авторитету. Як і в погоді, тут ідеться про незалежні один від одного локальні процеси. Саме тому можуть бути різні результати, які, на думку Ґаззаніґи, дають системі змогу ухвалювати рішення, проводити дослідження й адаптуватися. Ця складна система функціонує завдяки низці автоматичних та локалізованих алгоритмів. Тож мозок не лише сформований на основі процесів самоорганізації, він ще й так функціонує. Та все ж у нас виникає ілюзія, що ми працюємо як одне ціле, як одна особа. Дурниця ще та!

Те, що левова частка діяльності мозку відбувається несвідомо, надає багато переваг. Відсахнутися від чогось, що нагадує змію, на рівні рефлексів вдасться швидше, ніж поки ми ухвалюватимемо усвідомлене рішення. Мозок розпізнає загрозу небезпеки на основі інформації з минулого, накопиченої в мигдалині: миттю по короткому сполученню надходить послання до стовбура головного мозку, який запускає реакцію втечі або боротьби – і ми вже відскочили. Це все відбувається ще до того, як ми усвідомлено побачимо змію.

Тож ми не знаємо, що відскакуємо, бо побачили змію. Це пояснення у лівій півкулі виникає лише згодом, до того ж у такий спосіб, який ми вважатимемо цілком логічним. Однак конкретної інформації про причину нашої несвідомої реакції ми не матимемо. Пояснення має звучати аргументовано і логічно, хоча й не завжди опирається на факти. Отже, почувши десь пояснення, чому хтось зробив ту чи іншу дію, не варто надто вірити.

Автоматично вирішувати і працювати можна також навчитися – взяти до уваги хоча б гру на музичному інструменті, певний рух у спорті, уміння «сліпо» друкувати на друкарській машинці чи розвиток клінічного погляду в лікаря.

Тлумач у лівій півкулі мозку

У лівій півкулі розташована система, яка збирає всю інформацію, перетворюючи її на історію, тлумач (Interpret). Коли права півкуля split-brain пацієнта отримує письмове завдання встати й піти, пацієнт його виконує. Якщо ж його запитати про причину цього, він не відповість: «Та ви ж мене щойно про це попросили». Адже він цього не усвідомлює. Зрештою він усе ж вигадує причину, щоб аргументувати свій учинок: «Я пішов, щоб принести собі шматочок шоколаду».

Тлумач намагається внести в хаос порядок, перетворюючи ситуацію на логічну історію, – це ж бо властивість нашого мозку. Якщо ж інформації не вистачає, йому доводиться щось вигадувати – іншими словами, він займається конфабуляцією. Емоції та моральні рішення інтерпретуються в такий самий спосіб, нерідко через навмисні прив’язки до чогось у зовнішньому світі. Індійський невролог Рамачандран висунув тезу, що в людей із нормальною комунікацією між лівою та правою півкулями у правій півкулі може бути «детектор аномалій». Це може пояснити, чому пацієнти з правостороннім ураженням, як-от neglect, іноді для виправдання вигадують просто нечувані історії.

Підсумовуючи, варто сказати, що інформацію в мозку опрацьовує величезна кількість спеціалізованих систем, після чого інформацію з усіх цих маленьких ділянок інтегрує процес «тлумачення». Будь-якої миті боротьбу за увагу здатна виграти якась інша інформація. Тлумач дбає про когерентну історію, яка дозволяє нам почуватися функціональною єдністю. Однак це раціоналізація post hoc, яка залежно від якоїсь інформації може опиратися й на конфабуляцію.

Перехитрити свідомість

Наша свідомість – це емергентна особливість, яка постає з мінливого потоку інформації з мозку. Наш мозок зі свого боку отримує інформацію через органи чуття з довколишнього середовища та з нашого тіла. Для цього у функціональну взаємодію вступають різні ділянки мозку. Як світло можна описати і за допомогою хвиль, і за допомогою частинок, як балет можна розглядати і як танок, і як групу танцюристів, так і те, що ми вважаємо своєю свідомістю є водночас активністю нашого мозку.

Тому відчуття самоусвідомлення можна обманути ззовні, якщо надати мозку неправильну інформацію, як у відомому експерименті, коли гумова рука займає місце справжньої, поки людина перебуває за трибуною: сховайте руку під пультом таким чином, щоб її більше не було видно. Якщо хтось почне синхронно погладжувати ватною паличкою як штучну, так і вашу справжню руку, то десь через десять секунд мозок почне сприймати видиму штучну руку за вашу справжню.

У подальшому розвої експерименту зі штучною рукою англійському дослідникові Генріку Ерсону вдалося експериментально досягти відчуття перебування поза межами власного тіла. Для цього він використав відеокамери та окуляри віртуальної реальності. Піддослідна особа отримала окуляри з двома убудованими відеоекранами, які отримували зображення з відеокамер, встановлених на спині цієї особи. Таким чином у піддослідний бачив себе самого, але зі спини, тож у нього виникало відчуття, ніби він стоїть за власною спиною. Ерсон торкнувся грудей піддослідної особи паличкою, і водночас він провів той самий рух перед об’єктивом камери – у тому місці, де розташовувалися груди віртуального тіла. Це викликало в піддослідного ілюзію, нібито він перебуває у віртуальному тілі на відстані одного метра позаду власного тіла. «Обман» свідомості корисний у лікуванні пацієнтів із хронічними фантомними болями. У мистецтві його можна прирівняти до тромплей, художньої техніки створення оптичних ілюзій об’ємності.

3. Свобода волі?

Альберт Ейнштейн шукав втіху в думці, що якась інша істота, мудріша за нас, дуже потішилася б через уявлення про можливість діяти «з власної волі». Людині здається необхідним облаштовувати своє життя, робити вибір, ухвалювати рішення. При цьому її життя проходить так, як Місяць довкола Землі.

Професор Морен Сі

Чи є в нас свобода волі? Термін «свобода волі» охоплює, згідно з поширеним визначенням, можливість за тих самих обставин робити інший вибір. У нас, поза сумнівом, є відчуття свободи волі, відчуття, що ми обдумано керуємо власною поведінкою. Однак це, як буде показано далі, не що інше, як приємна ілюзія. Таке враження виникає, бо ліва півкуля навздогін вигадує потрібну історію, покликану пояснити, чому ми ухвалили те чи інше рішення.

Відповідне пояснення дарує нам ілюзію, ніби ми ухвалюємо обдумані рішення й робимо усвідомлений вибір. Тому нам дуже важко прийняти той факт, що насправді (а це доводять експерименти) усе навпаки. Хоч я все це знаю і пояснюю своїм студентам, проте і сам радію щодня цій ілюзії. Наскільки переконливо діють на нас історії лівої півкулі мозку, залежить, між іншим, від конституції тіла. Люди, які не надто здатні контролювати ситуацію і страждають від епілепсії чи панічних розладів, мають інтенсивну потребу в сексі, відчувають тиск на сечовий міхур або просто втомлені – вірять у свободу волі менше.

Свобода волі та відповідальність

Ми вільні робити те, чого хочемо, але не вільні хотіти того, чого хочемо.

Томас Гоббс

На основі зовнішніх та внутрішніх обмежень, які до того ж нерідко поєднані, нам аж ніяк не надано повної свободи. Правила, які підтримують життя в нашому суспільстві, видаються продиктованими ззовні, однак базуються на внутрішніх моральних принципах, ключові елементи яких закладені в нашій генетичній інформації. Крім того, існують внутрішні обмеження, які виникли в ході розвитку структур нашого мозку та потоків у ньому і які відображені в наших функціях, характері, сексуальності, інтелектуальних задатках і обмеженнях.

Проти уявлення про свободу волі свідчить ціла низка особливостей нашого мозку. Як уже було згадано, ми приймаємо рішення несвідомо. Той спосіб, у який розвивається наш мозок, теж ставить знак питання щодо існування свободи волі. Адже як наша генетична комплектація, так і структурні зміни, які виникають протягом розвитку мозку, впливають на нашу поведінку. Стосується це й моральних правил, елементи яких нам передані генетично. На основі цього й проводять лабораторні експерименти, які ставлять під сумнів існування свободи волі.

Несвідомі рішення

Людська свобода полягає тільки в тому, що люди усвідомлюють свої бажання, однак причин, якими ці бажання зумовлені, вони не усвідомлюють.

Спіноза

Сперрі та Ґаззаніґа продемонстрували, що інформацію в нашому мозку обробляє гігантська кількість спеціалізованих, розподілених по мозку систем, де на локальному рівні й несвідомо відбувається ухвалення рішень. Сам по собі такий механізм непоганий. Як літаки сьогодні без проблем літають у режимі автопілоту й можуть навіть приземлятися, так і наш мозок прекрасно дає собі раду зі швидким та автоматичним, несвідомим функціонуванням.

Наш мозок за багатьма параметрами можна порівняти з комп’ютером, який теж значною мірою здатен працювати на автопілоті. Нас постійно атакує велетенська маса інформації, тож ми несвідомо застосовуємо селективну уважність, щоб вибрати з неї те, що для нас справді важливе. Ми ухвалюємо рішення «за частки секунди», «інстинктивно», на основі нашої «інтуїції» або відчуттів усередині, не обдумуючи їх свідомо.

Ще задовго до Зиґмунда Фройда Френсіс Ґальтон указав у журналі BRAIN за 1879 рік на численні процеси, які проходять у мозку несвідомо чи напівсвідомо. Рішення ухвалює не один якийсь «бос», маленький чоловічок у нашій голові (часто згадуваний як homunculus), а мережа, яка формує наш мозок. І в цієї мережі так само немає боса, як, скажімо, нема його в Інтернету. Існує багато прикладів, які це доводять. Партнера на життя ми обираємо, закохавшись із першого погляду. Ніхто не закохується на основі свідомо обдуманих аргументів «за» чи «проти» стосовно потенційного партнера. Закоханість нас бере в полон, і потрібен рік, перш ніж рівень гормонів стресу впаде і наш neocortex знову зможе займатися роздумами, чи справді він чи вона – це «на все життя».

Звісно, мозок спершу повинен отримати інформаційне тло. Це відбувається завдяки навчанню. Але й це тільки в тому випадку, коли несвідомий мозок довгий час забезпечений великою кількістю знань. Так у досвідченого мистецтвознавця виникає відчуття, що перед ним підробка, хоч він ще не може сказати, чому саме у цьому впевнений, – і він таки може мати рацію. Так само робота з великою кількістю пацієнтів дозволяє медичному спеціалістові виробити «клінічний погляд», тобто здатність поставити діагноз, коли пацієнт тільки-но заходить до його кабінету.

Функціональне сканування показало, що для свідомого обґрунтування та інтуїтивних рішень ми застосовуємо різні потоки в мозку. Рішення, які спираються на свідомі аргументи, потребують часу й не завжди кращі за несвідомі рішення. Свідоме обдумування може навіть стати на заваді правильному рішенню. Проте, коли ми натрапляємо на щось нове або повинні навчитися чогось нового, як-от їзди на автомобілі, нам не обійтися без цієї повільної можливості, поки після достатньої кількості вправ ми нарешті опановуємо щось швидко й автоматично.

Можливостей вільного вибору з розвитком мозку стає дедалі менше

Наука вже не раз чітко давала зрозуміти, що свобода волі – це лише ілюзія. Однак вона – ще більше, ніж Бог: славна, абсолютно необхідна ілюзія.

Джон Горґан

Від часу зачаття кожен крок розвитку мозку веде до обмеження наших можливостей вибору. Генетична комплектація визначає понад 80 % нашого IQ і близько 50 % наших характерних рис. Завдяки комбінації генетичних задатків та здатності мозку до самоорганізації, а також його програмуванню на ранніх стадіях розвитку – мозок стає унікальним (навіть якщо генетична комплектація повністю збігається з кимось іншим, як це буває в близнюків), а наші риси характеру, талант та обдарування формуються чи не найбільшою мірою.

Нейропсихіатричні дослідження довели, що ми ще до народження наділені незмінними відмінностями в мозку стосовно нашої гендерної ідентифікації та сексуальної орієнтації. Нейроанатомія – це доля. Саме так можна було б змінити відомий вислів Зиґмунда Фройда: «Анатомія – це доля».

І стосується це не лише нашої гендерної ідентифікації та сексуальної орієнтації, а й того, ми «сова» чи «жайворонок», невротичні, психотичні, агресивні чи антисоціальні, а також міри нашої нонконформістської поведінки. До того ж це поширюється ще й на ймовірність захворювань мозку, таких як шизофренія, аутизм, СПАУ, депресія або залежність.

Крок за кроком можливості вибору зазнають обмежень і після появи на світ через програмування наших особливостей у структурі мозку. Після народження рідна мова програмується в мозок, а це впливає на структуру та функції багатьох його ділянок. На цей процес згодом впливає й мовне середовище; генетичні фактори при цьому не відіграють жодної ролі. Ми всі народжуємося з певною мірою духовності, хоча розвиток цього аспекту в кожного індивіда багато в чому визначений маленьким варіантом у генах, які відповідають за передавання хімічних стимулів у мозку. Оточення впливає на те, як наша духовність буде наповнена релігіями чи іншими практиками, можливо, навіть наукою. Коли ми стали дорослими, то здатність мозку до модифікації обмежена, тож ми більше не маємо волі змінювати нашу гендерну ідентифікацію, сексуальну орієнтацію, рівень агресії, характер, наші релігійні переконання чи рідну мову.

Наші можливості свободи вибору обмежені ще й правилами моралі, необхідними для функціонування суспільства. З експериментальних робіт науковців, наприклад Франса де Вааля про спільноти мавп, випливає, що основними елементами моральних засад та способів поведінки наділені й великі мавпи. Це стосується, наприклад, альтруїстичної емпатії, табу інцесту, а також сорому від порушення правил чи боязні покарання. Це означає, що моральні правила та спосіб поведінки мають еволюційну, генетичну основу, яка існувала ще мільйони років до Біблії та церкви.

Під час постнатального розвитку діти вчаться поводитися з такими вродженими особливостями. У мавп теж є відчуття майбутнього, вони використовують знаряддя і здатні до культурного навчання. Самосвідомість притаманна людиноподібним мавпам, слонам і дельфінам. Уявлення деяких філософів про те, що мавпи – це «зомбі», спирається не на біологічні експерименти, а лише на «експерименти в думках». Будова нашого мозку, яка викристалізувалася в ході розвитку, визначає його функції та реакції на події в зовнішньому світі. Іншими словами, ми – це наш мозок.

Експерименти

Усвідомлення відсутності свободи волі захищає мене від того, аби сприймати надто серйозно себе самого та інших людей.

Альберт Ейнштейн

Ціла низка експериментів теж наближає обґрунтований сумнів у тому, що уявлення про наявність у людини свободи волі – не більше, ніж просто ілюзія. Відтоді як Ньютон відкрив закони фізики, за якими влаштований Всесвіт, було зроблено висновок, що зрештою все у Всесвіті має бути детермінованим, тобто повністю перебувати під законами причинності. Стосовно цього теорія відносності Ейнштейна та його детерміністична картина світу затьмарили самого Ньютона.

Це справді так? Чи дійсно все причиново детерміноване? Невже Всесвіт насправді спонукав мене написати цю книгу? Дуже важко це визнати. Усі ми уявляємо, що ми вільні, вільні в наших прагненнях та здатності вибору. Та чи справді це так? Як відзначено вище, наш перевантажений мозок постійно ухвалює рішення в ході несвідомих процесів. Експерименти здатні довести, що наш мозок вирішує ще до того, як ми це усвідомимо. Гарвардський психолог Ден Веґнер запропонував у зв’язку з цим говорити не про свободу волі, а натомість про «несвідому волю». Несвідомий мозок ухвалює рішення за split second, частки секунди, на основі того, що відбувається в навколишньому середовищі – у процесі, який розгортається в подібний спосіб до того, як розвивався наш мозок, а також на основі того, що ми відтоді вивчили і зберегли в нашій пам’яті.

Віра в існування свободи волі постає з відчуття, що ми постійно ухвалюємо вільні рішення. Веґнер теж вважає це ілюзією. Його експерименти підтверджують цю думку: особа А стоїть перед дзеркалом так, що не може бачити власних рук; інша особа В стоїть позаду неї і просуває свої руки під пахви туди, де зазвичай були руки особи А. Руки особи В виконують вказівки, які йдуть від особи С (наприклад: «Почухай носа! Помахай правою рукою!»). Через недовгий час в А виникає ілюзія, що це він є тим, хто керує цими рухами. Експерименти Веґнера доводять: «свідоме» уявлення особи А, що саме вона відповідає за рухи, які робить особа В, випливає з несвідомих процесів у мозку особи А. Відповідальними за цю ілюзію можуть бути дзеркальні нейрони.

Те, що свобода волі – ілюзія, доводить іще один експеримент. Бенджамін Лібе, психолог із Сан-Франциско, першим зафіксував, що під час операції пацієнта, який перебував при свідомості, між електричною стимуляцією ділянки руки на корі мозку та часом, коли пацієнт це подразнення усвідомлював, минав певний відрізок часу. Так Лібе довів у своєму всесвітньо відомому експерименті, що мозок при усвідомленому сприйнятті подразнень відстає на півсекунди, коли наше тіло отримує сенсорні подразнення, які перебувають близько до порога чутливості. Він дійшов висновку, що свідомому досвіду передує на півсекунди несвідома активність мозку (readiness potential – потенціал готовності), яка запускає певну дію. Це спостереження вперше посіяло вагомий сумнів щодо можливості діяти з власної волі.

Лібе припускав, що десь існує можливість free won’t – тобто можливість свідомо зупинити несвідомо розпочатий рух, якій не передувала б активність мозку. А втім, це досі не вдалося довести експериментально.

Експерименти Лібе багато обговорювали, однак актуальні дослідження вказують на те, що латентний час між активністю мозку й усвідомленням може бути ще довшим. Іцхак Фрід досліджував піддослідних з імплантованими електродами в мозку. Його експерименти продемонстрували, що деякі нейрони проявляли активність за 1,5 секунди до того, як піддослідна особа ухвалювала свідоме рішення натиснути на кнопку. Приблизно за 700 мілісекунд до прийняття рішення вчені могли передбачити його з точністю 80 %.

Джон-Ділан Гейнс 2007 року клав піддослідних у функціональний сканер мозку (фМРТ). Усередині на екрані їм демонстрували у швидкому довільному порядку букви. Науковці попросили піддослідних осіб натискати кнопку або правим, або лівим вказівним пальцем. При цьому ті мусили тиснути саме в той момент, як тільки відчували потребу відзначити ту букву, яку бачили на екрані. Свідоме рішення натиснути на кнопку фіксували приблизно за секунду до власне дії. Однак група дослідників чітко встановила, що на знімку мозку ухвалене рішення відбувалося ще за добрих сім секунд до цього. Тож задовго до того, як піддослідні усвідомлювали прийняте рішення, їхній мозок уже давно все вирішував сам.

Під час цих експериментів події відстежували за послідовністю в часі. Проте можна вивчити ланцюжок подій, щоб довести причинність. Під час такого експерименту піддослідним треба було якомога швидше торкатися крапки на екрані комп’ютера, коли вона там з’являлася. Через десяту частину секунди після появи крапки в мозку піддослідних спалахувало повідомлення для моторної кори мозку, щоб запустити в дію рух і торкнутися крапки. Якщо ж обробку інформації в зоровій корі обривали за допомогою магнітного імпульсу, то хоч особа й проводила всю дію бездоганно, проте вона не усвідомлювала, що крапка на моніторі з’являлася. Тож свідомість виникає не лише пізніше – вона ще й не завжди необхідна для виконання завдань.

Сьогодні таким дослідженням не надають особливого значення, адже це «тільки» лабораторні експерименти, які не мають нічого спільного з реальністю. Цієї позиції дотримується, наприклад, філософ Даніель Деннет, який сам себе називає «компатибілістом». Він дотримується думки, що свобода волі та детермінізм сумісні. Але він не надав ані аргументованої критики до описаних вище експериментів, ані власних емпіричних контраргументів.

Те, що йдеться лише про далекі від реальності лабораторні експерименти, все ж не можна стверджувати відповідно до нейромаркетингового експерименту, проведеного Метью Ліберманом та Емілією Фолк у Каліфорнійському університеті Лос-Анджелеса. У Каліфорнії, де кожен страшенно боїться негативного впливу сонячного випромінювання, одній групі добровольців вселили ще й страх раку шкіри. Відтак їм запропонували безкоштовний флакон із кремом від сонця, запитуючи, поки ті були під’єднаними до фМРТ-сканера, чи скористаються вони наступного тижня цим кремом. Пізніше опитування показало, що приблизно 50 % відповідей збігалися з їхніми попередніми висловлюваннями, однак прогноз на основі виміряних на сканері змін в активності натомість передбачав 75 %. Тож у пошуках правди слід покладатися більше на несвідому реакцію мозку, ніж на свідомі висловлювання людей. Це спостереження суголосне з висновками експериментів зі split-brain пацієнтами, що не варто особливо довіряти тим поясненням, які дає мозок щодо наших дій.

4. Нейродетермінізм

Поети кажуть, що науковці крадуть у них красу зірок: зрештою залишаються скупчення атомів газу. Я теж можу бачити зорі, можу їх відчувати, але чи бачу я щось більше або менше?

Річард Фейнман

Хто визнає, що свобода волі – міф, того називають детерміністом. Філософи просто шалено полюбляють чіпляти на людину якийсь ярлик, тож мене здебільшого вважають натуралістом, нейроредукціоністом або нейродетерміністом. І вони цілком мають рацію. Адже натураліст – це той, хто намагається відкинути «надприродні» пояснення. Для натуралістичних пояснень важливу роль відіграє теорія еволюції. Нейроредукціоніст дотримується поглядів, що мозок продукує дух, або ще краще: є мозком, який функціонує. Тож нейроредукціоніст оскаржує існування проблеми мозку й душі. Я сприймаю такий титул як щось почесне, як коректний, посилений експериментами погляд. Нейродетермініст переконаний, що лише мозок визначає нашу поведінку. Тут я теж абсолютно згоден.

Детерміністи бачать себе в товаристві Бенедикта Спінози, Бертрана Рассела, Френсіса Кріка та Альберта Ейнштейна. Деякі філософи та психологи помітно побоюються популярності неврології. Раймон Талліс навіть назвав свою книгу Aping Mankind; Neuromania, Darwinitis and the Misrepresentation of Humanity[26] (2011). Професор Ян Дерксен (Неймеґен) кликав на допомогу на сторінках NRC Handelsblatt: «Врятуйте психологію від пазурів дослідників мозку!» Це не лише програний бій, а й нікому не потрібне побоювання. Адже неврологічні науки не поглинають таку галузь, як психологія, вони тільки доповнюють її поясненнями.

Філософи займають певну позицію, захищаючи її твердженнями. Для кожного погляду, від компатибілізму до лібертаризму, можна знайти хороші аргументи. Однак неврологи віддають данину традиції, яка спирається на експериментальні результати і робить на їхній основі висновки. Нові експерименти, які проливають на проблему нове світло, вимагають відповідного перегляду висновків. Це аж ніяк не означає, що експериментальні результати повинні збігатися з «інтуїцією», якою нерідко послуговуються філософи. Всупереч усім експериментам та клінічним спостереженням, які доводять протилежне, ми розділяємо думку про те, що наше життя – у наших руках і що в нас є свобода волі. Ба більше – виявилося, що люди значно дієздатніші, коли вірять в існування свободи волі. Студенти, яким треба було писати психологічний тест, після прочитання пасажу з «детерміністичної» книги Френсіса Кріка The Astonishing Hypothesis, списували більше, ніж ті студенти, які перед цим прочитали книгу з «позитивним» посланням про життя.

Виникло враження, ніби знайомство з детермінізмом наділило їх таким відчуттям: «А що мені з цього? Все одно ж немає сенсу напружуватися, тож для чого мені витрачати енергію?» Інші експерименти показали, що читання детерміністичних текстів пробуджувало більше агресії й піддослідні проявляли менше готовності допомагати іншим. Таким чином відчуття свободи волі мотивує людей реагувати не так егоїстично й агресивно. Віра у свободу волі – не лише приємна ілюзія для нас самих, вона корисна ще й іншим.

Якщо ви думали, що наука дарує впевненість – ви помилялися.

Річард Фейнман

Як і все те, стосовно чого наука, здається, дійшла впевнених висновків, детермінізм теж підлягає перевірці. Показники прогнозу залежать від початкової помилки в розрахунках, а їх ніяк не уникнути: вимірювати без помилок неможливо. У деяких системах прогноз дуже сильно залежить від цих початкових похибок у розрахунках, тож, з огляду на довший період часу, не можна говорити про реалістичність даних. Такі системи, як погода, вважають хаотичними. Довгострокові прогнози неможливі, адже в гру вступає надто велика кількість змінних факторів. Метеоролог Едвард Лоренц 1972 року підтвердив непередбачуваність хаотичної системи в доповіді, заголовок якої став загальновідомим: «Прогнозування: чи здатен помах крил метелика в Бразилії спричинити торнадо в Техасі?» Якби подібні процеси й відбувалися в мозку, то це все одно був би детермінізм. Бо ж ідеться лише про маленьку причину з великими наслідками в нелінійній системі.

Далі був принцип невизначеності у квантовій фізиці Вернера Гайзенберґа, який заявляв, що вірить в «індетермінізм». Роберт Дійкґраф, донедавна президент Нідерландської королівської академії мистецтв і наук, говорив: «У людей є нестримний потяг шукати у квантовій фізиці рішення нероз’яснених проблем». Сьогодні деякі науковці дотримуються погляду, що явища квантової фізики можуть відігравати певну роль і в функціях нашого мозку. Хай там як, але очевидно те, що надзвичайно складно наводити докази на рівні частинок для пояснення зовсім іншого рівня мозку й поведінки. Коли переходити від одного рівня до іншого, то виникають нові особливості: тож неможливо передбачити, як ці нові особливості проявлять себе. Як сказав 1961 року фізик Річард Фейнман: ми не можемо спрогнозувати, що станеться – ми змушені обмежитися лише обрахунком імовірностей.

Тож відповідно важко відбувається перехід від рівня потенціалів дії – електричної активності нервових клітин – до рівня уявлень. З іншого боку, подібний перехід не здається цілком неможливим, якщо взяти до уваги випадок повністю паралізованого 25-річного Метта Наґла, якому імплантували в моторну ділянку руки в корі мозку 96 електродів і який усього за декілька хвилин уже міг відкривати власні електронні листи та грати в комп’ютерні ігри – лише за допомогою уяви, що він рухав курсор мишки по екрану власною рукою.

Та хіба ми всі не відчуваємо, що на основі нашого досвіду існує можливість певного контролю над нашою поведінкою? Хоч ми, наприклад, маємо нестерпне бажання з’їсти таке смачнюче морозиво, але ми його не купуємо, адже думаємо, що треба стежити за фігурою. Хіба в цьому випадку ментальний статус – думка про власне струнке та м’язисте тіло на пляжі – не впливає на фізичний статус, тобто на активність нейронів? То чи може думка контролювати наш мозок? Однак варто подумати ще й про те, що ця думка і є активністю клітин мозку. Свідома думка йде одразу ж за активністю в мозку мільярдів його клітин та систем, з яких постають несвідомі рішення. Хоч тим часом уже давно вирішено, що я не купуватиму морозива, однак ліва півкуля навздогін створює картинку про мою пляжну фігуру й дарує приємну ілюзію, ніби я контролюю власну поведінку. Тож і це не доказ свободи волі.

Висновок: мозок ухвалює несвідомі рішення, які пізніше проникають у свідомість. Це не залишає місця існуванню свободи волі, крім того факту, що ми зовсім не хочемо бути вільними від усіх цих автоматичних рішень нашого мозку. Бо тоді нам не залишилося б нічого іншого, окрім невмілого керування функціями нашого тіла.

Коли полюбиш те, що робиш, то більше ніколи в житті не працюватимеш.

Магатма Ґанді

Поступове обмеження свободи вільного вибору протягом розвитку нашого мозку, моральні правила, які ми отримуємо у спадок від еволюції, а також лабораторні експерименти, які показують, що свідомість відстає від ухвалення рішень, змушують поставити під сумнів існування свободи волі. Мозок кожної людини розвивається до унікального, навіть якщо генетична комплектація збігається з іншим мозком. Ми всі відрізняємося: чи ми гомо-, гетеро-, бі- чи транссексуали, схильні до гуманітарних чи природничих наук, дурні чи мудрі, більше чи менше агресивні, більше чи менше емпатичні, консервативні чи прогресивні тощо. Професійні інтереси теж принаймні частково зумовлені нашою гендерною ідентифікацією та сексуальною орієнтацією.

Щоб вести приємне життя, ми повинні мати можливість обирати професію та соціальні функції, які б відповідали розвитку нашого мозку. Спіноза застосовував слово «буття». У всього є своє буття. Він каже: «Прагнення, від якого кожна річ у своєму існуванні не хоче відступати, це не що інше як справжнє буття речі». Людська природа завдяки емоціям чітко демонструє, що пасує до цього прагнення. Усе, що зміцнює нашу силу до життя, ми сприймаємо за приємне. Оскільки в кожної людини воно відрізняється і оскільки свобода волі є лише ілюзією, ми потребуємо суспільної та політичної свободи, щоб облаштувати наше життя в такий спосіб, який би видавався нам приємним, наприклад, це стосується вибору партнера чи професії. Кожен індивід повинен мати право прагнути до такої свободи.

Невідомий художник. Гаазький портрет Бенедикта Спінози (близько 1665)

Людина живе в соціальному контексті, і це істотно підвищило її шанси на виживання. Свобода індивіда, таким чином, може поширюватися лише настільки, наскільки вона не шкодитиме іншим у суспільстві, державі, мирі чи безпеці. Тому й постає потреба експліцитних і точних правил, щоб витворити безпечне та стабільне середовище. Хоч вона запрограмована в мозку, однак педофілія наприклад, не може бути прийнятною, адже може завдати тривалої шкоди скривдженим дітям. Хороший баланс між свободою та обмеженнями має найбільшу цінність для забезпечення психологічного, економічного й політичного добробуту і веде до зменшення випадків суїциду.

Ніколас Дінґс. Бенедикт Спіноза (2008). Статуя філософа в його рідному місті Амстердамі. Спіноза на власному досвіді переконався, наскільки важливо, щоб держава та політика гарантували право вільно жити й говорити. Життєве кредо Спінози: «Caute» («Будь обережним»), однак сам він зі своїми контроверсійними ідеями таким не був. Він оскаржував чудо Ісуса й стверджував, що біблійні пророки – звичайнісінькі люди з неймовірною силою фантазії. Він також сказав, що Талмуд і Тора не можуть бути творіннями Господа, адже це всього лише плід людської уяви. Окрім того, він наполягав, що природа і Бог – одне й те саме. У 24 роки його викинули з єврейської громади. В анафемі йому приписували «страшну єресь» і «жахливі вчинки». Ніхто не мав права вступати з ним у контакт, усно чи письмово, не мав права надати йому якусь допомогу, не міг перебувати з ним під одним дахом, не мав права підходити до нього ближче ніж на чотири лікті, і нікому не було дозволено читати його праці. Через цю заборону члени його родини не могли більше з ним спілкуватися чи якось допомагати. Після вигнання Спіноза заробляв на життя, шліфуючи лінзи. Дослідниця життя й доробку Спінози Марґарет Брандес вказала на те, що Спіноза, на відміну від Декарта, вважав тіло і дух одним цілим і відкидав існування свободи волі. Тож його ідеї були дуже сучасними

Мій висновок з усього вищесказаного: ми, саме через те, що свобода волі – ілюзія, потребуємо свободи, яка дасть змогу жити відповідно до нашого «буття». Це звучить в унісон із мисленням Спінози про мету політики і держави. На місці колишнього будинку, де народився Спіноза, біля Цваненбурґваль поблизу амстердамської ратуші, 2008 року йому встановили пам’ятник. На п’єдесталі пам’ятника, зведеного Ніколасом Дінґом, викарбувано цитату: «Мета держави – свобода». Мені вона видалася дещо простенькою. Дослідниця творчості Спінози Марґарет Брандес розповіла мені, що повна цитата з «Теологічно-політичного трактату» звучить так: Мета держави – забезпечити те, щоб дух [людини] і її тіло без перешкод могли розкрити весь свій потенціал, щоб вона сама могла розпоряджатися власним розумом, щоб із нею не боролися гнівом, ненавистю чи віроломством і щоб вона не була вороже налаштована до інших.

Тож так виходить, що свобода має широке значення і стала характеристикою Амстердама. Під час відкриття пам’ятника вповноважена представниця з питань культури обмежилася у своїй промові лише свободою слова. «Що менша в країні свобода слова, то жорстокіше нею керують. У країні, де панує свобода, немає місця безладу. Приклад шукати довго не доведеться. Адже в Амстердамі ми можемо бачити, що владі дуже добре вдається запобігати безладам і стримувати людей від завдавання шкоди. Водночас люди мають повне право навіть публічно висловлювати подекуди контроверсійні думки. Амстердам пожинає плоди цієї свободи зростанням, якому дивуються інші народи. У цьому квітучому та привілейованому місті живуть однодушно люди всіх народів і з усіма можливими релігійними переконаннями», – говорила вона, сповнена оптимізму. Часто це справді так, однак по суті – не завжди.

XXIV. Агресія і кримінал

1. Зменшення насильства

Чи буває виправдане насильство? Звісно, пригадайте хоч б виховання!

Фрік де Йонґ

Це сподобалося б Дарвіну та Спінозі: суспільство надає індивіду дедалі більше і більше вільного простору, а насильство спадає, не в останню чергу через покращення умов проживання. Адже людині від початку притаманна відраза до насильства. Ми істоти соціальні. Індивідів, які були агресивними чи ще чимось шкідливими для нашої групи, ми дуже багато років тому виключили із суспільства. У такий спосіб ми розвинули таку форму життя, в якій не вважають нормальним когось убивати, обкрадати, обманювати чи жорстоко поводитися. Однак постійно виникають нові агресивні варіанти й мутації.

Британський історик та археолог Ян Морріс (1960) у своїй книзі War! What is it Good for? Conflict and the Progress of Civilisation from Primates to Robots («Війна! Для чого це придасться? Конфлікт і прогрес цивілізації від приматів до роботів») провокативно заявляє, що з того моменту, коли людина почала займатися рільництвом, війна стала рушієм технічного розвитку та прогресу. Проте поступово ми усвідомлюємо, що прогрес можливий і без воєн. Спираючись на ті новини, які щодня отримуємо з цілого світу, припустити важко, але все ж здається, що світ сьогодні більш мирний та привітний, як ніколи досі. Населення західного світу пройшло імунізацію від інфекційних хвороб, а харчування настільки добре, що люди стали вищими майже на 10 сантиметрів; вони сягають удвічі старшого віку і заробляють учетверо більше, ніж їхні прабаби та прадіди 1910 року.

У кам’яну добу ризик загинути насильницькою смертю становив 20 %, в епоху Римської імперії, незважаючи на численні війни – 5 %, а в століття обох світових воєн – лише 2 %. Сьогодні ризик насильницької смерті у світі становить 1 %, а в західній Європі – менше ніж 1 на 3000. Люди прагнуть мирного та доброго життя; якщо в них усе гаразд, то збільшується й коло емпатії, а ризик війни спадає.

Під час історичного розвитку мирного суспільства вагому роль відіграли щонайменше чотири чинники:

• Ксенофобія й агресія не надають більше переваг у нашому інтернаціональному інформаційному суспільстві. Міжнародна торгівля, туризм і наука роблять свій внесок до розуміння одне одного.

• Усе рухається в напрямку суспільного примирення через утворення країн, у яких виключну монополію на силу має уряд. Це веде до обмеження насильства в межах країни й до відлякування зовнішніх ворогів.

• Цивілізаційний процес, який іще називають гуманітарною революцією, раніше через мистецтво та книгодрукування, сьогодні – через Інтернет супроводжує збільшення знань, звідки виходить результат – краще розуміння одне одного. Це веде до кращого усвідомлення й до відкидання тортур та інших жорстоких типів покарання, а також до відповідної міжнародної реакції на них.

• Унаслідок революції права вдається зменшити насильство проти меншин та посилити демократичні процеси; утворюється інтернаціональна спільнота з домовленостями щодо цих питань.

Попри повільні й тривалі механізми, які тягнуть за собою відступ криміналу, навіть сьогодні чиновники констатують зниження рівня злочинності. Коли очільники поліції та політики гордо звітують про це, варто пам’ятати, що їхні цифри спираються лише на зафіксовані злочини. Втім, нерідко про них ніхто не заявляє, бо очікування відповідних заходів після довготривалої процедури мізерні. Крім того, я запитую себе, яку роль відіграє при цьому надмірне старіння суспільства. Апогей кримінальної діяльності пролягає між 20-м та 24-м роком життя. У нашому постарілому суспільстві дедалі більше старших людей, які просто нездатні вчинити кримінальні дії, принаймні поки наприкінці їхнього життя не стукне нейродегенерація і вони можуть утнути щось подібне.

Усупереч позитивним процесам через варіативний діапазон між людьми, який виникає з причини генетичних відмінностей чи на основі розвитку мозку, злочинці будуть завжди. Генетичні варіанти в генах MAOA та CD13 підвищують за певних обставин імовірність кримінальної поведінки. Їх часто виявляють у рецидивістів. Саме тому нам варто було б зайнятися цим належним чином – більше звертати увагу на первинні механізми в мозку, а також на неврологічне та психіатричне тло такої поведінки. До того ж слід придивитися до поведінки наслідування людей, наприклад у випадку стрілянини в школах, яка знову і знову знаходить своїх послідовників. Можливо, тут могли б відіграти важливу роль ЗМІ, розповідаючи про ці події стриманіше.

Дуже давно я побачив моторошне фото скляної посудини з формаліном, в якій зберігали голову померлого 1909 року кримінолога, професора Чезаре Ломброзо. Я був членом європейської комісії в Страсбурзі, до якої входив також італійський професор Страта. Він запропонував мені 1983 року відвідати разом туринський музей Ломброзо, коли буду в Італії. Під час відпустки музей, власне кажучи, був закритий для відвідувачів, однак в Італії це нічого не означає. Страта знав відповідального за музей юриста, професора Порціолатті, який забезпечив нам прохід.

Ломброзо вивчав вроджені фактори, які могли бути задіяні в кримінальній поведінці. Йому закидали, що він надто мало уваги приділяє тому факту, що зростання в несприятливому середовищі підвищує ймовірність кримінальної поведінки. На це він мав свою відповідь: «Усе правильно, але інші вже приділили цьому питанню стільки уваги. Адже немає сенсу доводити, що сонце світить» (MacDonald, 1983). Ломброзо виходив із того, що злочинці народилися з мозком, який можна порівняти з нашою поведінкою за мільйони років. На його думку, вони демонстрували багато спільного. Наприклад, їхні брови посередині зросталися – так, як оце в мене.

У музеї Ломброзо в Турині зберігають голову професора Чезаре Ломброзо у формаліні

Музей перебував у хаотичному стані. Після вичерпної вступної розповіді професора Порціолатті про колекцію нас передали асистентові, який хоч і носив білий кітель, однак зовсім не розумівся на справі, до того ж говорив лише італійською. Стіни були завішені плакатами з «типами злочинців», полиці були засипані фотографіями злочинців і їхньої зброї. Були навіть хрести, які носили злочинці в чернечому вбранні, верхня частина яких могла перетворюватися на лезо кинджала. Усюди можна було побачити воскові зліпки облич, черепів та мізків злочинців.

Німецький педофіл, музей Ломброзо, Турин

У робочому кабінеті професора Ломброзо все ще лежало на звичних місцях: його книги, окуляри, портрет і манускрипти. Раптом асистент досить жваво підскочив до невеличкого скелета з одним зубом і вигукнув: «Професор Ломброзо!» Те, що в цього скелета був череп, суперечило тому факту, що я бачив фото з головою професора у скляній посудині. Пізніше мені пояснили, що шкіру голови зняли з черепа, а потім знову наповнили. Отже… через двадцять років по тому я знову туди повернувся. Музей став дуже гарним.

2. Добро і зло

Доброчесність і порок, добро і зло – в усіх країнах це те, що для суспільства корисне або шкідливе.

Вольтер

Добро і зло – і те, й інше запрограмоване в нашому мозку. Це означає і щось добре, і щось погане для суспільства, в якому ми живемо. Франс де Вааль називає це поведінкою бонобо або шимпанзе. У деяких людей системи мозку більше схиляються до одного із цих двох аспектів. Такий мозок вони здобули в ході свого розвитку. Проте пошкоджений мозок Гітлера не міг би бути аргументом, щоб позбавити його покарання за його злочини. Наші правила моралі служать меті всебічної поваги, тож роблять свій внесок у функціонування суспільства. Їхня імплементація створює основу для суспільного співжиття; той самий принцип притаманний і правилам моралі в людиноподібних мавп.

Великі історичні постаті, науковці й митці, з одного боку, повинні мати правильний мозок, аби стати такими особами, а з іншого – вони (тобто їхній мозок) мусять опинитися у правильний час і в правильному місці, аби чинити великий вплив. Якби люди з винятковим мозком перебували в ізольованому середовищі чи, наприклад, якби Авраам Лінкольн жив у сучасних Нідерландах, то ці унікальні мізки не змогли б досягти таких неймовірних результатів. Тож постає питання: чи наша відраза до кримінальних осіб не є такою ж несправедливою, як і обожнювання героїв? Адже в обох випадках ідеться про взаємодію між генетичною комплектацією, раннім розвитком мозку й оточенням, які зробили все, щоб ті стали тими, ким вони стали.

Певні обставини можуть стати вирішальними в нашому сприйнятті певної поведінки як «злочинної» чи «героїчної». Бійців опору, які винищували в часи Другої світової війни очільників німецької окупаційної влади в Нідерландах, ми вважаємо героями, а не злочинцями.

3. Свобода волі й покарання

Наявність біологічних факторів у кримінальній поведінці та дискусія про свободу волі викликають серед криміналістів неспокій. Звучить це приблизно так: «Треба виходити, попри цю дискусію, з практичних міркувань, що людина вільна. Тоді підозрюваний у злочині зможе понести моральну та юридичну відповідальність, а адвокат клопотати про пом’якшення покарання з огляду на компульсивні дії, бідність чи хворобу». Щодо злочину й кари нерідко можна почути, що висновок, ніби свобода волі – це всього лиш ілюзія, може мати тяжкі наслідки в питанні, чи можна взагалі вважати людину особисто (морально) відповідальною за свої вчинки. Зокрема, професор Гаральд Меркельбах стверджував на сторінках газети De Telegraaf за 7 травня 2011 року: «Люди, які скоюють злочин, не спроможні чинити цьому спротив, адже причина цього – аномалія у мозку: цим самим людина звільнена від моральної відповідальності; і це підриває основи суспільства. Адже злочинці отримують індульгенцію».

Щоразу, коли людей роблять відповідальними на основі свободи волі за їхні вчинки, насправді відкидають усе наукове підґрунтя. Однак існує інша добра нагода притягнути людей до відповідальності, а саме – шкода, якої вони завдають суспільству, в якому живуть. Навіть якщо левову частку групи злочинців становлять психічно та неврологічно хворі люди, то це ще не є неспростовним аргументом проти їхнього покарання чи іншого типу заходів. Суспільство здатне функціонувати лише тоді, коли його члени звертають увагу одне на одного. Саме за таким принципом розвивалися моральні засади в ході еволюції.

Поль Сезанн. Задушена жінка (1875–1876)

У спільноти мавп також є моральні правила. Вони проявляються, наприклад, у тому, що старша мавпа атакує молодшу, якщо та не дотримується правил. Ми ж делегували цю функцію поліції та правосуддю. Але, як суспільство, ми вимагаємо відплати, і в цьому саме й полягає основна причина покарання. Якщо правосуддя не карає, ми самі починаємо грати роль суддів. Тому люди, які заподіяли шкоду суспільству, мають бути покарані, навіть якщо їхній учинок можна пояснити тим, що вони не змогли стримати власних імпульсів через генетичну комплектацію, або тим, що їхня мати курила під час вагітності, або тим, що мозок не працює ще з якоїсь причини. Проте питанням залишається спосіб, у який ми караємо.

Моральний осуд і покарання, базовані на свободі волі, – це сипучі піски. Водночас відчуття моралі глибоко вкорінене під час нашого еволюційного розвитку; його наслідки для виживання групи дуже вагомі. Нерідко під час штучних протиставлень виникає запитання: хто відповідає за мої вчинки: я чи мій мозок? А проте це лише застарілий дуалізм. Ми і є нашим мозком, хоч яким він би не був: функціональним, із деменцією, психотичним чи вкрай асоціальним. Тому не має значення, коли злочинець каже, що застрелив жертву, перш ніж усвідомив, що він наробив, адже це був і є його мозок, який ухвалив таке негативне для суспільства рішення.

Суспільство вимагає, щоб той, хто не дотримується правил, був покараний. Крім того, покарання у вигляді позбавлення волі слугує також захистом від таких злочинців, хоч лише на певний відрізок часу, поки ті сидять за ґратами. Саме тому політики неодноразово заявляли, що покарання – це ще й попередження для інших, хоча ще ніколи не було доведено, що таке покарання справді відлякує. Якщо ретельно розглядати ще й жертву карного вчинку в межах кримінального права, то іноді може йтися про компенсацію завданої шкоди або ж взагалі про прощення злочинця.

До того ж існують психологічні, психіатричні та медикаментозні методи лікування. Якщо дитину, хвору на СПАУ, лікувати риталіном, це зменшує ризик конфронтації з поліцією чи законом. Для педофілів існує суперечлива хімічна кастрація. Деякі люди, однак, є і залишаються у своїх вчинках настільки небезпечними, що їм світить лише утримання в ізоляції (у Нідерландах це називається TBS – terbeschikkingstelling van de regering – передавання під управління) у виправному закладі без психіатричного лікування (у Нідерландах це називають Longstay), де їх доводиться тримати подалі від суспільства.

Хто не дотримується правил, мусить бути покараним суспільством. Утім, з іншого боку, варто переглянути список покарань. Було б добре перевірити покарання на предмет їхньої ефективності, так, щоб їх призначали evidence based (на основі солідних досліджень) і у спосіб, який забезпечував би найвищий шанс уникнення рецидиву. У багатьох країнах особа із захворюванням мозку справді не може бути ув’язнена відповідно до кримінального закону. На основі знань про те, що серед ув’язнених високий рівень психічних та неврологічних розладів, слід було б сьогодні поставити серйозне запитання про те, чи правильно ми застосовуємо до таких людей наші закони, чому їх не лікують і чи правомірно вони покарані.

Річард Докінз пішов ще далі, поставивши запитання, чому ми взагалі караємо людей за антисоціальну поведінку. Коли наша машина випускає дух, ми її не караємо, а ремонтуємо. Майкл Ґаззаніґа (2011) на це відповів: «Якщо тебе скинув кінь, то добрий штурханець допоможе більше, ніж майстерня». Звісно, це не прийнятно, коли людина не дотримується правил чи завдає іншим шкоду. Тільки так може функціонувати суспільство. Та все ж покарання має бути відповідної міри і базуватися на ефективності. Щодо цього система правосуддя досі не має традиції досліджень, а значення процедур, базованих на ґрунтовних дослідженнях, починають усвідомлювати лише зараз.

Відповіді потребує й питання, чи тим покаранням, яке ми призначаємо, ми не робимо більше шкоди, ніж користі. Для молодих людей варто було б призначати такий тип покарання, яке б не переривало шкільної та професійної освіти, бо інакше їхні шанси на повернення до суспільства значно погіршуються. Під час ув’язнення шкільна та професійна освіта має тривати, щоб їхні шанси на обіймання професійної посади поліпшувалися, а на повернення до злочинного ремесла – зменшувалися. Злочинцям слід «прочитати лекції», щоб після виходу з в’язниці вони були кращими, ніж на момент, коли туди потрапили.

4. Розвиток мозку й відповідальність

Здоровий глузд – це консьєрж духу: Його завдання – не впускати й не випускатижодних підозрілих фантазій.

Деніел Стерн

При застосуванні заходів покарання слід брати до уваги те, як працює мозок звинуваченого. Формально покараними можуть бути лише люди зі здоровим мозком. Ми всі дотримуємося думки, що «душевнохворий» не може бути покараний. Цей принцип знаходимо вже у стародавніх греків та римлян, а також у талмуді; він має біологічну основу. Франс де Вааль зафіксував випадок, коли розумово відстала макака резус із синдромом Дауна мала право робити все, що іншим не дозволялося.

Хоч ми наділені правом карати лише осіб зі здоровим мозком, однак 90 % злочинців, які в Нідерландах відбувають покарання відповідно до ювенального кримінального права, страждають на психічний розлад, на що вказував ще 1995 року професор Тео Дореляєрс у своїй докторській праці Diagnostic Assessment between Criminal law and Professional Assistance[27]. Те, що молодих людей кидають за ґрати, зумовлено необхідністю суспільного нормування, однак їх слід було б також лікувати.

Якщо йдеться про кримінальне право, постійно постає питання відповідальності. Однак співучасниками особи, що має конфлікти з поліцією та правосуддям, є ще генетична варіантність і різниця в пре- та постнатальному розвитку окремої людини. Хлопці через тестостерон, з яким мають справу під час другої половини вагітності матері, та через високий рівень тестостерону в період статевого дозрівання агресивніші за дівчат. Однак деякі діти помітно агресивніші за інших. Як доводять дослідження близнюків, важливу роль тут відіграють генетичні фактори; проте ніхто не може нести відповідальність за власну генетику. Жінки з високим рівнем тестостерону через синдром полікістозних яєчників більше схильні до кримінальної поведінки, а також до агресивних дій. За цю хворобу теж не можна нести відповідальність.

Якою має бути відповідальність педофілів, якщо вони самі в дитинстві зазнали насильства? Якою мірою відповідальний підліток у тому, що його мозок раптом переповнюють сексуальні гормони, що функціонально змінюють майже кожну частинку його мозку? Тинейджер змушений вчитися під час статевого дозрівання жити із зовсім іншим мозком, і це ще й тоді, коли префронтальна кора, яка тримає в розумних межах імпульсивність і регулює моральні вчинки, взагалі дозріває лише у віці 24 років. А якою мірою за свої розлади відповідальні люди із залежністю, якщо вона була спричинена маленьким варіантом ДНК чи недостатнім живленням в утробі матері? Чи можна притягати до моральної відповідальності педофіла за його сексуальну орієнтацію, якщо вона виникла на основі генетичної комплектації та нетипового розвитку мозку? З досліджень голодної зими нам також відомо, що недостатнє забезпечення в лоні матері підвищує ризик антисоціальної поведінки. Чи може бути відповідальною дитина за власні гени чи за те, що її мати під час вагітності вживала нікотин і це призвело до захворювання СПАУ і проблем із законом?

Хто відповідальний за те, що дитину не лікують або не можуть лікувати? Фільм La Te^te Haute («Молода кров») зображає низхідну спіраль, якою рухаються як терплячі опікуни проблемної молоді, так і сама дитина. Хлопчина, про якого йдеться у фільмі, агресивний, страждає від СПАУ та антисоціального розладу особистості; він ніколи не мав потрібної опіки від своєї надто молодої матері, в якої ще більші ментальні проблеми, ніж у нього самого. Катрін Денев у прекрасній ролі мудрої, старшої судді у справах молоді намагається навернути його на правильну стежку від сьомого до сімнадцятого року життя, аж поки не виходить на пенсію.

На відміну від того, у чому намагається переконати Меркельбах у своїй доповіді, термін «моральна відповідальність» не лише важко застосовувати на практиці, а й, так само як і термін свобода волі, непотрібно вживати, якщо йдеться про покарання. Головне, щоб суспільство могло функціонувати, якщо його члени дотримуються правил. Тому правила треба обороняти.

У нашому суспільстві, яке старіє, на передній план виходить новий феномен. Існують люди без кримінального минулого, які раптом вчиняють злочин. У Сан-Франциско 37 % пацієнтів із фронто-темпоральною деменцією та 27 % із прогресивною афазією отримали міру покарання. Насамперед ті літні люди, яких перевели до тамтешнього Memory and Aging Center (Центр пам’яті та старіння), були засуджені (8,5 %). Здебільшого йдеться про крадіжки, однак осіб із хворобою Альцгеймера нерідко судять за спричинення ДТП. Серед інших кримінально-карних діянь були грабежі, образа, сексуально неприйнятна поведінка та несанкціоноване проникнення на приватну ділянку. Тож старших злочинців варто перевіряти на деменцію. Цей діагноз теж ставить великий знак питання біля таких термінів, як «моральна відповідальність» та «свобода волі».

5. Осудність

Чи функціонує в когось мозок нормально, чи виникають проблеми, а чи, може, взагалі хтось неосудний – визначити не так просто. Ця проблема знову потрапила у фокус, коли серед «експертів» постало питання, чи осудний Андерс Брейвік (нар. 1979), який у Норвегії 2011 року однією атакою вбив 77 людей. Його засудили на 21 рік позбавлення волі. Це найвища міра покарання в Норвегії, з якої йому доведеться відсидіти мінімум 10 років, перш ніж він теоретично може бути звільнений. Після відбування покарання ще вирішуватимуть, чи загрожує він суспільству.

Чи була осудною мати, яка 2007 року вірила, що її дворічну дочку вбили сатаністи, хоч вона власноручно викинула її з четвертого поверху торгового центру De Bijenkorf? Серед експертів не було єдності, хоч неозброєним оком було видно, що вона страждає від параноїдальних марень. Такий самий діагноз був у Даніела МакНотена. Він вважав, що його переслідують Торі, саме тому хотів убити прем’єр-міністра від цієї партії, сера Роберта Піла, однак випадково вбив його секретаря. Його визнали неосудним. Цим вироком судді започаткували стандарт неосудності під назвою «Правило МакНотена». Згідно з цим стандартом, особа неосудна, якщо на основі психічного захворювання не знає, що вона робить, або не знає, що її дії неправочинні.

Фелікс Нуссбаум (1904–1944). Автопортрет з єврейським паспортом. Його бажання було таким: «Навіть якщо я загину, не дайте померти моїм картинам, показуйте їх людям». Нуссбаум був заарештований 1940 р. та інтернований у південній Франції через німецьке громадянство. Йому вдалося втекти і перебратися до Брюсселя, окупованому на той час німцями. Незадовго до звільнення міста його заарештували, а 1944 р. вбили в таборі Аушвіц. Як емігранта Нуссбаума не вітали, як німця – заарештовували, а як єврея – вбили

Незалежно від обставин справи, на які посилається «Правило МакНотена», хтось може отримати під час галюцинацій «доручення», яке слід обов’язково виконати, як-от 25-річний шизофренік Міяйло Міяїловіч, який стверджував, що голос наказав йому вбити шведську міністерку закордонних справ Анну Лінд, що він зрештою і виконав.

Клептоман знає, що його дії неправильні, але все одно продовжує красти. Тож психічна хвороба здатна сильно впливати на поведінку особи, не затьмарюючи її розуму. Саме тому до «Правила МакНотена» додали термін «контроль»: імпульс, який неможливо контролювати, теж веде до неосудності. Пацієнт із синдромом Туретта, який має тік і через це здатен вдарити інших, не може бути покараним.

У Нідерландах ця норма зафіксована у статті 39 Кримінального кодексу: «Не може бути покараною та особа, яку через недостатній розвиток чи розумовий розлад не можна вважати осудною». Ця стаття нічого не зазначає про точні обставини, за яких особу можна вважати неосудною, тож вона не є незламним стандартом, як того вимагає «Правило МакНотена». Хоч тут і задано певний формат питанням, які фокусуються на впливі розладів, однак жодного юридичного стандарту цим не встановлено.

Судово-медичні психіатри займаються порушенням закону, скоєним психіатричними пацієнтами. Проте правова відповідальність, тобто осудність, – це юридичне питання, на яке в карному процесі відповідь має дати суддя. Наразі в розпорядженні психіатрів є зразок, за яким кількість ступенів осудності зменшили з п’яти до трьох: осудний, частково осудний, неосудний. Але психіатри послуговуються терміном «неосудність» не заради примусового лікування чи поміщення в лікувальну установу. Цей термін навіть має немедичне походження: лікарі оцінюють те, що необхідно для лікування їхніх пацієнтів, удаючись до таких термінів, як симптом, розлад, терапія, безпека, не звертаючи при цьому увагу на осудність. Тож, на відміну від судді карного процесу, лікар не бачить потреби в такій термінології, щоб висловлюватися про майбутнє пацієнта, про що зазначає професор Ґербен Мейнен (Meynen, 2013).

Мейнен висловлює сподівання, що розвиток неврологічних методів найближчим часом зробить величезний крок уперед, так що можна буде розпізнавати розумовий склад злочинців, без огляду на висловлювання потерпілих осіб. Важливість цього аспекту була чітко продемонстрована, коли 24 березня 2015 року другий пілот компанії Germanwings Андреас Любіц навмисне розбив літак зі 144 пасажирами, чотирма борт-провідниками та двома пілотами об французькі Альпи, поки капітан вийшов у туалет. Цей пілот проходив лікування через власну схильність до суїциду, однак приховав цей факт від роботодавця. Якщо сьогодні хтось стверджує, що абсолютно здоровий, то довести протилежне неможливо.

6. Моральна відповідальність

Ми знаємо, що хтось може читати ввечері Ґете та Рільке, а зранку збиратися на роботу до Аушвіцу.

Джордж Стейнер

Ми засуджуємо поведінку, яка заподіює шкоду суспільству. Крайня форма руйнівної поведінки притаманна психопатії: на основі відсутньої емпатії хворий не помічає, яку шкоду заподіює іншим, і думає лише про власну вигоду. Такий розлад супроводжують зміни в мозку: орбітофронтальна структура й серединні структури префронтальної кори у психопатів можуть бути меншими на 20 %, а також передня поясна кора, мигдалина й острівець у них здебільшого мають вигляд, що не відповідає нормі.

Наскільки хворими були Гітлер, Мао та Сталін? Чи відчував Мао провину за те, що відбувалося під час «Великого стрибка вперед», коли за офіційними даними з життям розпрощалися 14 мільйонів людей, однак є свідчення, що ця цифра може бути втричі більшою? Чи відчував провину за те, що сталося в період Культурної революції (1966–1976)? У Китаї воліють не згадувати той факт, що в трьох дітей Мао була шизофренія. Та й сам Мао мав би страждати на параноїдальну форму шизофренії; тож так виходить, що його генетичні задатки таки зіграли свою роль. Сталін був страшним параноїком, за що наклали життям багато людей.

Гітлер слабував на хворобу Паркінсона, тому проходив лікування за допомогою амфетамінів. За роки йому приписали цілу низку психіатричних діагнозів: параноїдальну шизофренію, психози через уживання наркотиків, психопатію, антисоціальний розлад особистості, садистський розлад особистості, межовий розлад особистості, біполярний розлад і синдром Аспергера. Крім того, Гітлер, на думку німецького автора книги «У повному угарі» Нормана Олера, постійно вживав гормони й наркотики. Під час останнього наступального бою 1944 року Гітлер, за припущеннями, не протримався тверезим жодного дня. Уживання героїну спершу переводило його у стан ейфорії, перш ніж настрій змінювався на нестримну лють. Проти розладів сну йому також робили ін’єкції барбітуратів та амфетамінів. Тож яке місце посідали його характер, зловживання медикаментами та хвороба в його імпульсивних рішеннях, запальній поведінці, нападах гніву, нестачі емпатії, ненависті та інших розладах?

Навіть якщо така почвара, як Гітлер, можливо, й не може нести моральної відповідальності за свої вчинки, однак це нічого не змінює в тій обставині, що він мусить бути покараним за свої дії. Не на основі свободи волі, а через непомірну шкоду, якої він завдав світу, а також заради того, щоб задовільнити його жертв. Значно важче говорити про велику частину німецького народу, яка (після того як їй промили мозок) пішла за Гітлером, зробивши можливим Голокост. Чи треба притягти до відповідальності і її? Якщо так, то як покарати цілий народ? Хто відповідальний за діяння народу, який працював як один суперорганізм? Ще важче стає, коли сам себе питаєш: а як би я вчинив за тих обставин? Зрештою під час війни всі країни скоюють злочини. Абель Якоб Герцберґ, прокурор, обізнаний з жахіттям концентраційних таборів, виступав на цю тему після війни з доповідями. Одна єврейка якось підвелася і запитала його: «Пане Герцберґ, що треба зробити, аби наші діти знову не стали жертвами?» На це він відповів так: «Не думаю, що проблема саме в цьому. Гадаю, проблема в тому, що ми повинні зробити все можливе, аби наші діти не стали брутальними вбивцями». Стільки мудрості почуєш не від кожної людини.

Завжди існуватиме мозок, який за відповідних обставин (під час війни чи коли люди з інших причин панують над іншими) повною мірою проявлятиме свою психопатичну поведінку. Єдина відповідь, яку можна було б дати в дусі слів Герцберґа, така: ми повинні дбати за те, щоб такі обставини наставали максимально рідко. Відкрите, демократичне суспільство з добре освіченими громадянами, які навчені самостійно та критично мислити, видається мені запорукою цього. Проте нещодавні вбивства в Європі, скоєні джихадистами ІДІЛу, доводять, як легко все звести нанівець.

З цих самих причин як і при кримінальних вчинках, так і при героїчних, можна запитати: а що в них доброго? Одних заарештовували, бо вони переховували під час війни євреїв. Багато хто з них заплатив за це життям. Інші й на мить не замислювалися, щоб зробити щось подібне. То як тут справедливо судити? Ми (тобто суспільство) дивуємося людям із мозком, який генетично структурований та сформований на ранніх фазах розвитку так, що вони допомагають іншим людям без жодної користі для себе. Альтруїзм у чистому вигляді – добрий для суспільства. Ми зневажаємо людей та мізки, які завдають іншим шкоду, прагнучи поставити себе на перше місце. Тож нічого не свідчить проти захоплення героїчними особами чи тими людьми, які демонструють виняткову моральну поведінку. Важливо, щоб суспільство функціонувало. Те, що рішення здійснити героїчний вчинок чи дотримуватися моральних засад базується на індивідуальній структурі мозку та є імпульсивним, нічого не змінює в тому факті, що йдеться про гідний подиву мозок, який зробив свій внесок до функціонування суспільства.

Франс де Вааль, експерт у цій галузі, довів, що людина зазвичай не думає про моральний бік свого вчинку, а діє швидко та інстинктивно на основі біологічних задатків. Навздогін, так само як і в ухваленні інших рішень, блискавично й несвідомо формується причина того, що вже зроблено. В екстремальних умовах війни межа між психопатичною та героїчною поведінкою може бути досить розмитою.

Люди допомагають іншим, керуючись дуже різноманітними мотивами. Хтось це робить із чистої емпатії, а хтось – очікуючи від цього певну користь і для себе. Коли хтось, переховуючи під час Другої світової війни багатого єврея, вимагав від нього за це гроші, то постає питання, що він зробив із цими грошима: використав їх, щоб переховувати інших, чи сховав ті гроші до власної кишені? Відповідь на це запитання дозволяє зрозуміти, до якої категорії належить ця людина. Саме тому необхідно перевіряти наміри людини та значення її дій для функціонування суспільства.

Нові винаходи й наслідки для суспільства

XXV. Профілактика захворювань мозку та лікування

Ті, хто отримав привілей знати, зобов’язані діяти.

Альберт Ейнштейн

Наш творчий мозок став рушієм розвитку мистецтва, науки та техніки. Знання галузі нейробіології протягом наступних років потягнуть за собою значні здобутки для суспільства. До того ж їхній розмір постійно зростатиме. І йдеться не лише про знання, необхідні для профілактики та лікування захворювань мозку, а й про застосування здобутків нейробіології в соціальних науках, таких як нейроекономіка й нейромаркетинг. Нам уже вдалося зосередити погляд на мозку як причині кримінальної поведінки, і це матиме наслідки для карного процесу. Індивідуальність і добра освіта старших людей призведе до подальших змін у проблематиці життя, які систематизовано в розділі XXVII. Існує надія, що табу, яке досі накладено на хвороби мозку, завдяки загальному суспільному інтересу до досліджень мозку буде подолано.

1. Складний розвиток мозку

Від самого початку розвитку мозку відбувається постійна інтенсивна й динамічна взаємодія між генетичною комплектацією мозку, нашим тілом та оточенням. Пренатальне середовище в основному має хімічну природу, однак і такі соціальні фактори, як стрес майбутньої матері, мають значення. Нові інфекції, які проникають крізь плаценту і досягають дитини, завжди заставатимуть нас зненацька, як СНІД у вісімдесятих роках минулого століття чи вірус Зіка 2016 року. Вади плаценти теж можуть зумовити в дітей у подальшому неврологічні проблеми. Після народження середовище стає в основному (але не винятково) соціальним. Хоча кількість клітин мозку чотирирічної дитини відповідає їхній кількості в дорослого, сполучення між цими клітинами розвиваються ще довгий час після народження. У префронтальній корі кількість сполучень зростає аж до 24 років.

З цієї причини після народження ще довгий час зберігається можливість стимуляції мозку в сім’ї, школі й культурному середовищі. Звісно ж, під час цієї фази негативні фактори довкілля теж залишають тривалий або взагалі перманентний слід у розвитку мозку. Під час фази розвитку стресові ситуації можуть спричинити тривалі зміни ДНК, так звані епігенетичні зміни. Саме тому в дітей, якими нехтують або з якими жорстоко поводяться, ризик депресій залишається високим протягом усього життя. Негенетичні процеси розвитку, які відбуваються одразу після зачаття, як-от самоорганізація мозку та розвиток під впливом факторів середовища призводять, як ми вже побачили, до того, що кожен мозок (а отже, й кожна особа) унікальний, навіть якщо у вихідну точку розвою закладено однакову генетичну комплектацію.

Через збіг, який відіграє важливу роль у складних процесах розвитку мозку, наприклад через комбінацію материнських і батьківських ДНК та виникнення мутацій через випромінювання із Всесвіту, завжди буде незначна частка дітей, яким під час розвитку мозку просто «не поталанило». Згодом це може знайти своє вираження у формі розумових дефіцитів чи психіатричних проблем. Того, хто обізнаний з усіма процесами, які мають значення для розвою мозку, це не надто дивує. Значно більше вражає те, що з неймовірно складних процесів розвитку мозку досить часто постає саме функціональний, креативний мозок.

2. Рання діагностика та лікування захворювань мозку

Психічні захворювання виникають через взаємодію генетичної комплектації особи з ранніми факторами розвитку. Стрес через life events (вирішальні події в житті) вагітної жінки, навантаження хімічними речовинами, недогляд, зловживання та жорстоке поводження з дітьми, а згодом стрес через урбанізацію, еміграцію та дискримінацію теж відіграють важливу роль. Знання цих чинників уможливлює успішні превентивні заходи.

Франсіско де Гойя (1746–1828). Божевільня

Психічні хвороби не лише руйнують якусь частину життя або навіть усе життя пацієнта, вони ще й скорочують його тривалість у порівнянні з людьми без психічних розладів на 10 %, як показав мета-аналіз 203 досліджень із 29 країн. Самогубствами можна пояснити лише частину такої різниці. Та не варто забувати й про досить-таки неочікуваний позитивний розвиток. У жінок, які приходять на світ шостою або ще пізнішою дитиною в багатодітні сім’ї, підвищений ризик таких ментальних розладів, як розлади настрою, шизофренія або схильність до суїциду. Цей феномен досі не вдалося пояснити. А втім, у більшості країн він уже не становить проблему. Нехай живе контрацепція!

Бувають і генетичні розлади обміну речовин, і вроджені нейробіологічні захворювання (наприклад, розщеплення хребта), відсутність великого мозку (аненцефалія) та синдром Дауна, які сьогодні можна визначити вже під час вагітності завдяки пункції навколоплідних вод, біопсії хоріона, аналізу ДНК плоду за кров’ю майбутньої матері та через ультразвукову діагностику. Це дозволяє вчасно зважити потребу припинення вагітності.

Нові техніки уможливлюють селекцію здорових ембріонів. Кожен третій мешканець поселення Волендам – носій однієї або кількох хвороб із чотирьох там поширених. Це явище зумовлене тим, що більшість із них походить з невеличкої групи сімей, які заснували це поселення. Наразі у Волендамі проходить вивчення цих чотирьох спадкових захворювань. Одне з них – це понто-церебральна гіпоплазія ІІ типу, тобто порушення розвитку мозочка, наслідком якого є сильна розумова відсталість і мала тривалість життя. Сьогодні в носіїв цієї спадкової хвороби можна провести «преімплантаційну генетичну діагностику». У жінки відбирають яйцеклітини і зрештою запліднюють їх сім’ям in vitro. Так утворюється багато ембріонів, клітини яких продовжують ділитися. Коли вони складаються з восьми клітин, то з них відбирають одну клітину для перевірки на наявність спадкових хвороб. Здорові ембріони опісля поміщають у матку. Близько 20 % таких операцій завершуються для жінок Волендама вагітністю.

Тоні Роберт-Флорі. Шпиталь Сальпетрієр, Париж (1796). Доктор Філіпп Пінель (1745–1826) споглядає, як пацієнтів паризької божевільні Бісетр звільняють із кайданів. Посередині в пацієнта якраз епілептичний напад. Насправді Пінель ніколи не брав участі у звільненні пацієнтів із пут. Це міф, який виник через десятиліття після боротьби Пінеля за гуманне ставлення до душевнохворих пацієнтів

Деякі генетичні фактори все ще можна виявити й лікувати медикаментами чи дієтою вже після народження дитини за допомогою неонатального скринінґу (дослідження крові з п’ятки новонародженого). Це дозволяє запобігти серйозним ураженням мозку. Соціальні фактори, як уже було зазначено, теж здатні чинити вплив: вони відіграють важливу роль у запобіганні та лікуванні психічних захворювань. У крайніх випадках маленьких дітей треба вилучати із сім’ї, адже дуже погане середовище може завдати тривалої шкоди формуванню мозку дитини.

Незважаючи на медичне забезпечення та заходи, у кожній родині може статися так, що дитина хворіє на психічний розлад. Суспільство має підходити до цього з максимальним усвідомленням відповідальності. Передусім це вимагає пошуку спеціаліста для діагностики та лікування пацієнта.

У Європі ми досягли величезного прогресу від часів зображення божевільні Гойєю (1812–1819) та з часів, коли доктор Філіпп Пінель 1776 року звільнив пацієнтів французької божевільні Бісетр із кайданів. Однак у Бангладеш пацієнти з шизофренією досі лежать у камерах, із замкненими ногами.

3. Запобіжні заходи перед зачаттям та в період вагітності

Що раніше інвестуєш, то більший заробіток.

Джеймс Гекман (Нобелівська премія з економіки)

Ще до вагітності деякі фактори визначають, чи добре працюватиме згодом мозок дитини. Вік батьків – вирішальний фактор ризику захворювань дитини. Те, що ризик народження дитини із синдромом Дауна в матерів старше 35 років значно вищий, давно відомо. Однак нещодавно вдалося встановити, що й вік батька старше за 45 значно підвищує ризик появи у дитини таких психічних захворювань, як біполярні депресії, СПАУ, аутизм, психоз, схильність до суїциду та схильність до залежності. Зволікання із народженням дітей через кар’єру, як це робить багато пар, криє в собі певні ризики.

За чотири тижні до запланованої вагітності жінка має приймати фолієву кислоту (0,4 мг/добу), щоб запобігти таким уродженим захворюванням, як spina bifida чи аненцефалія. Ні в кого не виникає сумнівів, що за кілька місяців до вагітності варто припинити куріння та вживання будь-якого алкоголю чи наркотиків. Крім того, слід переконатися, що під час фази запланованого зачаття особа не хворіє, а на робочому місці не контактує з такими хімічними речовинами, як пестициди. Втім, узагалі залишається питанням, скільки пар сьогодні ретельно планують свою вагітність і могли б прислухатися до таких порад. Преконцепційна медицина протягом наступних років точно набуватиме дедалі більшої ваги.

Запобігання розладам розвитку мозку має посідати перше місце, адже «сильних дітей виховувати легше, ніж відремонтувати зламаних батьків», як відзначив колись публіцист, політик і реформатор Фредерік Дуґлас (1818–1895). Під час вагітності алкоголь, нікотин і наркотики – табу, тому що вони здатні чинити тривалий вплив на формування мозку дитини. Нідерландська рада з питань застосування кримінального права та захисту молоді 2015 року запропонувала міністрові в разі потреби ставити під нагляд ненароджених дітей матерів, які курять та п’ють під час вагітності. Соціальним працівникам так було б легше втручатися і запобігати змінам у поведінці. Ідея добра, однак залежність – це не кримінально-карне діяння, а хвороба, яка потребує лікування.

З медикаментами треба поводитися максимально обережно. По волоску шкіри (він виростає за місяць на один сантиметр) можна визначити, коли і які речовини вживала вагітна. За цей час вдалося встановити, що у жінок, які на момент запліднення та протягом перших двох триместрів вагітності вживали канабіс, кокаїн чи екстезі, ризик виникнення хвороби мозку в їхніх дітей утричі вищий.

Вісімдесят відсотків жінок приймають під час вагітності медикаменти. Сімейні лікарі, гінекологи та аптекарі можуть отримати в нідерландському Тератологічному інформаційному центрі (ТІЦ) інформацію про вроджені хвороби, спричинені лікарськими засобами. При цьому йдеться здебільшого про класичні тератологічні, тобто видимі, вроджені хвороби; але цей тип аномалій – лише верхівка айсберга.

Хороший приклад – вальпроєва кислота. Для багатьох пацієнтів це добрий антиепілептик, однак його вживання під час вагітності підвищує ризик народження дитини з розщепленим хребтом. Почесний професор тератології Пауль Петерс запропонував 2015 року, щоб у ті дні, коли в ембріона формується мозок і хребет (так звана невральна трубка), вживати інший засіб проти епілепсії. Проте значно частіше хімічні речовини спричиняють функціональні вроджені захворювання на пізніших фазах розвитку; вони проявляються у проблемах із навчанням та поведінкою дітей. Уживання вальпроєвої кислоти під час вагітності підвищує у ще не народженої дитини ризик низького рівня IQ, аутизму та проблем із пам’яттю. На мою думку, вагітні мають вживати під час усього періоду вагітності інший антиепілептик. Функціональні дослідження показали значно кращі результати із використанням карбамазепіну.

Дедалі більше занепокоєння виникає через вплив речовин із навколишнього середовища, які можуть проникнути крізь плаценту. Наприклад, пил підвищує ризик аутизму, ендокринні дисруптори, такі як розм’якшувачі в пластику, здатні викликати порушення сексуальної диференціації мозку та знижувати IQ. Хвороби під час вагітності теж становлять загрозу розвитку мозку дитини, тому їх слід лікувати завчасно й добре.

У дітей, хворих на аутизм чи порушення розвитку, матері вдвічі частіше порівняно з дітьми, які розвиваються нормально, мали токсикоз під час вагітності, і в п’ять разів частіше – дуже сильний токсикоз у період вагітності. Розлад аутичного спектра все ж – це порушення розвитку мозку, серед причин якого токсикоз під час вагітності статистично становить лише невелику частку. Значно більшу вагу мають генетичні компоненти. Водночас можна спробувати зменшити негативний вплив факторів довкілля дитини, як-от токсикоз, за допомогою правильного лікування. Сьогодні практикують призначення малих доз аспірину.

Понад 60 % вроджених форм розумових відхилень базовані на помилці в ДНК малюка. ДНК дитини в матці, яке циркулює у крові матері, можна перевірити на основі відмерлих клітин плаценти. У найближчому майбутньому можна буде діагностувати більшу частину форм уроджених розумових відхилень на таких ранніх періодах вагітності, що можна буде вдаватися до її переривання. Побачимо, як довго ще зможуть відсовувати цей прогрес маленькі християнські партії. Однак запобігти йому не вдасться.

4. Харчування та культура споживання їжі

Ми глибоко переконані, що краще харчування для вагітних жінок та дітей віком до двох років – це наймудріша інвестиція, яку може зробити кожен із нас.

Гілларі Клінтон (2011)

Щастя жити в країні, де вже давно немає цілої низки проблем із харчуванням, я найбільше усвідомлюю під час подорожей. По цілому світу все ще живе 100 мільйонів дітей, мозок яких тяжко та надовго уражений через нестачу харчування. Це можна порівняти із ситуацією під час голодної зими в Нідерландах. Недостатня кількість харчів може породжувати не лише слабкі розумові здібності, але й підвищити ризик розвитку шизофренії, депресій та антисоціальної поведінки.

Дитина в утробі матері адаптується до наявних умов із харчуванням. Нестача поживи в матці робить так, що системи мозку переналаштовуються на засвоєння кожної калорії; дитина пізніше не може перестати їсти. Це перевага, якщо після народження й справді харчів недостатньо. Проте якщо після появи на світ у середовищі їжі вистачає або ж брак живлення в утробі матері був спричинений пошкодженням функцій плаценти, то така адаптація підвищує ймовірність надмірної ваги, ожиріння та діабету. Вигода від пристосувань у мозку ще не народженої дитини лише короткочасна. Але від зародкового мозку ніхто й не очікує довгострокового планування.

Проблему з ожирінням матері неодмінно треба вирішувати ще до вагітності, щоб вона не виникла потім у її дитини. Оскільки зародок вагітної жінки з ожирінням отримує забагато глюкози, то й у нього рівень інсуліну вище норми. У такий спосіб діабет матері під час вагітності може спричинити діабет у її дитини.

Франс Галс. Божевільна Баббе (1633–1635). Її звали Барбара Клаас. Прізвисько «Баббе» виникло як скорочення до «Божевільна Барбара». З 1646 року вона мешкала в Амстердамі, у Гарлемі, тому що була розумово відстала. Там і померла 1663 р. Вона слабувала на кретинізм

Гормони щитоподібної залози відіграють вирішальну роль у нормальному формуванні дитячого мозку та внутрішнього вуха. Однак ці гормони здатні функціонувати добре лише в тому випадку, коли в щитоподібній залозі на одну молекулу припадає три атоми йоду. Якщо ж у ґрунті (а отже, й у продуктах харчуваннях) йоду замало, це може призвести до розладу функції щитоподібної залози і як наслідок – до відставання в розумовому розвитку та глухоти, а також до такого дефекту розвитку, як кретинізм. У хворих нерідко спостерігають воло, яке виникає через збільшення щитоподібної залози. Так вона намагається вирішити проблему із нестачею йоду в харчах.

Після того як у Швейцарії до харчової солі додали йоду, там, фактично, можна було закривати всі наявні в країні установи для глухих. Але в багатьох частинах світу дефіцит йоду й далі становить серйозну проблему. У горах Аньхой у центральній частині Китаю я досі зустрічав людей із кретинізмом. У Нідерландах цієї проблеми більше немає, відтоді як до кухонної солі та в хліб почали додавати йод. Проте чи буде так у майбутньому – важко прогнозувати. Адже сьогодні дедалі частіше споживають «здоровий біохліб», який не містить йоду, або ж через часто необґрунтовану боязнь алергії на глютен узагалі відмовляються від хліба. Однак уживання надто великої кількості йоду теж недобре. Саме тому вагітним не рекомендують уживати суші, закручені в морські водорості. Принаймні не їсти їх так багато.

Дитина під час перебування в утробі матері налаштовується не лише на кількість харчів, які їй слід очікувати, але й на їхній склад. Немовля після народження надає перевагу тим смакам, з якими познайомилося ще в лоні матері, насамперед запахам. Якщо вагітна жінка їсть часник, то запах навколоплідних вод змінюється; її дитина після народження не вважатиме часник неприємним. Чуттєва фаза, під час якої дитина вчиться розпізнавати смаки, поширюється ще й на перші місяці після народження. Тож вигодовування груддю теж здатне зіграти свою роль у тому, які харчі дитина їстиме від двох років. За даними Державного інституту здоров’я та довкілля (RIVM), лишень один відсоток нідерландських дітей споживає достатньо овочів. Багато дітей роблять це з великими труднощами; можливо, у зв’язку з цим слід запитати матерів, чи самі вони під час вигодовування не споживали замало овочів, так що їхні діти не змогли себе на них запрограмувати.

5. Оточення після народження

Для мене бідні люди – як дерева бонсай. З їхнім сім’ям усе гаразд. Однак суспільство не надалоїм ґрунту, аби вони могли розвиватися.

Мохаммад Юнус

Після народження мозок дитини формується під впливом соціального та культурного середовища. Найсприятливіше для дитини – зростати в люблячому, безпечному оточенні, яке стимулює. Інтенсивне збудження та стимуляція могли б пом’якшити потенційні вади розвитку. Для дітей, народжених передчасно або з надто малою вагою, добрий стимул розвитку – музика Моцарта в кювезі. На соціальне оточення дитини варто зважати, аби успішно боротися з недоглядом, насильством чи жорстоким поводженням. Наше культурне й мовне середовище не тільки різноманітне саме по собі, існують відмінності також між окремими країнами, між сходом і заходом, північчю та півднем, різними народами, містом і селом, професіями, соціально-економічними прошарками та релігійними течіями, а також у зростанні в стані миру чи війни. Багато дітей виростають в умовах, які аж ніяк не назвеш люблячими й безпечними. За даними UNICEF, 2014 рік став для дітей справжньою катастрофою. Близько 15 мільйонів дітей постраждали від війни, терору, вірусу Ебола та голоду. У багатьох із них через ці причини розвиток мозку тривалий час буде відставати.

Рембрандт ван Рейн. Сімейний портрет (бл. 1665 р.)

Усі ці чинники залишають сліди у структурі та функціях нашого мозку. Щодо впливу культури на розвиток дитини я покладаю великі надії на майбутні студії наступного покоління дослідників мозку, проведені на мозковому матеріалі з Китайського банку мозку в Ханчжоу, який якраз комплектують. Систематичне порівняння з матеріалом із Нідерландського банку мозку може призвести до неймовірних результатів, адже й такий культурний фактор, як мова, теж робить внесок у формування відмінностей між окремими людьми.

Вигодовування груддю породжує зв’язок між матір’ю та дитиною. Під час смоктання соска виділяється гормон окситоцин, який стимулює притік молока. У мозку окситоцин теж виділяється, і саме тут він сприяє зв’язку між матір’ю та дитиною. Між іншим, окситоцин виділяється не лише під час вигодовування груддю, а й під час інших ніжних контактів матері та дитини. Саме тому через декілька місяців після народження для стосунків між матір’ю та дитиною уже не має значення, чи годує мати груддю чи з пляшечки.

Дітям, якими нехтували і в яких не було таких ніжних контактів із мамою, пізніше дуже важко налагодити люблячі стосунки з іншими. У молодому віці навчання проходить помітніше. Та все ж відставання в розвитку не обов’язково назавжди. Існує тривале дослідження, яке проводили на Ямайці протягом двадцяти років після дворічного простого психологічного вибіркового інтервенційного дослідження в дітей із відставанням росту. Інтервенції полягали у щотижневому відвідуванні консультантів, які пояснювали батькам виховні тактики, спонукаючи як матерів, так і дітей взаємодіяти в такий спосіб, щоб тренувалися когнітивні та соціоемоційні навички. Під час інтерв’ю, які провели двадцять років по тому, було чітко помітно, що інтервенції у хворих призвели до покращення засвоєння на 25 %, що відповідало засвоєнню контрольної групи без відставання в розвитку. Тож навіть відносно простими засобами можна завдяки оточенню ще досягти суттєвих результатів.

6. Вплив хімічних речовин та анестезії на розвиток мозку

Багато хімічних речовин здатні впливати на мозок дитини як до народження, так і після появи на світ. Про куріння, алкоголь і вживання наркотиків вагітна жінка повинна зовсім забути. Крім того, вона має триматися подалі від робочого середовища, де можливий контакт із хімічними речовинами, як-от фермерські угіддя чи певні фабрики й лабораторії. Експозиційна доза дрібнодиспенсерного пилу в містах та індустріальних регіонах у період вагітності й протягом перших років після народження призводить до зростання ризику аутизму. Біля аеропорту Схіпгол, до слова, було зафіксовано підвищену концентрацію ультрадрібнодиспенсерного пилу від спалювання гасу. Наразі є потреба в більшій кількості досліджень щодо впливу цих речовин. Варто утримуватися й від уживання медикаментів під час вагітності. Якщо вагітна потребує лікування, наприклад через легку форму депресії, то перевагу замість фармакологічних засобів варто надати таким формам лікування, як світлова та інтернет-терапія.

Експерименти на нелюдиноподібних приматах довели негативну й тривалу дію анестезії на розвиток мозку молодих осіб, насамперед щодо навчання, пам’яті, уважності, соціальної поведінки та орієнтації у просторі. Ретроспективні дослідження показали, що в дітей, яким до третього року життя під загальним наркозом проводили операцію через пахову грижу, виникав високий ризик відставання в ментальному розвитку, аутизму, а також труднощів із мовою та мовленням. Інше ретроспективне дослідження встановило, що в дітей, яких до четвертого року життя оперували двічі або частіше під загальним наркозом, виникав вищий ризик труднощів із навчанням, низького рівня IQ та СПАУ. Що довше тривала анестезія, то нижчими були пізніше академічні показники дітей.

Мій онук Александер у чотирирічному віці захоплювався мистецтвом Стародавнього Єгипту. Щоразу, коли ми були в Парижі, він вів мене з дружиною до відповідного відділу Лувру

Єдина підхожа, але неетична можливість довести, що саме загальний наркоз, а не хвороба, яка призвела до його застосування, спричинила такі ефекти, – вибірковий експеримент, під час якого порівняли б загальну та місцеву анестезію. Перші результати такого дослідження планувалося отримати 2018 року. До цього часу рекомендували максимально довго зволікати з операціями у дітей – принаймні до четвертого року життя, а якщо без операції не обійтися, то по можливості застосовувати місцевий наркоз. Крім того, операції, дію яких не доведено, наприклад видалення мигдаликів під час інфекцій верхніх дихальних шляхів, на дітях краще взагалі не проводити. Не рекомендоване регулярне лікування під наркозом дітей у зубного лікаря.

7. Школярі

Як музика, так і уроки образотворчого мистецтва й фізичного виховання в початковій школі позитивно впливають на мозок дитини. Уроки музики покращують рівень IQ дитини та її когнітивні здібності. Уроки мистецтва, які тривали п’ятнадцять тижнів, покращили в дітей віком від семи до десяти років їхні виконавчі функції, настрій і товщину кори мозку. Я й сам пригадую, наскільки мене захопив магічний реалізм Карела Віллінка, коли ми відвідували в шкільні роки Амстердамський міський музей. Дітей може справді зацікавити мистецтво.

Заняття спортом теж підвищує шкільну успішність. Воно покращує насамперед виконавчі функції, зменшуючи натомість ризик ожиріння. На жаль, у нідерландських школах на уроки музики та спорту відводять вкрай мало годин, а фахові вчителі – дефіцит. Передусім хлопці мають надмірну потребу в русі, адже без спорту вони не змогли б вижити. У нашій фемінізованій системі освіти деякі вчительки, на жаль, не звертають уваги на цю потребу руху, тож маленьким хлопчикам надто рано чіпляють ярлик СПАУ. У Китаї діти віком від шести до восьми років мають чотири години спорту на тиждень, від дев’яти до одинадцяти – три. До того ж три великі перерви на тиждень присвячені спортивній активності. У початковій школі діти щотижня мають дві години музики й мистецтва. Ба більше, щосереди та щоп’ятниці проходять «гуртки», на яких співають, танцюють і грають на музичних інструментах. Сподіваюсь, уряд Нідерландів змінить незабаром вектор розвитку освіти, повернувши спорту й музиці їхні чільні місця у школах.

Дівчатка випереджають хлопців в розвитку під час пубертатного періоду на два роки. Статева різниця в розвитку, однак, зовсім не означає, що нам слід знову повернутися до окремих класів для дівчат і хлопців. Адже відмінності в групах хлопців і дівчат теж великі. В обох групах є швидкі та повільні стартери. Якщо дитина повільно починає свій рух, то це зовсім не означає, що кінцева стадія розвитку її мозку буде на нижчому рівні. Формування мозку здійснюється різними шляхами. Тож із результатами іспитів у початковій школі варто бути обережним. У віці між дванадцятьма та шістнадцятьма роками рівень вербального й невербального IQ може змінитися ще на 10 балів; із цим співвідноситься здатність висловлювати думки в так званих Cito-тестах, які в Нідерландах використовують для відбору до правильного типу школи у віці одинадцяти років.

До того ж деякі люди розкриваються лише тоді, коли мають змогу вивчати те, що їх справді цікавить. Стівен Гокінґ 2013 року писав про свою школу: «Я ніколи не підіймався вище свого місця в середині класу (клас був дуже розумним). Свої завдання виконував неохайно, а мій почерк вганяв учителів у розпач». Лише у 21 рік, коли йому поставили діагноз ALS, він зрозумів, що часу в нього обмаль, і серйозно взявся за навчання. Відтоді вчився досить успішно.

У школі на стадії розвитку слід максимально враховувати індивідуальні зацікавлення й можливості кожної дитини. Нерідко говорять, що орієнтоване на індивіда навчання неможливе з фінансових причин. З тих самих причин мої батьки нічого не хотіли чути про добру гувернантку для мене. Але деякі не настільки заангажовані вчителі, з якими мені вдалося поговорити на цю тему, висловлювали думку, що цілком реально знайти до дитини індивідуальний підхід у тих обставинах, які склалися.

Оскільки деякі підлітки пізно лягають спати, а потім сидять за партою заспані, окремі школи розглядають ідею розпочинати заняття пізніше. Емі Піпер та Анне Зірзема, дві дівчини віком вісімнадцять і дев’ятнадцять років, незадовго до випуску написали на цю тему курсові роботи. Вони дослідили 4743 оцінки за класну роботу 741 школяра їхньої школи, а також час, коли їм поставили ці оцінки. До того ж в анкеті вони запитували, учні їхньої школи «жайворонки» чи «сови». Результати тих, хто активний зранку, були кращими, ніж тих, хто активніший увечері, а оцінки з роботи, написані на першому уроці, були на півбала нижчими від тих, які писали пізніше.

Обидві дівчини не лише отримали за свою роботу найвищі оцінки та різноманітні призи, вони ще й опублікували своє дослідження у відомому міжнародному журналі Journal of Biological Rhytmus. Їхня школа навіть розпочала спробу перепланування часу занять.

Проте це не має жодного сенсу, як обґрунтовано стверджує психолог, професор Йоке Мейєр із Лейдена. У підлітків у період статевого дозрівання особливий ритм дня, який становить 25 годин. А це означає, що заняття тоді варто було б розпочинати щодня годиною пізніше. З іншого боку, пізніший час початку занять може спричинити незручності для батьків, які працюють, а також для організації транспорту для учнів із сіл. Причина втоми підлітків криється в тому, що вони надто пізно лягають спати, надто пізно приглушують світло ввечері й постійно сидять за планшетами та комп’ютерами в соціальних мережах. Світле блакитне випромінювання та безперервний потік повідомлень стають на заваді їхньому засинанню. Допомогти може велика кількість світла зранку в їхньому оточенні. Окрім того, контрольні роботи й іспити варто призначати пізніше; цю думку підтримує і Йоке Мейєр.

Особливе обдарування в дітей можна виявити ще в ранньому віці. Талановиті діти ще змалку мають помітно більший словниковий запас і дуже рано починають цікавитися цифрами та буквами. Їм цікаво, як щось працює, і чому речі саме такі, якими є. На додачу в них добре розвинена фантазія та наявна потужна здатність до уяви. Вони залюбки бавляться зі старшими дітьми, мають відмінне почуття гумору й розуміють жарти дорослих. До того ж у них добра пам’ять. Вони не сприймають, коли з ними говорять на дитячий лад, мають загострене відчуття справедливості й «заводяться», коли щось відбувається нечесно.

Проте такі позитивні властивості може супроводжувати зміна поведінки, яка завдаватиме таким дітям проблем. Подеколи їхня поведінка демонструє точки дотику зі СПАУ, дислексією та аутизмом. Удома вони поводяться інакше, ніж у школі, де нерідко тихі, сором’язливі та вперті. Або ж вони відстають від своїх можливостей, стають дедалі слабшими й через нудьгу демонструють дуже нестабільні результати в школі. Стівен Гокінґ 2013 року писав: «У школі фізика завжди була найнуднішим предметом, бо там усе відбувалося так просто й передбачувано». Високообдарованих дітей слід захоплювати відповідним навчальним матеріалом, як-от грою в шахи, вивченням англійської, китайської, або ж запропонувати зіграти в бридж, щоб вони не нудьгували в школі.

Дітей із талантом до математики, музики, образотворчого мистецтва чи спорту слід наділяти особливою увагою. У них має бути можливість розвивати свій дар у спеціальних школах (для талановитих дітей); зрештою, країна теж дістане користь від їхніх «спеціальних» умінь. Талант можна розкрити лише тоді, коли дитину правильно навчають здібні й мотивовані вчителі. Така стимуляція вимагає спеціального облаштування шкіл, а також дозволяє запобігти соціальній ізоляції талановитих учнів. Варто подумати й про інший бік медалі: якщо суспільство відкриває перед талановитими дітьми широкі можливості, то цілком справедливо (та й недорого) надати дітям можливість віддячити у відповідь, поставивши їхній талант та особливі знання на службу школі, якій нерідко бракує фахівців у сферах їхнього обдарування. У час, коли до спорту й мистецтва у школі ставляться як до мачухи, це було б доброю справою.

8. Набуті ураження мозку

Ураження мозку може виникнути через (транспортний) нещасний випадок, під час занять спортом, через крововилив, інфаркт мозку, пухлину чи іншу хворобу мозку, але й під впливом сили. Вибухи можуть травмувати мозок солдатів. Невроджене ураження мозку, залежно від місця та обсягу пошкодження, може призвести до різних неврологічних та психіатричних симптомів, як-от параліч, розлади мовлення, хронічна втома й проблеми із концентрацією, надмірна емоційність, проблеми з поведінкою та навчанням, розлади сну, проблеми з пам’яттю та епілепсія. Після вибухів серед військових констатували також порушення функції гіпоталамуса, а саме гормональні розлади, втому, страх і сексуальні розлади. Люди, які травмували мозок, нерідко втрачають роботу чи змушені припинити навчання. Крім того, після пошкодження мозку зростає ризик бути засудженим через скоєння злочину. Через таке явище, як неусвідомлення хвороби людьми після травмування мозку, досить важко коригувати поведінку таких людей.

Набута травма мозку в дітей та підлітків нерідко стає причиною смерті. Мінімум п’ятдесят дітей, підлітків і молодих дорослих осіб віком до 24 років у Нідерландах щодня травмують мозок; наслідки таких травм значно важчі, ніж вважали раніше. Побутувала думка, що молодий мозок краще зцілиться після поранення, але насправді все якраз навпаки. Травмування мозку в молодому віці може значно вдарити по його розвитку. Це особливо чітко видно під час вирішальних змін у житті дітей і молоді, наприклад під час переходу до старшої школи, перших любовних стосунків чи коли вони покидають батьківський дім. На перший погляд здається, ніби вони досить добре відійшли від перенесеної травми, проте спершу непомітні наслідки можуть призвести до серйозних проблем у подальшому житті.

Від вісімнадцятирічних очікують, що вони більше не керуватимуться імпульсами, однак через невроджені вади мозку так не стається. Приблизно 15 % пацієнтів із травматичним ураженням мозку мають невиявлене ушкодження гіпофіза, яке зазвичай пов’язане з нестачею гормону росту. Якщо таке ураження виявити, то його одразу ж можна усунути, однак дуже часто симптоми такої нестачі, наприклад швидку втомлюваність, трактують як тривале ураження мозку й когнітивний розлад, не шукаючи причин глибше. Лікування травм мозку складається в основному з тренування пошкодженого мозку. Ставку роблять на все ще збережену пластичність нервової системи. Музична терапія позитивно впливає на виконавчі функції, емоції, настрій і швидкість ходи та послаблює потяг до сенсацій і зменшує страх.

9. Крововиливи в мозок та інфаркти мозку

Крововиливи в мозок та інфаркти теж можуть завдати мозку великої шкоди. Щороку в Нідерландах доправляють до лікарні 20 000 людей (у Німеччині – близько 200 000) з інфарктом мозку. За останні роки в їх лікуванні досягли значного прогресу. В межах періоду 4,5 години після інфаркту ще можна вводити речовину – тканинний активатор плазміногену (tissue plasminogen activator), щоб розчинити згусток у судині мозку.

Якщо заблоковано велику судину, то сьогодні існує можливість дістати з неї тромб. Через судину в пахвинній ділянці протягують катетер аж до згустка в мозку. Тоді крізь тромб проводять стент – щось подібне до маленької сіточки. Стент розкривають і витягують згусток із судини, звільняючи просвіт для крові, яка тепер знову може текти по судині мозку. Без такої операції велика частина пацієнтів після інфаркту мозку були обмежені в дієздатності на довгий час, сьогодні ж одужує кожен третій, не втрачаючи самостійності. Ця нова дисципліна – інтервенційна радіологія – зробила вирішальний прорив у лікуванні інфаркту мозку.

Реабілітаційні заходи теж відіграють важливу роль після операцій такого типу. Контрольовані студії показали, що музика сприяє когнітивному відновленню і покращує настрій. Після інфаркту мозку щоденне слухання музики впливає й на функціональне відновлення, що супроводжується анатомічними змінами в мозку. Через шість тижнів щоденного прослуховування музики в піддослідних виявили більшу кількість сірої речовини у фронтальних ділянках і вентральному смугастому тілі.

10. Пластичність

Якщо бракує інформації з одного органа чуття на стадії розвитку, то її компенсують інші органи чуття. Цей феномен дістав назву «компенсаторна пластичність». З нею пов’язані два аспекти: зміна в розвитку інших систем чуттів у корі мозку та підвищена увага до інформації з інших органів чуття. Глухі люди опрацьовують, наприклад, більше візуальної інформації в слуховій корі. Мову жестів у них опрацьовує вторинна слухова кора.

До того ж глухі люди можуть отримати більше інформації з мови тіла й міміки. Не лише читання по губах, а й вираз обличчя відіграє з погляду семантики та граматики важливу роль у мові жестів. Придивіться якось до обличчя сурдоперекладача під час програми новин для глухої аудиторії! Глухі люди відчувають певні аспекти музики завдяки руху тіла й емоціям, що з’являються на обличчі музиканта, а через коливання вони відчувають музичний темп. Лауреатка премії Греммі Евелін Ґленні з дванадцяти років майже не чує. Вона віртуозна барабанщиця, яка, з її власних слів, уміє відчувати музику кожною частиною свого тіла.

Компенсаторна пластичність кори мозку, втім, проявляється насамперед тоді, коли випадіння одної чутливої модальності відбувалося на ранній стадії розвитку; для цього, очевидно, встановлена критична фаза до другого чи третього року життя. Тож не так просто, як здається, насамперед із психологічного погляду, вирішувати будь-яку проблему в мозку, якщо цього просто захотіти. Адже наш мозок пластичний, тож виходить, що його можна змінювати.

Наш мозок і справді змінний. Певна кількість пластичності зберігається, принаймні в деяких ділянках і системах щодо окремих функцій. Усе, що ми вивчаємо, фіксується зрештою в молекулярних і структурних змінах сполучень між окремими клітинами мозку. Ідеться про пластичні зміни в синапсах. Крім того, у старших людей теж можна домогтися покращення функціональної сфери. Однак у багатьох системах нашого мозку пластичність обмежена. Була б вона такою, якою дехто намагається її описати, то травми мозку можна було б лікувати значно легше, а потерпілі не змушені були б мати справу з усіма цими тяжкими, довготривалими неврологічними обмеженнями.

Оскільки в основі психічних хвороб лежить порушення розвитку мозку, тож диспозицію до депресій, шизофренії чи межового розладу особистості не вдасться усунути, якщо процес розвитку мозку запустити ще раз у дорослому віці. Відповідальна за ці хвороби й генетична комплектація, а її, на жаль, змінити неможливо. Хоча проти хвороб мозку постійно винаходять нові ефективні методи лікування, все ж невід’ємною має бути увага до превентивних заходів; а превентивні заходи слід уживати уже під час планування вагітності.

11. Суїцид

Самогубство – це справді останнє, що б я вчинив.

Герман Фінкерс

Самогубство – велика проблема. Щороку в світі накладає на себе руки один мільйон людей. Це більше, ніж забирають війни та вбивства. А кількість спроб самогубства в десять-двадцять разів більша. У Нідерландах 2014 року 94 000 людей намагалися покінчити з життям, 1839 з них загинули (у Німеччині – близько 10 000). Оскільки самогубство – це ще більше табу, ніж психічна хвороба, яка за ним криється, пацієнтам нелегко говорити про власні думки. Шістдесят відсотків людей, які заподіяли собі смерть, не мали терапевта. Та все ж три чверті з них у той чи інший спосіб давали зрозуміти, що вони планують вкоротити собі віку.

Для психіатрів суїцид має свої труднощі, адже вони вбачають у ньому особистий провал. «Після кожного самогубства пацієнта мене охоплює потужне відчуття поразки», – зазначив професор Даміан Деніс, психіатр Амстердамської університетської клініки АМС. З іншого боку, деякі психіатри розглядають суїцид як невідворотну виробничу потребу: «Якщо люди хочуть умерти, то їм у цьому не завадиш». Утім, і це твердження неправильне. Розмова про суїцидальні настрої справді може допомогти. У крайніх випадках є служба екстреного порятунку. Але багато людей про це не знають, а дорога пацієнта до приймальні психіатра, як правило, досить довга. У Нідерландах із 2012 року існує напрям лікування пацієнтів зі схильністю до суїциду, проте на нього зважають надто мало. Кращою доступністю, меншими чергами на прийом і систематичними та експліцитними питаннями про думки щодо самогубства психіатри можуть йому запобігти.

А втім, і середовище не повинно уникати серйозної розмови на цю тему. Слід реагувати уважніше й намагатися допомогти людині в біді. Що справді може зарадити, то це тричі на день у домовлений час проводити «п’ятнадцятихвилинку роздумів». Це обмежує безперервні виснажливі думки, які можуть призвести до самогубства, яке виникає не через бажання власної смерті, а через прагнення припинити цей нескінченний негативний потік думок.

Психічна охорона здоров’я GGZ (Geestelijke Gezondheidszorg) у місті Ґест розпочала 2014 року акцію Zero Suicide Mindset. Ця ініціатива орієнтуються на успішні старання колег із Фонду Генрі Форда, американської установи для пацієнтів із депресією, якій удається уже декілька років зводити кількість самогубств до нуля. Програма охоплює курси для медичного персоналу, інтенсивне лікування пацієнтів і нерідко примусове утримання та лікування пацієнтів із групи ризику. Я з цікавістю стежу за результатами цієї акції. Та не слід забувати незалежно від результатів: через обмеження фінансування, з яким останнім часом зіштовхнулася GGZ, кількість пацієнтів, яких лікують і доглядають, скорочується, тож цілком можливо, що поза межами GGZ кількість самогубств зростатиме.

Варто звернути увагу, що момент самогубства при тяжких депресіях (major depressions) пов’язаний із life events, тобто вирішальними подіями у сфері професії та здоров’я. Цій миті треба приділяти особливу увагу. При межовому розладі особистості цієї взаємозалежності немає. Іноді висувають припущення, що лікування депресії чи шизофренії усуне ризики суїциду. Але автоматично так не буде. Якраз тоді, коли пацієнта випускають із психіатричної клініки після «зцілення», частенько трапляються самогубства. Стрес, який виникає в пацієнта, коли той покидає «безпечне середовище», відіграє тут важливу роль.

ВООЗ 2014 року у своїй доповіді «Запобігання самогубствам» теж вимагала вживання усіх відповідних заходів. Зокрема, вона запропонувала ускладнити доступ до засобів, які уможливлюють самогубство. Ішлося про вогнепальну зброю (у Нідерландах, на щастя, вона не належить до найвищих пріоритетів), певних лікарських засобів і доступу до мостів та залізничних колій. Мене завжди цікавило питання, чому так багато психіатричних установ будують недалеко від колій. «Поїзд кличе», – постійно повторював один пацієнт із шизофренією. Його дружина повідомила про ці висловлювання працівникам установи, але ті не змогли запобігти тому, що він кинувся під потяг.

Схильність до самогубства як окремий діагноз

Професори Андре Алеман і Даміан Деніс у читацькому листі в журналі Nature запропонували внести схильність до самогубства до DSM, каталогу діагнозів у психіатрії. Це поклало б на психіатрів відчуття особистої відповідальності, до того ж таке лікування могла б тоді покривати страховка. Проте інші фахові колеги висловилися проти такої ініціативи. Вони вказують на те, що суїцидальна поведінка може мати різні причини й тому вимагає щораз іншого лікування. Та й справді не можна порівнювати добре обдумане самогубство старшої людини, яка вирішила покінчити з життям після смерті партнера чи друга з імпульсивним самогубством, пацієнтів із депресією чи шизофренією. Те саме стосується людей, які прагнуть позбутися сильного фізичного чи психічного болю. Та все ж це зовсім не причина перестати приділяти самогубству належну увагу.

Рембрандт ван Рейн. Лукреція (1666). Згідно з римськими традиціями, Лукреція покінчила з життям, бо не могла стерпіти ганьби через зґвалтування

Дослідження мозку post mortem на предмет молекулярних змін в осіб, що вкоротили собі віку, доходять висновків, що самогубство можна вважати окремим діагнозом. Біологічне підґрунтя цьому створюють такі нейротрансмітери, як серотонін, глутамат і GABA, а також гормон кортизол. Наше власне дослідження префронтальної кори теж підтверджує, що існує щось подібне до «суїцидального мозку», характерна ознака якого – висока активність системи глутамату. Можливо, це стане поясненням дієвості кетаміну, речовини, яка блокує цю систему. Існують дослідження, які доводять дієвість малої дози цього антагоніста глутамату у формі ін’єкції як при депресіях, так і при схильності до самогубства. Кетамін ще можна прописати у формі спрею для носа. Ба більше, зараз працюють над виготовленням аналогічних речовин у формі таблеток. Мету дії (у нашому випадку суїциду), очевидно, визначає префронтальна кора. Nucleus accumbens, система винагород стає інтерфейсом для когніції, емоції та дії. Що менша (а відповідно й менш ефективна) ця система винагород, то дужче схильний хворий до ангедонії і вищий ризик того, що спроба суїциду закінчиться летально.

12. Актуальні зв’язки між неврологічними й соціальними науками

Неврологічні науки останнім часом розпочали тісну співпрацю у своїх дослідженнях із багатьма іншими дисциплінами, які традиційно займаються вивченням впливу соціального оточення на людину. Сьогодні раптом заговорили про нейролінгвістику, нейротеологію, нейропсихоаналіз, нейроестетику, нейрофілософію, нейросоціологію та нейромаркетинг тощо.

Соціальні науки за кожної нагоди скаржаться, що дослідження мозку хоче поглинути всі ці дисципліни. Існує фобія «нейроредукціонізму» – виключення концептів, які стосуються швидше загальної основи, як-от соціальна взаємодія чи культурні ефекти. Дивно, адже про поглинання чи редукцію не може бути й мови. Це ж цілком логічно, що соціальні й гуманітарні науки роблять мозок предметом свого вивчення, адже вони власне виникли в мозку, а культура, в якій ми зростаємо, певною мірою його формує. Через дедалі більшу складність дослідницьких технік і відповідної вузької спеціалізації науковців дослідження сьогодні може відбуватися лише на основі багатодисциплінарної взаємодії, в якій кожній дисципліни виділено важливе комплементарне місце.

Орієнтовані на експерименти неврологічні науки можуть надати нового виміру описовим соціальним та гуманітарним наукам, і навпаки – у взаємодії з культурою вони здатні зробити свій внесок у неврологічну науку. Багатодисциплінарна взаємодія все ж вимагає розуміння наукової термінології іншої галузі, а також її методів дослідження, можливостей і меж.

А в рамках багатодисциплінарної неврології це не так уже й легко зробити. Електрофізіологи та молекулярні біологи подеколи недостатньою мірою розуміють результати, яких досягли інші. Саме тому, започатковуючи школу досліджень із галузі неврології в Амстердамі 1982 року, ми чітко дали зрозуміти докторантам, наскільки важливо відвідувати також ті курси, які не завжди стосуються теми їхньої докторської, щоб вони могли ознайомитися з науковою термінологією інших дисциплін і після захисту без зайвих труднощів працювати над багатодисциплінарними проектами. Подібні практики в майбутньому мали б позитивно позначитися на міждисциплінарному порозумінні між неврологічними та соціальними науками.

13. Нейроархітектура

Співпраця між неврологією та архітектурою може залишити тривалий слід у нашому життєвому середовищі, а також впливати на наш фізичний і психічний добробут. Нейроархітектура намагається зрозуміти взаємозв’язок між нашим психічним станом та побутовим і робочим середовищем, щоб застосувати ці знання в архітектонічних проектах. Нас приваблюють приміщення з природними компонентами, як-от дерева, газони чи трава. Світло теж дуже важливе: світле оточення може сприяти швидшому одужанню. Спершу у фокусі нейроархітектури перебували лікарні, місця позбавлення волі та школи. Сьогодні туди дедалі частіше входять і звичайні житлові будинки.

На світло в побутовому й житловому середовищі звертають чимраз більше уваги. Медичний центр VieCuri у Венло першим у Нідерландах 2015 року відкрив екстрене та кардіологічне відділення безперервного контролю за станом хворого, повністю обладнане LED-освітленням, яке імітує денне світло. Однак ідея, що світло відіграє важливу роль у нашому самопочутті, не нова. Її знали ще під час будівництва моєї школи.

Світло й повітря

У моїй початковій школі, «першій школі просто неба для здорових дітей» в Амстердамі, побудованій за проектом Йоганнеса Дюкера (1890–1935) та Бернарда Бейвута (1889–1979), стіни класних кімнат були скляними й відкривалися, перетворюючи клас на лоджію. Школу будували в час, коли через боротьбу з туберкульозом велику увагу приділяли гігієні. Дюкер розробив проект негроміздкої будівлі зі скла, сталі й бетону, яка пропускала багато світла, в якої відкривалися вікна, і в якій діти мали нагоду займатися на свіжому повітрі. Уроки під сонцем, з огляду на нідерландський клімат, відбувалися значно рідше, ніж було заплановано, але коли така нагода випадала, то це було для нас справжнім святом.

Проблему туберкульозу тридцятих років подолано, однак відкритий та світлий тип шкільних будівель залишився й до сьогодні, адже ми знаємо, наскільки важливий концепт світла для настрою, успішності та здатності до концентрації.

Будівлі для літніх людей із деменцією

Нічний неспокій – найпоширеніша причина прийому пацієнтів із деменцією до будинків літніх людей. Пацієнти блукають ночами, запалюють газову плиту чи виходять із дому й губляться. Жоден партнер не витримає більше, ніж декілька днів, стежити й опікувати хворого день і ніч. Циркадна система відповідає за ритми дня і ночі. Під час хвороби Альцгеймера ця система страждає одною з перших. Ми довели, що причина цього явища – біологічний годинник, nucleus suprachiasmaticus.

Якщо ця система уражена, то втрачена й стимуляція мозку біологічним годинником разом із потужним викидом вночі з гіпофізу гормону сну мелатоніну.

Біологічний годинник можна стимулювати за допомогою більшої кількості світла в житлових умовах. Дослідження, які проводили протягом трьох із половиною років під керівництвом професора Еса ван Сомерена, довели, що більша кількість світла в умовах проживання літніх людей із деменцією не лише стабілізує циркадний ритм, а й покращує настрій та уповільнює погіршення пам’яті. А комбінація з додаткового світла та двох міліграмів мелатоніну за годину до сну в деяких випадках ще ефективніша. Ця проста процедура така ж позитивна, як і наявні сьогодні ліки проти хвороби Альцгеймера, які, щоправда, мають багато побічних ефектів.

Пацієнти з хворобою Альцгеймера, вочевидь, і самі відчувають, що світло покращує їхнє самопочуття. В одного колеги з інституту в Базелі, де старші люди з деменцією можуть самостійно пересуватися по замкненому приміщенні, їх постійно тягло до середини коридору, над якою був світловий купол. Позитивний вплив світла слід ураховувати під час будівництва квартир для старших людей і будинків для догляду за пацієнтами з деменцією. Садок теж важливий. Надворі більше світла, ніж усередині, окрім того, рух – чудова додаткова стимуляція біологічного годинника, що зменшує нічний неспокій. У Японії пацієнти з деменцією максимально довго перебувають на свіжому повітрі разом зі своїми доглядальниками. У Нідерландах, які приблизно такі ж багаті, нам помітно бракує коштів, аби забезпечити такі заклади фаховим персоналом, а поїздки на природу в нас досі відбуваються за допомогою волонтерів.

Якщо пацієнти з деменцією бачать двері, то хочуть крізь них пройти. Аби запобігти їхній втечі, двері будинку з догляду De Uiterton у Лелістаді заклеїли, як приклад, шпалерами із зображенням книжкових полиць. Якщо в полі зору немає дверей, то літні люди не перебувають у постійному пошуку виходу. Це позбавляє їх значної частини тривоги. У ліфтах стоїть крісло з поїзда, на нього можна сісти й подивитися фільм. Це надає відчуття, начебто сидиш у потягу до Алмере. Коли мешканці хочуть додому, то можуть там посидіти й переглянути кіно. Уже за чверть години вони забувають, що хотіли покинути заклад, і йдуть у кімнату відпочинку пити каву.

НЕЙРОАРХІТЕКТУРА БУДИНКІВ ДОГЛЯДУ ЗА ЛІТНІМИ ЛЮДЬМИ

Професор Ерік Шердер пропонує споруджувати будинки літніх людей так, щоб їхні мешканці отримували максимально потужні стимули, розумові й фізичні – наскільки це можливо в їхніх психологічних межах.

Протягом дня вони повинні максимально багато часу сидіти на денному світлі, а ще краще – ходити. Для цього потрібні довгі коридори зі скляними стінами. Багато житлових приміщень у таких установах сьогодні «ізольовані». Кожен сидить собі там, не бачачи коридору чи іншого місця, де щось відбувається. Через це зникає бажання рухатися. Щоб обмежити довге сидіння, у мешканців має бути змога бачити інших людей у коридорі. Малоформатна будова має такий недолік, що там немає довгих коридорів, а масштабніші заходи, як-от музика після обіду для всіх, ніде організовувати, адже бракує приміщення відповідних розмірів.

В Австрії є будинок із догляду за літніми людьми, в якому «помешкання» – це частина широкого коридору. Коли старші люди бачать своїх співмешканців, які ходять туди-сюди, то й самі можуть просто послідувати за ними. Подібна конструкція відповідає все ще активним дзеркальним нейронам. Бачити ходьбу іншої людини спонукає самого рухатися. Це стосується й інших рухів, наприклад жування. Людям похилого віку, які більше не жують, добре сидіти поряд з іншими, які все ще це роблять. Це можуть бути навіть співробітники, які жують. Багато прикладів доводять, що так можна досягти сильнішої дії.

Дослідження показали, що нетримання можна значно полегшити, якщо мешканці будуть бачити туалет, бажано недалеко від ліжка. Це нагадуватиме їм про необхідність ним скористатися.

Сад, у якому старші люди можуть безпечно прогулюватися, не ризикуючи заблукати, звісно ж, чудова річ, але там проводитимуть час насамперед ті, хто так чи інакше здатен рухатися. Облаштування «саду для рухової активності» – ще не кінець справи. Адже завдання полягає в тому, щоб активувати тих, хто не хоче підводитися з крісла. Те саме стосується й «обладнання для руху» в садах чи на території будинку літніх людей. Ідеальний будинок не матиме ліфтів (принаймні для регулярного використання), натомість буде обладнаний доріжками з невеличким кутом нахилу, які б дозволяли ходити на інші поверхи навіть із ролятором. З погляду архітектоніки це вимагає масштабного планування, адже кут нахилу повинен дозволяти також безпечно сходити вниз. Насамперед піднімання вимагає зусиль, а це саме те, чого вони потребують. Підйом надає можливість реабілітації пацієнтам з одностороннім паралічем та з хворобою Паркінсона.

14. Зазирнути в мозок

Можливостей прочитати з функціонального скану, про що думає людина, стає дедалі більше. Сканер мозку не лише краще розпізнає, що бачить особа, він тепер ще й знає, що вона думає чи бачить у снах. За допомогою сканера можна комунікувати з пацієнтами в комі. Застосування функціонального сканування в майбутньому в нашому житті, медицині, рекламі та юриспруденції відіграватиме чимраз важливішу роль.

Нейромаркетинг, комбінація сканування мозку й реклами, зараз у тренді. Якщо знати, як реагує мозок на певні продукти, упаковки чи обгортку, то можна передбачити, чи купуватимуть споживачі цей продукт. За допомогою помітної на сканері зміни активності можна краще спрогнозувати поведінку, ніж на основі висловлювань тестерів. Віктор Лямме, професор когнітивної неврології в університеті Амстердама розробив процедуру функціонального МРТ-сканування, яка дозволяє передбачати ефективність телевізійної реклами. Спершу зафіксували зміни на функціональному скан-знімку під час перегляду реклами, яка здобула низку премій, щоб визначити її «почерк». Керуючись отриманими результатами, вдалося передбачати рекламу-переможницю за шість місяців до того, як її визнавало найкращою журі.

У цей самий спосіб легше прогнозувати, яка нова музика краще продаватиметься: цільовій групі, підключеній до сканера, дають послухати декілька зразків, а тоді вимірюють зміни в активності nucleus accumbens та медіальній префронтальній корі. Той факт, що зміни в активності мозку дають кращий прогноз за висловлювання тестерів, підтверджує тезу про те, що свобода волі – це ілюзія.

На обрії помітні й можливості використання таких прогнозів у медичній галузі. Деякі пацієнти, перебуваючи у вегетативній комі, все ж дають за посередництвом зміни активності мозку цілком слушні відповіді на запитання. Це відкриває перед нами абсолютно нову перспективу того, що відбувається в мозку пацієнта. І це може мати наслідки й стосовно питання про евтаназію цієї групи пацієнтів.

Сканер може бути корисним і для передбачення ефективності лікування. Виміряні сканером мозку зміни в активності медіальної префронтальної кори як реакція на поради щодо відмови від куріння говорять більше про те, за допомогою якої терапії пацієнт відмовиться від куріння, ніж його власні висловлювання чи висловлювання експертів. Електрошокова терапія ефективна для половини пацієнтів. Якщо вона неефективна, то в пацієнта через електрошок можуть виникнути розлади пам’яті. Саме тому дуже приємна новина, що експерименти з функціональним МРТ у стані спокою в пацієнтів із депресією змогли виявити дві мережі, які дозволяють передбачити на 80 % чутливості та специфікації, чи реагуватиме пацієнт на електрошокову терапію. Ідеться про мережі в дорзомедіальній префронтальній корі та в передній поясній корі. Ефект когнітивної поведінкової терапії в пацієнтів із соціальними фобіями теж можна передбачити (приблизно на 80 % чутливості та специфікації) за допомогою функціональних сполучень мигдалини з іншими ділянками мозку.

XXVI. Кримінальний мозок

1. Психіатрія в кримінальних справах

Право надто важливе, щоб віддавати його юристам.

Франк Кейтенбравер

У залі судових засідань постійно слухають справи про вчинки людей, які можуть ґрунтуватися на психічних чи неврологічних розладах. Наприклад, жінка, яка посеред ночі стріляє чоловікові в живіт, але не може про це пригадати, до того ж зізнається, що вже неодноразово ходила уві сні. Чоловік, який зґвалтував восьмирічну дівчинку по-сусідству, в якого розвивається хвороба Паркінсона й деменція. Чоловік, який регулярно вживає кокаїн, а тоді вбиває свого співмешканця ножем. Керівник секти, який скоїв серію вбивств. Чоловік, який виїхав на тротуар і травмував пішоходів, але пам’ятає лише, як мусив пропустити чорний автомобіль, якого так ніколи й не знайшли. Канадський порноактор Лука Рокко Маньотта, який убив свого китайського друга і розіслав частини тіла 33-річної жертви поштою до політичних партій в Оттаві та шкіл Ванкувера, що зробило його відомим на цілий світ. Уругвайський футболіст Луїс Суарес, який під час чемпіонату світу 2014 року втретє вкусив суперника, за що мусив відповідати хоч і не перед судом, але принаймні перед трибуналом FIFA.

Лікування антидепресантами теж у деяких випадках може спричинити зміни поведінки. Уживання антидепресантів дітьми й підлітками підвищує ризик суїцидальних настроїв та агресії. Сьогодні відбувається дискусія стосовно того, що деякі акти агресії чи навіть самогубств у дорослих могли бути побічною дією антидепресантів. Один депресивний чоловік, який страждав від розладу особистості й приймав клонідин, убив свою дружину; одна жінка, яка вживала антидепресанти, задушила свого дворічного сина і втопилася разом зі своєю семирічною дочкою; колишня стюардеса, яка приймала пароксин, убила власну дочку й чоловіка. Іноді говорять про Prozac killings, однак проблема, очевидно, не обмежується лише цим засобом.

Більшість ув’язнених мають психіатричні проблеми. МРТ в’язнів, які відбувають покарання за тяжкі злочини, дають змогу відзначити високий процент аномалій у мозку. Понад 60 % ув’язнених в Англії в минулому мали черепно-мозкову травму, у 16 % з них це призвело до тяжкого та масштабного ураження мозку. Мета-аналіз показав в ув’язнених порушення виконавчих функцій, які стосувалися, зокрема, уважності, пам’яті, робочої пам’яті та здатності до вирішення проблем. Тож левова частка злочинців мала б стати психіатричними й неврологічними пацієнтами. Але судді та прокурори під час здобуття освіти не отримали відповідних знань про ці хвороби. Тут слід терміново щось змінювати.

2. Сканування мозку в залі судових засідань

Неможливо зрозуміти, чому відчуття свободи та права чи прагнення соціальної справедливості знецінені через те, що в їхній основі лежать процеси збудження в мозку. Це те саме, що недооцінювати красу квітки через те, що вона росте у ґрунті.

Губерт Рорахер, австрійський психолог (1903–1972)

Нині неврологія входить до зали судових засідань. Стосовно питання, наскільки цінним для суду може бути сканування мозку, наразі точиться жвава дискусія. У Нідерландах між 2002 та 2012 роками нейроінформатика відіграла свою роль у 230 злочинах. Ця кількість надалі точно зростатиме. У США біологічний доказ, такий як аналіз ДНК чи обстеження мозку, нерідко стає пом’якшувальною обставиною; там уже неможливо не згадувати про neuro law.

Прикладом може стати випадок із Донтою Пейджем, який у США зґвалтував, а потім убив молоду жінку. Спершу йому призначили покарання у вигляді смертної кари. Однак у суді другої інстанції заявили, що його мозок під час МРТ-сканування порівняно з 56 контрольними особами продемонстрував значно меншу активність у префронтальній корі, у тій ділянці, що відповідає за контроль над імпульсами, уявлення про моральні межі та емпатію. Зменшення активності префронтальної кори, як стало відомо під час апеляційного провадження, виникло через фізичне та психічне насильство в його дитинстві. Його неодноразово били, а шкоду, завдану його мозку, не було враховано. До того ж він був жертвою сексуального насильства та ще й зростав серед страшенних злиднів. Після цього засідання смертну кару замінили довічним ув’язненням. Варто зауважити, що його біографії мало бути достатньо для пом’якшення вироку, однак неврологічні докази подекуди справляють сильніше враження. Втім, жодної гарантії немає, як показує випадок із 62-річним чоловіком, який задушив свою жінку й викинув тіло з дванадцятого поверху. У цьому випадку вирок не змінювали, хоча було виявлено, що на частину його префронтальної кори тиснула кіста.

Маастріхтський професор психології Гарольд Меркельбах, якого нерідко запрошують у суд як експерта, прямо говорить про дедалі частіше використання невропсихологічних результатів тестів і сканів мозку в судових процесах (інтерв’ю від 5 липня 2014 року в Volkskrant). Його лякає внесок неврологічних наук, які, на його думку, збираються перевернути всю систему права з ніг на голову. Він побоюється, що такі терміни, як «провина», «осудність» та «умисність», опиняться за бортом, якщо мозок почнуть розглядати як причину злочину.

Теодор Жеріко. Портрет клептомана (1820). Жеріко був першим художником, хто зображав злочинців та психіатричних пацієнтів «нормальними» людьми

Про таку небезпеку нерідко говорять щодо присутності нейробіологів у залі судових засідань. А все ж за цим криється застарілий дуалізм: провина, осудність та умисність – не що інше, як властивості нашого мозку. До того ж Віктор Лямме в тому самому інтерв’ю справедливо вказує на проблематичність передумови, що ми начебто регулюємо мозок нашими намірами; це казуалістичне твердження, на думку Лямме, з урахуванням досліджень про свободу волі – вилами по воді писане. Якщо людина чинить злочин, то в його соціальному розвитку гарантовано щось пішло не так і потребує виправлення. При цьому не можна спиратися на таку ілюзію, як свобода волі.

На думку Меркельбаха, якщо якийсь примат слідства підходить під поведінку підозрюваного, то судова практика виносить стосовно його вчинку вирок. Деякі люди із захворюванням мозку демонструють аномальну поведінку, інші – ні. Тож сканування мозку тут нічим не допоможе. Меркельбах вказує ще й на те, що фахівцям легше помітити аномалії, коли вся справа близька до аномалії, а лікарі навпаки не помічають аномалій, якщо вони їх не очікують. Крім того, висновок експерта перебуватиме під впливом партій, які йому платитимуть. Цієї проблеми, на думку Меркельбаха, не уникнути, якщо експерти не отримуватимуть жодної попередньої інформації про підозрюваного. Це добра ідея, однак вона не має нічого спільного з дискусією про значення неврологічних доказів у суді.

Іншу проблему Меркельбах вбачає в тому, що звинувачені можуть симулювати симптоми, аби домогтися відшкодування завданої шкоди чи скасування вироку (De Telegraaf за 7 травня 2011 р.). Проте існує психологічний тест на правдивість симптомів, який дозволяє це проконтролювати. Далі Меркельбах наводить дослідження, з яких випливає, що специфічну структуру особистості можна підробити, щоб отримати відповідний фМРТ-знімок. До того ж на фМРТ можна умисно вплинути медикаментами. Це цікаві можливості, але реакції, які вимірюють під час функціонального сканування мозку надто швидкі, аби на них можна було свідомо впливати. На додачу до всього спроба маніпуляцій з фМРТ може закінчитися погано, якщо це робити похапцем. Та й зрештою, чи багато в кого є в розпорядженні власний фМРТ-сканер?

Те, що потенційні маніпуляції з фМРТ у судовому процесі становлять проблему, ще не доведено і видається мені дещо притягнутим за вуха до тих часів, коли грубі аномалії мозку все ще залишаються непоміченими, бо «відповідно до стандартів» структурні МРТ проводять надто рідко. Наприклад, був такий чоловік, який потрапляв до в’язниці протягом сімнадцяти років за дрібні злочини. За останні п’ять років він скоїв понад двадцять злочинів і половину цього часу провів у тюрмі. Зрештою, його затримали, бо він намагався винести із супермаркету десять біфштексів. Жодна людина поняття не мала, що він збирався з ними зробити. Його мати потім розповіла, що все почалося після дорожньо-транспортної пригоди, після якої він декілька тижнів провів у комі. МРТ-сканування показало, що його префронтальна кора, від neocortex до шлуночків була сильно пошкоджена. Особливо тяжким було ураження з лівого боку кори в скроневій частці. Тож не дивно, що він не міг дати раду власним імпульсам. Німецьке дослідження з використанням сканера мозку у виправній колонії максимального рівня безпеки показало, що мозок майже половини ув’язнених мав більші чи менші аномалії.

Проти ідеї Меркельбаха, що основну увагу слід приділяти поведінці, Лямме висуває думку, що для цієї проблеми слід шукати найкраще рішення. І я цілком його підтримую. Найліпшим методом може бути генетичне дослідження, сканування чи тест на визначення поведінки, але нерідко найкращою буде комбінація кількох технік.

Використання функціонального сканера мозку, без сумніву, триватиме й надалі. Якщо піддослідному показувати фотографії чоловіків, жінок, хлопчиків і дівчаток різного віку, то можна визначити, чи він гомосексуальний, гетеросексуальний чи педофіл, а також чи надає перевагу хлопцям, дівчатам чи одним та іншим. Наскільки достовірні ці експерименти – треба досліджувати далі. А все ж незалежно від цього найближчим часом постане питання, чи можна використовувати такі сканери, щоб, наприклад, перевірити людей на педофілію, перш ніж вони посідатимуть робочі місця, де контактуватимуть з дітьми. Серед винних у зґвалтуванні дітей тільки 40–50 % педофіли, а серед педофілів 43 % вчиняють відповідні сексуальні дії. Що ж стосується 57 % педофілів, то, звісно ж, виникає питання принципу, чи можна позбавляти людину посади або виконання певних функцій, якщо вона не скоїла нічого неправомірного.

Як би палко не виступали проти введення до судового процесу нових реалій, таких як неврологічні докази, на мою думку, цей поступ зупинити неможливо. У найближчому майбутньому важливу роль відіграватиме не лише сканування мозку, а й генетичні варіанти, а згодом й епігенетичні зміни, які виникли, наприклад, унаслідок жорстокого поводження чи нехтування дитиною на стадії її розвитку. Нові методи, звісно ж, слід розвивати та запроваджувати систематично й науково. Інша проблема постає при перенесенні даних щодо групи на окремого індивіда. Але й у медицині все відбувається саме так. Дослідження мозку здатні багато розповісти нам про передумови поведінки злочинця; це веде до розуміння або навіть емпатії до звинуваченого. І це знову ж таки може бути корисним уже після покарання, яке матиме на меті не лише покарання, але й запобігання злочинам.

3. Бувають можливості кращі, ніж репресії

Якщо до ув’язненого ставитися як до злодія, то він точно ним стане.

Джон Голсуорсі

У нас уже була влада, яка радше фокусувалася на помсті й сильніших репресіях, тепер настав час більше уваги приділити превентивним заходам і запобіганню рецидивам. Передусім варто прагнути виправлення, коли стосунки між злочинцем і жертвою стануть знову рівними. Якщо покарання у вигляді позбавлення волі ніяк не уникнути, то ув’язнених важливо підтримувати активними за допомого спорту й освіти. Вони повинні покидати виправну установу з добрими шансами на подальшу освіту чи робоче місце. Актуальне китайське дослідження довело, що активна участь ув’язнених у терапії музикою зменшує їхні страхи й депресивні симптоми, а також підвищує самооцінку.

Третій ключовий гравець – суддя. Він більше схиляється до того, щоб покарати злочинця і в такий спосіб якось відшкодувати завдану шкоду жертві. Але бувають і кращі можливості, ніж репресії, наприклад медитація, яка може відбуватися не в судовому порядку. Після періоду апартеїду в Південній Африці єпископ Туту провів неймовірний експеримент із так званою Комісією правди та примирення. Бажання жертви отримували преференції, а злочинця – можливість донести жертвам свою історію. Після такого діалогу жертви залишаються задоволеними, а в злочинців зростають шанси перейняти на себе відповідальність за власні вчинки. Можливо, нам у Нідерландах варто було б щось запозичити в цієї форми виправлення.

Замість того, щоб скеровувати на окремого злочинця лише репресію, такий метод охоплював би також майбутнє злочинця, жертви й суспільства. Ідеться не лише про завдавання страждань, а й про відкриття можливостей вирівняти матеріальну шкоду, зцілити почуття та стосунки. В Африці такий метод, окрім карного процесу, іноді застосовують як альтернативу в інших справах. Ця система не зводить нанівець можливе відчуття помсти, однак пропонує можливість підійти цілеспрямовано до певного рішення. Експерименти доводять, що прагнення покарати злочинця зменшується, якщо більше уваги приділяють побажанням жертви. Інші методи, не пов’язані насамперед із репресіями, описано в наступних розділах.

4. Робота для розумово відсталих людей

Найсолодше життя, як нема про що думати нам.

Софокл («Похвала глупоті» Еразма Роттердамського)

Розумова відсталість – це не те, на що кожен залюбки б погодився. Вона може торкнутися будь-якої сім’ї. Нещасливців, яких спіткала така доля, завжди буде вдосталь, адже вади виникають через варіанти й нові мутації, які відбуваються безперервно. На що ми справді здатні вплинути, так це на спосіб поведінки в таких ситуаціях.

Низький рівень IQ, який буває в 16 % усіх випадків із розумово відсталими людьми, зовсім не означає, що для них немає радощів чи якихось занять. Слід просто підлаштувати роботу відповідним чином. У шістдесятих та сімдесятих роках я стажувався в обох амстердамських університетських клініках імені Вільгеміни – Ґастгуїс та Бінненґастгуїс, які згодом стали Академічним медичним центром університетської клініки Амстердама (AMC). У цих лікарнях сновигали люди в коротких білих куртках, які з величезною радістю виконували різні завдання: розносили пошту, варили каву, відводили кудись пацієнта чи відносили до лабораторії зразки крові. З ними подекуди заводили коротку розмову, вони були повністю інтегровані в усі процеси університетської клініки. Те саме можна спостерігати у відкритій економіці. Ці люди належали до 16 % колективу з низьким рівнем IQ від 50 до 70. На них можна було легко впливати, але вони відповідно й легко пристосовувалися.

Утім, з роками через потребу економії їхні робочі місця були втрачені. Це якраз відповідало духові часу: персонал, так тоді вважали, повинен бути молодим і динамічним. Прості види діяльності цих людей сьогодні в університетах та промисловості замінили кавові автомати, паркомати, електронні контролери квитків та автоматизовані мийки автомобілів. Так вони опиняються без роботи на вулиці, де на них знову ж таки легко впливати, а вони легко пристосовуються – цього разу до кримінальних професій. Половина людей, які постали перед судом за скоєння кримінального злочину, має низький рівень IQ. Суспільству це вартує не лише грошей, а й завдає цілу купу проблем і страждань.

Це ж само собою зрозуміло, що надмірна присутність людей із низьким рівнем IQ серед кримінального осередку та в тюрмах у багато разів дорожча для нашого суспільства, ніж кошти, потрібні на те, щоб пристосувати для них ті чи інші робочі місця. Такі випадки сьогодні вкрай рідкісні. У маленькій чайній у мисливському домі Святого Губерта в національному парку Де Хоге Велюве група таких людей під керівництвом залюбки забезпечує відвідувачів чаєм. У привокзальному кафе в Римі обслуговувальний персонал складався з радісних, завжди готових допомогти людей із синдромом Дауна. На щастя, чимраз більше ресторанчиків беруть на роботу людей із розумовою відсталістю.

5. Покращення поведінки шляхом соціалізації

У 1980-х роках у східній частині канадського Монреаля була ціла низка кварталів із перевищеною кількістю дітей з такими проблемами поведінки, як гіперактивність та агресія. По допомогу звернулися до Річарда Тремблі, молодого психолога з Монреальського університету. Йому впало у вічі, що батьки не закінчували середню освіту, а багато матерів народжували першу дитину дуже юними, у віці до 20 років. У 1985 році розпочалася дворічна вибіркова контрольована інтервенція, під час якої деякі сім’ї з групи ризику дістали підтримку та супровід. Науковці супроводжували батьків і вчителів, інтегруючи як проблемних дітей, так і дітей без проблем із поведінкою, щоб показати дітям із сімей групи ризику рольову модель.

З часом виявилося, що діти з інтервенційної групи через п’ятнадцять років частіше завершували середню освіту (46 проти 32 % у контрольній групі) та у віці 24 років учинили менше протиправних дій (22 % були внесені до реєстру кримінальних справ проти 33 % у контрольній групі). Це довготривале дослідження показало ще й те, що антисоціальна та кримінальна поведінка закладається дуже рано, а саме до шостого року життя. Сьогодні Тремблі займається в Дубліні розробкою інтенсивної превентивної програми інтервенції для 200 жінок із проблемного району, у фокус якої потрапляє куріння, алкоголь і харчування вагітних жінок, а також стосунки в сім’ї. Вони одержують підтримку, поки дітям не виповнюється чотири. Якщо покращити якість життя вагітних жінок, то цілком імовірно, що покращення торкнеться і їхніх дітей.

Подібною опікою проблемних сімей займаються сьогодні студенти відповідних інститутів на третьому курсі в рамках проекту «Матері Роттердама». Центральне місце проекту від Bureau Frontlijn посідає здоровий розвиток дітей із проблемних кварталів, а саме від часу до народження і до шкільного віку. Майбутні матері з проблемних районів нерідко мають цілу купу проблем, їхній стрес погано впливає на ще не народжених дітей. Після народження діти здебільшого теж перебувають серед стресу, проблем у побутових ситуаціях, які стоять на шляху до безпечної соціалізації та доброго виховання. Завдяки комбінації медичних, соціальних і педагогічних інтервенцій протягом вагітності та перших років життя Bureau Frontlijn намагається підвищити шанси дітей із проблемних кварталів.

6. Запобігання злочинності серед молоді

Інтелектуали розв’язують проблеми. Генії їх уникають.

Альберт Ейнштейн

У молодих людей із тяжкими розладами поведінки об’єм сірої речовини (яка складається з клітин мозку та їхніх сполучень) в острівці, мигдалині та лобових і скроневих ділянках менший. Тож ідеться про порушення розвитку мозку. Тео Дореляєрс, почесний професор дитячої психіатрії при Амстердамському вільному університеті, перший захистив дисертацію про домінування психічних захворювань у місцях позбавлення волі. Він закликає до ранньої опіки над дітьми до дванадцяти років, які демонструють ризиковану поведінку. У восьми- й дванадцятирічних дітей, насамперед у хлопців, ідеться здебільшого про обмежену протиправну поведінку, зокрема вандалізм. Їхні вчинки переважно не мають тяжких наслідків, щоб до них одразу приставляли опікуна, але третина цих дітей має справу з психіатричними чи психосоціальними проблемами.

Крім того, відставання в розвитку мовлення від двох років серед марокканських хлопчиків із цієї групи стало вагомим показником для прогнозів рецидивів. Замість вирішувати конфлікти на словах, вони пускають у хід кулаки. Ці підлітки нерідко походять із сімей із багатьма проблемами й мають кримінальних старших братів, під чий вплив потрапляють. За допомогою післяшкільної опіки, яка пропонує їм як відпочинок, так і освіту й лікування, цих юних людей можна знову повернути під контроль. Певні вольності вони можуть заробляти собі бажаною поведінкою. Як приклад можна назвати амстердамський проект VoorUit («НаПеред»), коли студенти, залучені до нього, можуть проживати безкоштовно, якщо проводитимуть десять годин на тиждень із дітьми молодшими дванадцяти років із сімей з міграційним минулим: гратимуться з ними, готуватимуть їжу, робитимуть домашні завдання та займатимуться спортом.

Дореляєрс виступає також за те, щоб із молодиками, які скоїли злочин сексуального характеру, працювала не лише поліція, а й психіатри, адже в них нерідко виявляють аутичні та антисоціальні розлади поведінки. Якщо не лікувати ці відхилення, то кількість рецидивів зростатиме.

Аби запобігти тому, що діти в дуже ранньому віці (переважно в сім років) через тяжкі соціальні проблеми були втягнуті до криміналу, була створена Амстердамська превентивна інтервенційна команда (Preventief Interventie Team – PIT). Її співробітники опікувалися навіть вагітними. Спеціалісти з численних галузей медицини й науки співпрацювали в одній команді. Вони обмінювалися всією наявною інформацією стосовно проблемних дітей, а після звернення відвідували їх удома по двоє в межах 48 годин. Станом на початок 2014 року вони опікувалися 535 дітьми з 259 сімей. Легеньким тиском вони крок за кроком завойовували довіру сімей, допомагаючи підліткам записатися на спортивну секцію чи знайти якийсь підробіток. У такий спосіб їм вдалося налагодити контакт із 98 % сімей. Деяких відібраних дітей обстежували в університеті Лейдена. Їх перевіряли на сканері на предмет здатності розпізнавати емоції. Треба було встановити, чи розуміють діти, що відбувається довкола них, і чи могли б аргументувати з перспективи іншої особи, які соціальні норми вони застосовують і чи вміють контролювати власні імпульси. Так нейропедагог формує профіль їхніх слабких і сильних рис, а PIT дбає про те, щоб за допомогою тренувань постійно тривала робота над помилками. Фінансові видатки досить значні – приблизно 6500 євро на кожну дитину за рік, але добрий початок – це вже половина справи.

Навіть коли вживати превентивні заходи вже запізно, все ще можна зробити цілу купу справ. Держава прагне усіма засобами витягнути 600 особливо злочинних підлітків зі світу криміналу. З 2011 року держава намагається як у виправних установах, так і за їхніми межами забрати з вулиці цих, часто жорстоких рецидивістів, за плечима яких численні грабежі та проникнення у квартиру. Програма спирається на три стовпи: покарання, опіка й запобігання. До кожного злочинця приставляють «режисера», мета якого – допомогти їм звільнитися з пут криміналу. У цій програмі бере участь дирекція виправних установ у містах Лелістад та Алмере, а також 40 інших інституцій.

Спершу моніторили структурні особливості підлітків із психіатричного аспекту. І в цій групі половина злочинців виявилася малообдарованою. Левова частка з них має психіатричні труднощі та проблеми із залежністю. Від початку програми її пройшли 350 молодих людей. Вони одержали підтримку, місце практики і тимчасовий притулок. Ризик рецидиву зменшився на 53 %. Такий успіх сприяв розширенню групи до тисячі кримінальних підлітків. Однак запобігти тому, щоб молодь узагалі потрапляла до кримінальних кіл, як це намагається робити PIT, звісно ж, значно краще.

7. Проблемні підлітки з психічними розладами

Не в усіх галузях проводять подібні превентивні заходи. Малолітніх осіб зі складними проблемами замикають без адекватного лікування. Саме таким було рішення судді у справах молоді 2014 року про запроторення амстердамського юнака Ферді до Альмати, закритої виправної установи для підлітків у місті Ден Долдер, яка спеціалізується на підлітках із розумовими обмеженнями. На початках його ще відвідував терапевт психологічної служби здоров’я, однак коштів на дорогу ніхто не компенсував, тож лікування припинили. Натомість варто надавати пріоритет взаємодії опіки над молоддю та психологічним службам, адже психіатричні проблеми дітей в установах закритого типу потребують вирішення.

Для закритої опіки над підлітками в розпорядженні Нідерландів перебуває 1300 місць. Їх обладнали насамперед із погляду безпеки та запобігання ризикованим ситуаціям. Психологічна служба молоді займається молодими людьми з тяжкими психіатричними проблемами. Їх варто захищати від них самих та від їхнього оточення. Просто закривання цих підлітків не допоможе, адже колись вони знову повертаються до суспільства, а їхні психіатричні проблеми так і залишаються не вирішеними. Крім того, нерідко їм потрібен індивідуальний план лікування, а опіка над молоддю цього не передбачає. Власне кажучи, вся «мережа допоміжних засобів» для проблемної молоді потребує удосконалення.

8. TBS

TBS (terbeschikkingstelling van de regering – передача під управління) це специфічна форма покарання в Нідерландах. Її призначають людям із «недостатнім рівнем розвитку або з хворобливим розладом розумової активності», які скоїли злочин, за який передбачено мінімум чотири роки позбавлення волі. За умови часткової осудності звинуваченому можуть винести такий вирок за злочини середньої тяжкості. Проте суддя завжди зберігає за собою право призначати психіатричне лікування.

На рік до TBS засуджують у 150 випадках. TBS можуть поєднувати з тюремним ув’язненням. Переведення до клініки TBS проходить після відбування двох третин терміну ув’язнення. На мою думку, це необдумано. Спершу встановлюють, у кого хворий мозок, тоді його карають і лише після цього призначають лікування. Так назавжди вислизає з рук цінний для терапії час. Покарання та лікування слід присуджувати одночасно.

Велику кількість TBS-ників раніше лікували в диспансерах для наркозалежних та в установах опіки над молоддю. У багатьох із них діагностували антисоціальний розлад особистості. На думку експерта з питань TBS, професора Ялмара ван Марля, 60 % мешканців клінік TBS невиліковні. Як правило, лікування TBS має відбутися в межах шести років. Якщо небезпека рецидиву за цей час не зникла, то TBS-ника можна перевести до так званого Longstay, де утримують подалі від суспільства людей із порушенням розвитку мозку чи його захворюваннями. Оскільки вони не винні, що в них такі проблеми з мозком, то в Longstay їм варто створити максимально комфортні умови для життя.

XXVII. Проблематика кінця життя

Be nice to your kids, they’ll choose your nursing home[28].

Напис на горнятку для кави, яке мені подарувала дочка

У кінці ми всі мусимо помирати. Для декого, наприклад, для конфесійно змішаних пар, які раніше в конфесійно неоднорідних Нідерландах не мали навіть права лежати поряд на цвинтарі, навіть тоді проблеми не закінчувалися. У дискусії стосовно того, як би ми хотіли померти, Нідерланди посідають місце очільника. Під час етичних дискусій на цю тему важливі й додаткові проблеми, які виникають через хвороби мозку.

Оскільки чимраз більше людей дотримуються думки, що ніяка вища сила не поклала на нас обов’язок жити, і дедалі менше людей вірять, що страждання очищують душу, у фокус потрапляє питання, як хотілося б померти. Я не розділяю повністю сенс китайського прислів’я: «Краще погане життя, ніж добра смерть». Мені більше до душі теза Гуртка гуманістів: «До хорошого життя належить і хороша смерть». У Нідерландах від часу прийняття закону про евтаназію 2012 року більше не доводиться обирати, адже тепер є можливість як хорошого життя, так і хорошої смерті.

Проникливий, нагороджений премією Оскар фільм Amour зображає ситуацію, яка суперечить дії нідерландського закону про евтаназію. У житті пенсіонерів, пари музичних доцентів віком за вісімдесят, досі є місце для пристрасті до музики. Проте в жінки стається інсульт, і половину її тіла розбиває параліч. Після нібито неризикованої операції вона переживає ще один, цього разу ще тяжчий інсульт. Відповідно до її побажання, її самовіддано доглядає, наскільки дозволяє залишок сил, її чоловік в їхньому домі в Парижі. Від дочки, яка мешкає за кордоном, не варто очікувати допомоги, тим паче що стосунки з нею через ситуацію, що склалася, стали ще гіршими. Коли жінка відходить усе далі, чоловік звільняє приватну медсестру. Догляд стає для нього непосильним тягарем. Зрештою старий та ослаблений чоловік обриває життя своїй дружині за допомогою подушки. У Франції активну евтаназію, на жаль, досі не визнають.

1. Активне сприяння смерті / Допомога при самогубстві

Бути мертвим чи ненародженим – результат, мабуть, той самий.

Марк Твен

Кількість зареєстрованих у Нідерландах випадків евтаназії або допомоги при суїциді за останні роки зросла. Лікарі звітували 2016 року про 6091 випадок активного сприяння смерті чи допомозі при самогубстві. Таких випадків 2009 року було відносно мало – 2636. Це дані щорічного звіту регіонального контрольного комітету з евтаназії за 2016 рік. Та й у нідерландських лікарів сьогодні більше відваги повідомляти про подібні ситуації. У переважній більшості випадків пошуку допомоги в смерті йшлося про страждання пацієнтів при ракових захворюваннях. Тож ухвалення закону про евтаназію в Нідерландах, який дав змогу померти з гідністю, – справжнє добро. Але для цього слід затвердити низку рішень про кінець життя й обговорити їх із найближчими родичами.

Необмежене застосування закону про евтаназію, зокрема у випадку неврологічних і психічних хвороб, має дедалі ширше визнання. Стосується воно й деменції на ранніх стадіях. Хоч дехто й стверджує, що пацієнти з хворобою Альцгеймера не показують жодних знаків про те, що вони страждають, проте тут нерідко випускають з поля зору страхи й депресії на ранніх стадіях хвороби, коли пацієнти цілком усвідомлюють, що на них чекає. До того ж на пізніх стадіях хвороби Альцгеймера нерідко виникають болі й задуха. На ранніх стадіях хвороби пацієнт ще здатен чітко заявити, що перспектива втрати когнітивних функцій завдає йому нестерпних страждань, тож він хотів би, щоб йому допомогли померти, і лікар прийде на допомогу.

Однак і в пацієнтів з хворобою Альцгеймера може статися крововилив у мозок чи інфаркт мозку, тож одним махом зникає будь-яка можливість порозуміння між пацієнтом і лікарем. Сьогодні активно дискутують про те, наскільки обов’язкове розпорядження пацієнта про активне сприяння смерті чи допомогу при суїциді через нестерпні страждання при певних станах, спричинених хворобою. Професорка Ельс Борст, яка протягла закон про евтаназію крізь Першу та Другу палату нідерландського парламенту, захищає думку, що таке побажання слід поважати. У декількох таких випадках уже надали активну допомогу при смерті, а контрольний комітет визнав такі дії правочинними. У 2013 році зареєстрували 97 випадків активного сприяння смерті при деменції. Сама ж Ельс Борст, на жаль, так і не дочекалася ніжної смерті: її вбив 2014 року пацієнт психіатрії, супротивник евтаназії.

Незважаючи на наявність можливостей активного сприяння смерті чи допомоги при самогубстві, усе ще є хворі люди, які прагнуть прожити весь перебіг хвороби до кінця. Паліативна медицина пропонує їм дедалі кращий догляд. Порівняно з іншими країнами паліативне забезпечення в Нідерландах було розбудоване досить пізно. Тільки нещодавно в деяких лікарнях і санаторіях виникли невеличкі відділення паліативної медицини. У людей, що помирають, окрім болю, можуть виникати й інші проблеми, як-от втрата ваги, проблеми з травленням, свербіж і задуха. Під час паліативного забезпечення слід звертати увагу й на інше коло проблем, не пов’язаних із тілом: страх майбутнього, злість на лікаря чи хвилювання через дітей.

2. Психіатрія

Смерть – нудна й сумна подія, тож я вам раджу ніколи не мати з нею справи.

В. Сомерсет Моем

Навіть у тяжких випадках хронічних психічних захворювань з 2002 року законом дозволена активна евтаназія. Кожен третій запит про евтаназію в Нідерландах надходить від психіатричного пацієнта. Психіатри останнім часом дещо більше готові пристати на таке прохання. Загалом у Нідерландах 2013 року активну евтаназію провели 42 пацієнтам із хронічними психічними розладами. Це значно більше, ніж 2012 (14) та 2013 року (13). На таке прохання можна відповісти згодою відповідно до норм закону про евтаназію. Так принаймні вдається уникнути частини жахливих самогубств, скоєних на самоті.

ПОРАДНИК З ПИТАНЬ СМЕРТІ

Умирати просто, кожному це до снаги.

Рене Ґуде

Переважна частина населення Нідерландів вважає закон про евтаназію з 2002 року важливим досягненням. Ретельний перебіг усього процесу чимраз більше викликає довіру в лікарів, тож відсоток заявок постійно росте. А втім, лікарям, які бачать своє покликання в тому, щоб опікуватися та лікувати пацієнтів, часто важко завести з ними розмову про проблематику кінця життя.

Тому хороша, зразкова ініціатива – введення посади порадника з питань смерті. Берт ван ден Енде виконував цю функцію з 1997 до 2014 року в лікарні Альберта Швайцера в місті Дордрехт. Темою «допомога в питаннях смерті» займається в цій лікарні порадник, який надає підтримку всім учасникам цього процесу. Порадами й підтримкою він не лише допомагає пацієнтам і їхнім родичам, а й персоналу та іншим помічникам як в юридичних й етичних, так і в практичних аспектах. Лікарня Альберта Швайцера, яку двічі відзначали як «найкращу лікарню Нідерландів», дивним чином так і залишається єдиною установою, де є такий порадник.

Прохання має бути добровільним і добре зваженим, страждання пацієнта – нестерпними та безперспективними, і жодного іншого вирішення бути не повинно. Допоки ще зберігається перспектива лікування, прохання психіатричних пацієнтів про евтаназію не розглядають; тоді слід робити все можливе, щоб запобігти самогубству. На щастя, за останні роки медичне лікування стало значно кращим.

Нідерландська Асоціація психіатрії рекомендує психіатрам питати поради не одного, а двох незалежних лікарів: одного, який спеціалізується на захворюваннях пацієнта, та лікаря SCEN (Steun en Consultatie bij Euthanasie in Nederland – Підтримка та консультація при евтаназії в Нідерландах), навченого давати інформацію стосовно питань евтаназії, а також перевіряти, що все відповідає букві закону. Найближчим часом вимога про залучення двох спеціалістів буде закріплена і в законі. Проблема в тому, що через нестачу психіатрів, можливо, доведеться чекати до п’яти місяців.

Клініка кінця життя, куди можуть звернутися пацієнти, прохання яких про припинення життя більше ніде не хочуть чути, 2013 року отримала 1035 запитів, у 232 випадках зробили активну евтаназію або ж допомогли пацієнтам, які самі хотіли покласти край своєму життю. Серед них були й сімнадцять фізично здорових психіатричних пацієнтів. За дорученням клініки кінця життя по цілій країні працює 35 бригад. Третина пацієнтів звертається до цієї установи, тому що їхній сімейний лікар не має багато досвіду в питаннях евтаназії. Так виникла ініціатива, щоб таким лікарям допомагали досвідчені консультанти. Мета задуму – чимраз більше лікарів залучити, щоб клініка кінця життя могла сфокусуватися на незвичних, складних випадках.

Бельгія зіштовхнулася з новим казусом 2014 року. Серійний ґвалтівник та вбивця Франк ван ден Блекен вирішив попросити про активну евтаназію через нестерпні психічні страждання та відсутність психічного лікування у в’язниці. Його слова: «Мене ніколи більше не випустять на волю, і це справедливо. Тож я сиджу тут, як у саркофазі, і лишень чекаю, коли помру. Це більше не психічне страждання, це психічні тортури». Однак його лікар в останню мить спасував. У влади не було особливого зацікавлення в заголовках на кшталт: «Евтаназія для в’язня через недостатнє лікування. Тобто йшлося одночасно про ганьбу та шкоду для іміджу».

У Бельгії, на відміну від Нідерландів і Німеччини, немає передавання під керівництво (TBS); таких ув’язнених зовсім не лікують. Специфічне лікування та опіка над злочинцями, які скоїли злочини сексуального характеру з високим ризиком рецидиву, відсутні. Європейський суд із прав людини засудив Бельгію вже в чотирнадцяти випадках, але для політиків це непопулярна тема. Ван ден Блекен зрештою попросив, щоб його перевели до нідерландського закладу TBS. За правління тодішнього державного секретаря юстиції це видавалось можливим, проте його наступник виступив проти. Я вважаю за необхідне такій людині, як Франк ван ден Блекен, у якого хворий мозок і звільнення якого становить загрозу для суспільства, забезпечити гуманне життя поза межами суспільства.

3. Завершене життя

У мене не виникає ані найменшого сумніву в тому, що багатьох літніх людей заспокоїла б наявність у них засобу, який би дозволив їм у прийнятний спосіб покинути життя в одну мить, яка їм, з урахування того, що на них чекає, видаватиметься підхожою.

Ґейб Дріон (1917–2004), віце-президент Верховного суду Нідерландів (1991)

Люди, які вважають своє життя завершеним і не страждають від прихованої депресії, яку можна лікувати, на мою думку, мають право на допомогу при суїциді. Згідно з опитуванням NVVE (Нідерландське об’єднання з добровільного завершення життя) за 2010 рік таку думку підтримує 85 % населення. Суїцид має відбуватися не лише таємно та в агресивний спосіб, але й м’яко, у колі близьких і за сприяння досвідчених лікарів.

Іноді говорять про «таблетку Дріона», але таких таблеток не існує. А втім, можна було б використовувати інші лікарські засоби, які відповідно до закону про евтаназію від 2002 року застосовують при евтаназії та допомозі при самогубстві. Однак цей закон стосується лише хворих людей. Саме тому виникає потреба внести до нього зміни, згідно з якими евтаназія та допомога при самогубстві були б дозволені також у тому випадку, якщо після виважених роздумів особа вважає, що її життя завершене.

Щоб сприяти цьому, ми започаткували 2009 року ініціативу Uit Vrije Wil («З власної волі») – підхожа назва, навіть якщо вважати, що відповідно до моїх наукових поглядів свобода волі є ілюзією. Ця ініціатива одразу ж отримала широку підтримку серед населення. Проте досі справа так і не дійшла до змін у законі, адже до цього часу тривають торги в Другій палаті парламенту з метою домогтися підтримки маленьких християнських партій за певні поступки в інших питаннях. Чому ці партії настільки ускладнюють можливість кожного самостійно приймати вибір, чи вдаватися йому до евтаназії, і якщо так, то в який спосіб і коли? Зрештою нікого ж не змушують погоджуватися на евтаназію, окрім того, законом передбачено цілу низку критеріїв контролю.

Усе ж таки певних змін, зумовлених інтересом до ініціативи Uit Vrije Wil, таки вдалося досягти: Нідерландська спілка лікарів (KNMG) вказала на те, що людина може страждати й через сукупність менших, несмертельних хвороб (як це часто буває в осіб літнього віку). Ці страждання можуть стати безперспективними й нестерпними, тож і в таких випадках варто вдаватися до евтаназії. Таке розширене трактування закону може справді допомогти деяким людям.

Оскільки смерть, по суті, є кінцевою метою нашого життя, я ознайомився за останні декілька років із цим справжнім, найкращим другом людей настільки, що його образ мене більше не лякає…

Вольфґанґ Амадей Моцарт у листі до батька(4 квітня 1787 р.)

Хоч відповідної норми закону про евтаназію для людей, які вважають своє життя завершеним, ще немає, та вже сьогодні можна взяти все в свої руки. Цим «автономним шляхом» можна пройти, зібравши за допомогою інтернету деякі доступні ліки. Люди, які прагнуть такого кінця життя, можуть отримати консультацію у Фонді De Einder («Горизонт»). Ця організація знає спосіб, як отримати з Китаю у вітальній листівці до дня народження смертоносний порошок. Тобто з країни, де евтаназія суворо заборонена. Однак інформація з Фонду не може бути використана для допомоги при самогубстві – за це передбачено покарання. Можна ще спробувати перестати їсти і пити, сподіваючись що лікар добре подбає про «піст вмираючого». Проте я б не рекомендував цього.

4. Заборона лікування та відмова від реанімації

Товстий пан Баккер нічого не мав би проти, якби його реанімувала дівчина, однак категорично не бажав, аби його повернув до життя чоловік.

Дні лікеру. Адвокат, Таємний щоденник Хендріка Груна віком 831/4 роки. Зроби щось із життям!

Лікарі керуються власним медичним висновком. Основна їхня мета – зцілити людину; але при цьому вони подеколи забувають про побажання пацієнта. Згідно з законом про медичні договори медичного обслуговування (Wet op de geneeskundige bahandelingsovereenkomst, WGBO) лікарні не мають права лікувати людей без їхньої згоди. Можна ухвалити рішення про заборону лікування чи відмову від реанімації. Приблизно 5—10 % мешканців будинків з догляду за літніми людьми та хоспісів підписали договір про медичне обслуговування, де вказали на заборону лікування. Літні люди сьогодні відстоюють право на автономію. До того ж на сьогодні в їхньому розпорядженні велика кількість інформації стосовно проблематики кінця життя.

Нел Больтен, яка бачила достатньо страждань, працюючи в реанімаційному відділенні для старших людей, говорить: «Я не хочу, щоб мене відкачали, а тоді підтримували у вегетативному стані». Саме тому я зробила собі на грудях татуювання НЕ РЕАНІМУВАТИ, МЕНІ ПОНАД 91 РІК. NVVE випускає медальйони «Не реанімуй мене», які можна носити на ланцюжку довкола шиї. Така вимога зв’язує фаховим помічникам руки. У 2014 році в Нідерландах такий медальйон носили 32 000 людей. Однак Нел Больтен йому не довіряє. Медальйон може зіскочити назад, якщо лежати на спині, або його можуть не помітити.

Едіт Шіпперс, міністерка охорони здоров’я Нідерландів, визнала після кількох консультацій 2005 року таке татуювання правовим.

Шанси на одужання після інфаркту серця у старших людей раніше справді були мізерними. Адже недаремно Берт Кейцер, який працює лікарем у будинку для літніх людей, колись назвав реанімацію «крайнім типом насильства», коли зазначав: «Люди завдають непоправної шкоди, коли силою намагаються прогнати з тіла смерть, яка на ту мить там уже глибоко вкоренилася». Та все ж завдяки АЗД (автоматичні зовнішні дефібрилятори), які сьогодні висять майже всюди, вдалося дещо покращити сучасну статистику після реанімації. Хоч після зупинки серця й досі більшість людей таки помирає, однак 90 % літніх людей, у яких зупиняється серце поза межами лікарні, таки виживають і прокидаються в реанімації лише з незначними ушкодженнями. Це випливає з досліджень університетської клініки Амстердама (АМС). Тож на основі кращих результатів за останні декілька років ставлення до реанімації змінилося.

XXVIII. Перспектива

Прогнозувати важко, особливо якщо це стосується майбутнього.

Алан Джон Персиваль Тейлор

1. Комп’ютер vs мозок

Коли машина зможе написати сонет чи скомпонувати концерт на основі пережитих думок та емоцій, а не спираючись на випадково згенеровані символи, лише тоді можна погодитися, що машина зрівнялася з нашим мозком.

Сер Жоффрей Джефферсон

У відкритому листі 2014 року Стівен Гокінґ застерігав від створення штучного інтелекту з власною волею: він тоді замінив би людство. Ну, так далеко ми ще не зайшли. Хоча комп’ютери тим часом стають дедалі мудрішими, проте вони все ще обмежені ззовні. Суперкомп’ютер Deep Blue ще 1997 року здолав у шахах світового гросмейстера Гаррі Каспарова. У Deep Blue були запрограмовані всі правила гри в шахи, а також усі партії гросмейстерів, однак шахи – це єдине, на що здатна ця програма. Вона не здатна зіграти в Mensch, a..rgere dich nicht[29] чи вигадати власну гру.

Існує чудовий фільм про геніального англійського піонера у сфері комп’ютерів Алана Тюрінґа (1912–1954), який винайшов механічну машину для розкодування «Еніґми» – коду, яким користувалися німці під час Другої світової війни. Своїм винаходом Тюрінґ скоротив тривалість війни на два роки і врятував мільйони людських життів. Однак після війни його заарештували через гомосексуалізм і здійснили хімічну кастрацію за допомогою естрогенів. Він страждав від численних побічних ефектів, серед яких і збільшення молочних залоз грудей; одного вечора кухонним ножем він власноруч вирізав із ноги підшкірний гормональний імплантат. (Ця подія не ввійшла до фільму.) У віці 41 року Тюрінґ покінчив із життям, з’ївши яблуко, отруєне ціанідом. До сьогодні точаться дискусії, чи це було самогубство, чи вбивство.

Бенедикт Камбербетч зіграв у цьому фільмі («Гра в імітацію») незабутню роль дещо аутичного, соціально покинутого, замкненого в собі трагічного математика Алана Тюрінга. Британський уряд 2009 року перепросив за погане ставлення posthum, і лише 2013-го – тобто через шістдесят років – королева Єлизавета ІІ помилувала Тюрінґа.

Пам’ять про Тюрінґа досі живе в названому на його честь тесті. За допомогою тесту Тюрінґа можна визначити, хто по той бік листування: людина чи комп’ютер. Вдалося досягти певного поступу: наприклад, був тест із використання програмного забезпечення «Євген Густман», під час якого третина дослідників повірила, що штучний голос ламаною англійською належав тринадцятирічному українському хлопчикові. Проблема в тому, яке саме питання треба поставити, щоб вивести таку програму на чисту воду. В іспанському фільмі Eva (2011) знайшли гарне запитання: «Що ти бачиш, коли заплющуєш очі?»

Водночас штучний інтелект значно просунув розвиток, особливо в галузі комп’ютерних ігор. Комп’ютерна фірма DeepMind опублікувала в журналі Nature за 2015 рік алгоритм – самовчитель, комбінацію з нейронної мережі та контрольованого навчання. Програма Deep Q навчається так само, як і ми, тобто щось випробовує, дивиться, що відбувається, і запам’ятовує результат. Програма іноді навіть виявляла, яка стратегія найкраще підійшла б для комп’ютерної гри, знайшовши рішення, що здивувало навіть працівників DeepMind. Технологія, яка лягла в основу процесу, дістала назву Deep Learning. Її мета – навчити комп’ютер мислити, як людський мозок.

Цю техніку продовжували розвивати, що призвело 2016 року до тріумфу комп’ютера для гри «Ґо» AlphaGo, розробленого Google Deep Mind. Він переміг найкращого гравця в «Ґо» десятиліття, вихідця з Південної Кореї Лі Седоля з рахунком 4:1. У цієї гри суттєво більше ігрових варіантів, ніж у шахах; відповідно донедавна вважали, що комп’ютер таке «не подужає». AlphaGo вивчив не лише мільйони ходів професійних гравців у «Ґо», він ще й за допомогою Deep Learning із шаленою швидкістю грав тисячі партій на день проти самого себе.

За допомогою алгоритму Deep Learning, техніки розпізнавання облич та спеціального 3D-принтера спершу проаналізували 346 картин Рембрандта. У 2016 році комп’ютер попросили намалювати «нову» картину Рембрандта. Голова проекту Rembrandt Research, професор Ернст ван де Ветерінґ, одразу зауважив низку нюансів, яких бракувало і які комп’ютер явно не засвоїв: блиск, яким Рембрандт вказує на сльози на нижній повіці, мазок білого, яким він переносить глянцеве світло на кінчик носа, а також вільний спосіб зображення комірця. Проте найбільше цьому «плоскому» 3D-принтеру бракувало незрівнянної креативності Рембрандта. Тож можна говорити про непогану техніку для створення якісних копій, але неперевершеної картини від нього годі очікувати.

Deep Learning уже скоро знайде застосування в безпілотних машинах і роботах. Утім, робот досі не здатен зав’язати навіть шнурків: його координація рука – око та дрібна моторика при мінливих обставинах бажають кращого.

Дуґлас Гофстедтер, професор когнітивних наук у США, який написав багато про штучний інтелект, каже, що в принципі, кожному комп’ютерові до снаги наслідувати процеси людського мозку й моделювати відповідно будь-який інтелектуальний процес. Спосіб дії нейронних мереж, які моделюють паралельну активність у мозку, утворюють базис для мереж розпізнавання мови й облич, які постійно демонструють дедалі кращі результати. Однак це, звісно ж, дуже специфічні способи використання. Гофстедтер вважає нереальним, щоб інтелект комп’ютера протягом наступного часу зрівнявся з людиною. У розвитку комп’ютерів науковці не намагаються враховувати когніцію – інтуїцію, інтелект та розуміння – яка, на думку Гофстедтера, вирізняється творенням аналогій.

Людський мозок на голову вищий від мозку тварин, адже здатен впізнавати зразки. Ця здатність протягом еволюції стала необхідною умовою виживання, особливо, коли йдеться про місця, де можна було знайти поживу, а також розпізнавання тварин, які могли б слугувати їжею чи становили небезпеку. Розпізнавання облич та емоцій, які можна на них прочитати, а також комунікація за допомогою жестів мала велике значення для існування у складному суспільстві. У питаннях розпізнавання зразків сьогоденні комп’ютери ще недостатньо добрі: було досить важко просунути комп’ютер настільки, щоб той міг відрізняти кота від собаки – те, що вмів наш пес, ще коли був цуценям.

Однак у сфері розпізнавання облич комп’ютери все ж стають кращими. Великого прогресу досягнуто й у галузі розпізнавання мови. Зараз комп’ютер вміє не лише читати вголос написаний на екрані текст, а й синхронно його перекладати та озвучувати. Хоча результат ще далекий від досконалості.

То ж чи зможе колись комп’ютер стати як людина чи навіть кращим за неї, бути креативним, виявляти емпатію, страждати від головного болю і роздумувати? Зараз докладають великих зусиль у цих напрямках. Так, наприклад, Painting Fool, проект у сфері штучного інтелекту в Імперському коледжі Лондона, намагається розробити програму творчого малювання. Своєрідним лакмусовим папером успіху проекту стане мить, коли Painting Fool справді стане креативним і творитиме об’єкти, які люди могли б вважати мистецтвом. Проте ця мить поки ще дуже далеко.

Без сумніву, не можна не згадати про великі технічні успіхи. Замість конвенційних, лінійних комп’ютерів у нашому розпорядженні сьогодні розроблений компанією IBM процесор TrueNorth, організований як нейронні мережі нашого мозку. На такому чипі розміщено мільйон нейронів і 256 мільйонів «синапсів», контактів, які з’єднують нейрони між собою. На перший погляд, це багато, проте не відповідає навіть об’єму мозку маленької комахи. У розпорядженні мозку людини від 80 до 100 мільярдів нейронів, кожен з яких контактує з 1000—100 000 інших нейронів. Цей новий процесор від IBM здатен розпізнавати зразки в даних – здібність, яку називають початком «мислення». Та якщо цю систему суттєво не розширити, то різниця з нашими сучасними комп’ютерами не така вже й велика. На сьогодні IBM об’єднав 16 таких чипів, цим самим досягнувши позначки 16 мільйонів «нейронів». Наступна мета – поєднати 4096 таких чипів.

Є й інші прогресивні винаходи, як-от розробка так званих мемристорів: з’єднань, які подібно до синапсів уміють самостійно накопичувати інформацію без потреби зберігати її на жорсткому диску. Ще один прорив очікують від квантового комп’ютера, який, принаймні теоретично, мав би проводити мільйони розрахунків одночасно. Нове інноваційне рішення, над яким працює IBM, – використання нанотрубок, провідна швидкість яких у сто – двісті разів перевищує провідну швидкість силіцію. Так можна буде вирішити проблему, коли при зменшенні транзисторів зменшується розмір «порту» між двома електродами, тож електродам проходити крізь нього дедалі важче. Завдяки нанотрубкам передавання можна буде пришвидшити до небачених досі розмірів.

Європейський Союз започаткував проект Human Brain (сума фінансування – мільярд євро), мета якого – зберігати всі дані про людський мозок у програмі й за допомогою суперкомп’ютера симулювати всі механізми дії людського мозку. Під час такого bottom-up-процесу всі дані від молекулярного до анатомічного рівня, включно з целулярним, можна було б об’єднати в одне ціле. На думку французького невролога Станісласа Даене, професора в Коледжі де Франс, ця методика не дозволить симулювати функції мозку та його захворювання – так само, як не вдасться симулювати політ птаха, симулюючи роботу кожної з його пір’їн. Він запропонував поєднати ввесь процес із top-down процесом, який запускається при поведінці та електричній активності. Хоч це й звучить логічно, однак проект Human Brain виключив подібні теми зі своєї програми. Саме тому Даене покинув проект.

Наразі вже 150 науковців висловили письмовий протест проти методів проекту Human Brain. Тож нам доведеться ще почекати на ту мить, коли в нас з’явиться комп’ютер, який працюватиме як людський мозок, будучи наділеним інтуїцією, інтелектом та почуттям гумору, хапатиметься за життя, буде розмножуватися та передавати набуті знання наступним поколінням.

2. Навіщо досліджувати мозок?

Прогресу можуть досягнути молоді вчені,що проводять експерименти, які старші науковцівважали нездійсненними.

Френк Вештгеймер

«Які клінічні способи застосування принесло нам усе це знання про мозок?» – запитував себе професор Ян Дерксен 2011 року в статті в журналі NRC Handelsblat. Але його запитання спиралося на хибні міркування. Сучасні дослідження мозку взагалі не зобов’язані вносити негайні зміни в лікування хвороб мозку. Це була б обіцянка, якої неможливо дотриматися. Можна лише сподіватися, що вони відкриють нові можливості лікування наступним поколінням. Незважаючи на це, багато хто продовжує ігнорувати дедалі більший інтерес до вивчення мозку, розглядаючи такі дослідження, як black box. Саме так робили психологи та психіатри минулого століття. Для них найвищу цінність становило те, що входило в мозок і виходило з нього. Однак процеси, які відбувалися в мозку, самі по собі їх не цікавили.

Таке ставлення свідчить про нестачу зацікавленості в науковому підґрунті функцій і розладів мозку. Вивчення основ зрештою теж зможе дати результати, які можна буде застосовувати для суспільства й лікування. Історія знає немало таких прикладів. Ось лише один із них: на основі досліджень мозку L-Dopa став найпоширенішим медичним засобом лікування хвороби Паркінсона.

Існує багато шляхів терапевтичного впливу на мозок: медикаменти, бесіди, музика, плацебо тощо. Спільно рисою їх усіх є те, що вони змінюють активність у певних ділянках мозку. Проте мозок неймовірно складний, тож можливості лікування тих чи інших хвороб будуть постійно загнані в межі. Профілактика значно краща за лікування, це правило, звісно ж, поширюється і на хвороби мозку, але й вона вимагає розуміння механізмів хворобливих процесів та особливостей функціонування мозку.

Тим часом дослідники мозку досягли певних успіхів. І не завжди йдеться про терапію. Пізнання саме по собі вже важливе. Можна, наприклад, поставити діагноз проблеми гендерної ідентифікації (транссексуальність) і тішити себе тим, що сьогодні є можливість пристосування тіла до тієї статі, яку відчуваєш. Проте цікаво було б довідатися, чи існує можливість запобігання таким складним ситуаціям. У цьому напрямку сьогодні ведуть дослідження.

Виявлення того, що в тканинах мозку транссексуала відбулася зміна статі і структури мозку сприймають таку особу відповідно до того, ким та відчуває сама себе, дало нам не лише нове знання. Воно стало корисне в допомозі людям у різних країнах. Результати наших досліджень, до речі, сприяли ухваленню у Великій Британії закону про зміни в свідоцтві про народження та про паспорт транссексуала, а в Європейському суді такі факти стають вирішальними у відповідних справах.

Вивчення молекулярних процесів змін у системі глутамату в мозку жертв суїциду дозволяють нам сьогодні краще зрозуміти ефективність антагоніста NMDA рецептора кетаміну. Цілком можливо, що вже скоро знання про молекулярні зміни дозволять виявляти пацієнтів із високим ризиком самозгуби під час сканування депресивних пацієнтів. На основі досліджень після смерті сьогодні працюють над розробкою аналізу крові, який міг би прогнозувати ризик самогубства. Ген SKA2 задіяний у стресових реакціях. Якщо він недостатньо активний через генетичну варіацію чи епігенетичну зміну ДНК, яка виникла через метилювання, зумовлене довколишнім середовищем, то зростає ризик як самогубства, так і ПТСР. Таку епігенетичну зміну можна простежити й у лейкоцитах; автори дослідження стверджують, що на основі аналізу крові можна з точністю до 80 % спрогнозувати суїцидальні настрої чи спробу самогубства. Цей винахід у найближчому майбутньому слід перевірити, і сподіваюся, що він підтвердить свою ефективність.

До того ж завдяки скануванню мозку можна визначити, які пацієнти з ПТСР реагуватимуть на лікування травми, а які – ні. Так можна не лише уникнути непотрібного лікування, але й за можливості підібрати йому альтернативу.

Глибока стимуляція мозку та інші нові методи лікування

Глибоку стимуляцію мозку було розроблено з метою позбавити пацієнтів із хворобою Паркінсона від тремору. Ішлося про пацієнтів, на яких не діє медикаментозне лікування. Сьогодні ж глибоку стимуляцію мозку використовують при невиліковних депресіях, обсесивно-компульсивних розладах, залежностях, есенціальному треморі, синдромі Туретта, нервовій анорексії, болях, дистонії, стані мінімальної свідомості, а також при епілепсії чи агресії в розумово відсталих пацієнтів; до того ж вона призводить до покращень когнітивних функцій у пацієнтів із хворобою Альцгеймера.

Трансплантація нейроглій з носа до спинного мозку після двох років реабілітації пацієнта з Болгарії з параплегією справді призвела до певного покращення. Дарек Фідика, якого прооперували в Польщі, був розбитий параплегією чотири роки до цього. Через два роки після операції до його ніг повернулася частина відчуттів. Він знову міг зробити декілька кроків. За його словами – він почувався народженим заново. Цю процедуру розвивав Жоффрей Рейсман. Він домігся прогресу під час експериментів із напівпаралізованими щурами. Звісно, одного пацієнта замало, аби вважати це доказом, та все ж певні задатки до початку такої терапії вимальовуються.

Вдалося також розробити ефективні методи терапії в нейрореабілітації, які базуються на стимуляції ушкоджених систем. У кримінальному процесі дослідження мозку теж дедалі частіше знаходить застосунок. Ба більше, ефективними виявилися не лише психологічні техніки, як-от когнітивні поведінкові терапії, а й музична терапія довела свою ефективність у контрольованих експериментах.

Дослідження загальних принципів показало, що окситоцин функціонує не тільки як гормон на периферії, але і як нейромодулятор у самому мозку. Окситоцин – це соціальний пептид, який впливає на префронтальну кору/передню поясну кору. Тим часом виявилося, що інтраназальне застосування окситоцину зменшує аутичні симптоми, такі як проблеми з емпатією, емоціями, впізнаванням та Theory of Mind. Зараз учені Амстердамської університетської клініки (AMC) вивчають, чи можна призначати окситоцин для лікування чи запобігання ПТСР.

Взаємодія між людиною й машинами

Машина здатна виконувати роботу п’ятдесяти звичайних людей, але не в змозі замінити жодного особливого.

Ельберт Габбард

На дітей зі СПАУ позитивно впливає застосування нейрофідбеку. Крім того, взаємодія між людиною та машиною штовхає прогрес уперед. Вона відкриває нові можливості пацієнтам, які страждають від параплегії чи ALS. Силою думки пацієнти можуть керувати штучними кінцівками та комп’ютером. Консультаційне бюро Accenture та підприємство Philips разом розробили пов’язку на голову для пацієнтів з ALS, які більше не здатні рухати жодною частиною тіла; пов’язка сприймає команду, яку задумав пацієнт, і передає далі на комп’ютер. Тільки-но слід подумати, що треба увімкнути телевізор, як він сам, умикається. Перемкнути з одного каналу на інший? Треба просто подумати про це – і все буде. Вимкнути чи увімкнути світло в кімнаті? Подумай про такий наказ – і все запрацює.

Великого прогресу сьогодні досягли й розробники очного протеза для сліпих людей. У протез вмонтована камера, яка знімає навколишнє середовище. Картинки стимулюють зорову кору мозку особи, яка носить такий протез. Так вона може «бачити», хоч її очі більше не працюють. Ще недовго залишилося до перших клінічних експериментів цього прогресивного винаходу.

Навіть якщо в особи вже десять років паралізовані обидві руки й ноги, на функціональному МРТ-сканері можна все ще побачити, в якій ділянці парієтальної кори вона спланувала й умовно виконала рух. У цю ділянку імплантували ряд електродів, за допомогою яких особа могла керувати штучною рукою. В окремому експерименті їй навіть вдалося вмикати та вимикати активність одної єдиної клітини мозку, залежно від того, чи в думках вона проводила руку до рота, чи до підборіддя.

В Австрії троє чоловіків дозволили ампутувати свої паралізовані руки в замінити їх штучними, за допомогою яких вони могли користуватися ножем, відмикати ключем замок чи наливати каву. Ідеться про людей, у яких внаслідок падіння під час скелелазання чи дорожньо-транспортної пригоди з мотоциклом обірвався нерв руки, а хірургічне втручання цю проблему вирішити не змогло. Біонічна рука сприймає імпульси м’язів руки. У деяких випадках спершу треба провести трансплантацію м’язів зі стегна в руку, щоб досягти необхідної потужності сигналу. Наразі триває робота над електродами, які могли б отримувати сигнал із нерва напряму, однак поки це станеться, мабуть спливе ще немало часу.

3. Стигмати й табу

На відміну від інфаркту міокарда, захворювання мозку ставлять на пацієнта та його родину тавро, ніби душевні хвороби – це кара Божа за гріхи чи в людину вселилися чорти. Звісно ж, усі ми боїмося хвороб, які можуть завдати шкоди нашій особистості. Проте стигматизація неприйнятна. До того ж табуїзація захворювань мозку несе в собі приховані загрози.

У Нідерландах 16 % дорослого населення колись у житті зазнали депресії. Ця кількість у більшості західних країн приблизно така ж висока. Натомість у Китаї, згідно зі статистикою, від депресії хоч раз у житті страждає 5 % населення. Проте це зовсім не означає, що китайці значно здоровіші за нас, а сигналізує про те, що люди з депресією не мають сміливості звернутися до психіатра. Оскільки люди, яких мучить депресія, не наважуються піти до психіатра, то й кількість самогубств у Китаї втричі більша, ніж у західному світі. Відвести дитину з розладами навчання чи поведінки до психіатра в Китаї – табу. Гіперактивних дітей лікують абсолютно неефективно традиційною китайською медициною. Матері цих дітей, коли ті ходили до школи, подеколи місця собі не знаходили, але до дитячого психіатра не зверталися.

На щастя, у західному світі табу, пов’язане із хворобами мозку, вже не настільки вкорінене, як у Китаї, однак воно існує й у нашому суспільстві. Професорка Іріс Зоммер разом із Нідерландською фундацією мозку опублікувала книгу Haperende hersenen («Кострубаті мізки») (2015), де детально описала дев’ять психічних і неврологічних захворювань. Я відзначив, що неврологічні пацієнти, історія хвороби яких описана у книзі, не приховували своїх імен, у той час як пацієнти з психічними розладами використовували псевдонім. Неврологічні пацієнти говорили про свою хворобу в колі знайомих, тоді як психіатричні пацієнти в основному свою проблему замовчували. Тож табуїзація психічних хвороб у Нідерландах досі існує.

Щоправда, є вагомі причини замовчувати психіатричні проблеми. Підвищення чи обіймання нової посади, співбесіда при бажанні потрапити на роботу – точно не найкраща мить, аби розповідати про свою хворобу. З іншого боку, замовчування власної хвороби на робочому місці для таких людей – суцільний стрес; їм важко вирішувати в ситуаціях, коли хвороба раптом різко про себе заявляє.

Відсутність розуміння та незнання знову і знову тиснуть і на пацієнтів з неврологічними проблемами. Одному пацієнтові з ALS, який сидів у своєму візку на терасі певного закладу на березі моря, поки його дружина ненадовго пішла поплавати, дали зрозуміти, що його присутність там небажана, якщо він щось не замовить. Деякі співробітники просто не знали, що він хотів би замовити, але він не міг говорити. Звісно, він був у змозі спілкуватися за допомогою свого iPad, однак персонал не бажав гаяти часу на помітно неповноправну людину. Іншого пацієнта з ALS зупинили посеред вулиці, бо вважали, що він п’яний, як чіп. Він нетвердо стояв на ногах і говорив нечітко й затинаючись.

Я глибоко переконаний, що єдиний спосіб боротьби з усіма цими стигматами, табу та формами нерозуміння й незнання стосовно захворювань мозку полягає в тому, щоб пробудити інтерес до цієї фантастичної машини, якою є наш мозок. Адже саме ця машина дозволяє нам залишатися людиною і насолоджуватися життям і культурою. Саме тому ми повинні чітко показати, наскільки уразлива вся ця складна машина від самого зачаття, тож не можна ні на кого за це покладати «провину». Ця вразливість може пошкодити функціональність мозку й призвести до розумових відхилень чи психічних і неврологічних захворювань.

Мозок дуже складний, тому вкрай важко розробити ефективні методи лікування його захворювань. Та все ж ми повинні скерувати на вирішення цього завдання всі наші зусилля. Адже це єдиний шлях, який може відкрити надію на краще майбутнє для прийдешніх поколінь. Захворювання мозку не є чимось містичним чи неймовірним, тож ніщо не може виправдати стигматизацію чи вигнання такої особи із суспільства. Я сподіваюся, що ця книга допоможе побороти стигматизацію захворювань мозку і натомість пробудить розуміння та зацікавлення, подив та захоплення нашим мозком.

ХХІХ. Подяка

Коли п’ятдесят років тому ще студентом Нідерландського інституту досліджень мозку я розпочав своє дослідження, то у світі було дуже мало дослідників мозку. З нас не зводили очей, адже припускали, що ми працюємо над тим, що допоможе маніпулювати людьми. Та ми поняття не мали, як цього можна досягнути, натомість надихалися прекрасним світом мільярдів клітин мозку. Сьогодні у світі не існує престижного університету, де б не було центру вивчення мозку. Протягом цього жвавого часу, коли кількість наукових дисциплін і дослідників мозку стрімко зростала, я знайшов пораду й натхнення у стількох видатних дослідників, що зараз просто неможливо назвати всі їхні імена. До сьогодні, оскільки мої наставники – студенти та колеги – здається, стають дедалі молодшими, я дуже вдячний їм за нейрокультуру, шлях до якої вони мені показали. Дещо поза межами сфери моїх наукових досліджень я знайшов натхнення у таких гігантів, як Чарльз Дарвін та Франс де Вааль. Вартим уваги мені видається той факт, що якраз у цей час еволюційна когнітологія (галузь, яку започаткував Франс де Вааль) та неврологія не лише стали ближчими, а й починають впливати одна на одну. Саме тому нині багато неврологів виступають із доповідями про велику кількість аспектів соціальних наук. Минулі п’ятдесят років були цікаві, наступні п’ятдесят обіцяють бути ще цікавішими.

Якось випадково я народився в родині, до якої не лише регулярно навідувалися креативні та провідні медики, а й де завжди був інтерес до книг, мистецтва, музики й усього, що можна було побачити та пережити у світовій культурі. Таке тло й моє зацікавлення цими аспектами створили, окрім сфери моєї діяльності – неврології, – природну основу цієї книги.

Тема, висвітлена у цій праці, перебуває на розрізі між неврологією та багатьма іншими фаховими дисциплінами. Водночас книга має на меті стати зрозумілою для широкого кола читачів. Саме тому я висловлюю щиру подяку всім, хто критично її читав: Кесу Буру, Яннетьє та Рінск’є Кулевейнам, Єннеке Круісбрінку, Патті Свааб та Лінді Віссер. Вони зробили вагомий внесок у покращення цієї книги. Крім того, багато інших осіб із різних сфер досліджень проглядали частини рукопису чи вели зі мною відповідні дискусії стосовно певних тем, які знайшли своє відображення в цій книзі. Аймін Бао, Лімін Бао, Марґрет Брандес, Альберт Ґуде, Міхель Гофман, Тіхо Гоґлянд, Мартен Камерманс, Дінґеман Квільман, Дік Меслянд, Ґербен Мейнен, Тіні Ейкельбом, Тон Пут та Вальма Вервей, я вдячний вам за вашу технічну допомогу.

Ця книга не побачила б світу без невтомної праці шеф-редактора Бертрама Мурітса. Він невтомно переконував мене в перевагах тих чи інших змін. Вони й справді були необхідні, але я часто не міг цього зрозуміти. Із заповзяттям він знову і знову шліфував текст. Наприкінці в мене мало не склалося враження, що йому важко віддати книгу з рук до друку. Директорці видавництва Міцці ван дер Плейм я хотів би подякувати за її ентузіазм та відвагу випустити ще одну книгу, а також чудовим співробітникам Atlas Contact, з якими співпрацював у різні періоди створення цієї книги.

До того ж я висловлюю подяку німецькомовним видавцям за довіру до цієї книги. Бербель Єніке, Мірям Мадлюнґ та Ілька Гайнеманн, дякую вам за те, що ви так ретельно переклали та відредагували німецьке видання. Не в останню чергу моя подяка належить доктору Феліксові Краєру за наукову редактуру.

ХХХ. Глосарій

ADHS,Attention deficit hyperactivity disorder – синдром порушення активності й уваги (СПАУ). Насамперед характерний для підлітків. Хворі нерідко мають проблеми ще й з контролем над імпульсами.

Cerebellum – мозочок. Відповідає за автоматизовані рухи (імпліцитна пам’ять) і регуляцію дрібної моторики.

Corpus callosum, або мозолисте тіло, сполучає ліву та праву півкулі мозку.

Corpus geniculatum laterale, або бічне колінчасте тіло, – частина таламуса, куди надходить інформація із зорового нерва і де вона перемикається на шлях до первинної зорової кори.

Default-мережа/Default-mode-мережа – серединні структури мозку, які стають активними насамперед тоді, коли не треба виконувати жодних завдань і наші думки линуть вільним потоком.

EMDR,Eye Movement Desensitization and Reprocressing – десенсибілізація та переробка рухом очей. Під час пригадування травматичних подій пацієнт повинен стежити за рухами пальців терапевта.

Fasciculus arcuatus (дугоподібний пучок) – система шляхів, що поєднує моторні та слухові ділянки.

GABA γ-аміномасляна кислота – це найважливіший блокуючий медіатор (нейротрансмітер).

Gyrus angularis (кутова звивина) – звивина, яка проходить на межі між скроневою та тім’яною часткою. Сюди відбувається інтеграція сигналів з органів чуттів від тіла та навколишнього середовища. Саме тому ця ділянка дуже важлива для самоусвідомлення. Крім того, вона бере участь у соціальній взаємодії. Ця частина кори мозку в ході хвороби Альцгеймера зазнає дедалі більших пошкоджень. Також при близькосмертних враженнях функція цієї ділянки виходить із ладу, тому виникає відчуття виходу з власного тіла.

Gyrus frontalis superior, – medius, – inferior – звивини лобової частки, яка обмежена ззаду первинною моторною корою та sulcus centralis. Функції – див. Префронтальна кора.

Gyrus temporalis superior, – medius, – inferior – звивина скроневої частки. Функції – див. Скронева частка.

Gyrus/cortex parahippocampalis – парагіпокампальна звивина/кора, яка оточує гіпокамп та вміщує енторінальну кору. Ця структура важлива для пам’яті та опрацьовує також візуальну інформацію.

Life Events – важливі події у житті, що викликають стрес, наприклад війна, розлучення чи смерть коханої людини.

Neocortex – з погляду еволюції, наймолодша частина кори головного мозку. Складається з шести шарів. Багато ареалів нової кори залучені до обробки та зберігання візуальної інформації, у баченні, слуханні та відчутті, у русі, мові й свідомості.

Nerwe Growth Factor (NGF) – фактор росту, який продукують клітини мозку. У ході розвитку він залучений до росту нервових волокон, а в дорослому віці – до цілої низки інших функцій мозку.

Nucleus basalis Мейнерта – ділянка в нижній частині мозку, що забезпечує виділення ацетилхоліну в neocortex і важлива для пам’яті. Активність цієї ядерної ділянки дещо послаблюється з віком, а при захворюванні Альцгеймера активність сильно спадає.

Nucleus caudatus (хвостате ядро) – частина смугастого тіла, залучена до моторики та винагород.

Nucleus suprachiasmaticus (SCN) – це ядро, центральний біологічний годинник. Міститься в гіпоталамусі на перехресті зорових нервів. Відповідає за ритм дня і ночі.

Peak Shift (зміщення піку) – ефект перебільшення форм, до якого часто вдаються в мистецтві. У нього неврологічна основа, яку й назвали для тваринної поведінки peak shift.

Planum polare – передня частина слухової кори, розташована на скроневій частці.

Putamen (лушпина) – частина смугастого тіла, залучена насамперед до регуляції та вивчення рухів.

Single Nucleotide Polymorfisms/однонуклеотидні поліморфізми (SNP, на лабораторному сленгу snip) – варіант в одному компоненті гена, здатний робити нас схильними до захворювань (мозку) більшою чи меншою мірою.

Sulcus temporalis superior (верхня скронева борозна) – проходить між gyrus temporalis superior та gyrus temporalis medialis. У цій ділянці фіксують зміни активності при відчутті розчарування чи при реакціях на порушення соціальних правил.

Theory of Mind – здатність уявляти собі те, про що думає, відчуває чи має зробити інший намір. Тут задіяні як дзеркальні нейрони та префронтальна кора, так і окситоцин.

Акведук – канал, який поєднує третій та четвертий шлуночок мозку.

Аксон – нервова тканина, яка транспортує інформацію від тільця нейрона до багатьох інших нейронів.

Альцгеймер – хвороба Альцгеймера – найпоширеніша форма деменції. У мозку виникають мікроскопічні бляшки (рубці, які містять білок амілоїд-β) та сплетіння (клубочки хімічно-видозмінених транспортних тау-білків).

Амигдалу ще називають мигдалина. Розташована перед гіпокампом у темпоральній (скроневій) частці. Вона задіяна в емоціях, агресії, спогадах та сексуальності. При психопатії та посттравматичному стресовому розладі (ПТСР) у ній відбувають зміни активності.

Ангедонія – нездатність відчувати радість. Симптом депресії.

Андрогени – чоловічі статеві гормони, такі як тестостерон. Люди з синдромом нечутливості до андрогенів з генетичної перспективи – чоловіки. Однак стають гетеросексуальними жінками, оскільки їхній мозок і тіло на основі мутації рецептора андрогенів стають нечутливим до тестостерону.

Аненцефалія – відсутність великого мозку, оскільки на ранній ембріональній фазі невральна пластинка не закрилася в невральну трубку, тож задатки мозку пізніше дегенерують.

Анозогнозія – відсутність критичної оцінки хворими своєї хвороби. Часто буває при психічних захворюваннях та на ранній стадії деменції.

Біла речовина (сполучення) – волокна/сполучення волокон між ділянками мозку, оточені ізоляційним шаром (мієліном).

Брока мовний центр розташований у gyrus frontalis inferior і відповідає за мовну моторику.

Вазопресин – маленький білок, нейропептид, що складається з дев’яти амінокислот. Його виробляють нервові клітини в гіпоталамусі. Частина потрапляє в потік крові із задньої частки гіпофіза. Він впливає як антидіуретичний гормон на нирку й на передню частку гіпофіза. Там він залучений до регуляції стресу та виділенні адренокортикотропного гормона. Крім того, вазопресин виділяється і в мозку, де впливає на соціальну взаємодію.

Вентральна бліда куля (pallidum) – інше позначення вентрального смугастого тіла та nucleus accumbens як частини системи винагород, у яку потрапляє дофамін.

Вентральна покришка (tegmentum) У вентральній покришці центрального мозку містяться клітини мозку системи винагород, які спрямовують свої відростки до nucleus accumbens, щоб там виділяти дофамін під час усього, що ми вважаємо милим, гарним чи приємним.

Вентральне смугасте тіло (striatum) – частина смугастого тіла, яку ще називають прилегле ядро, а саме вентральна бліда куля (pallidum). Тут закінчуються відростки клітин мозку вентральної покришки (tegmentum) і виділяється дофамін. Обидва – компоненти системи винагород.

Веретеноподібна звивина розташована у внутрішній стороні скроневої частки (зображення А4) візуальної системи, за допомогою якої ми розпізнаємо обличчя.

Верніке мовний центр відповідає за розуміння мови. Розташований у задній частині скроневої частки і частково перекривається з planum temporale, яка важлива для слуху та сприйняття музики.

Вісь стресу – системи мозку, які залучені до регуляції стресових реакцій. Центральна система осі стресу – це система гіпоталамус-гіпофіз-надниркові залози. Під час депресій вона гіперактивна.

Гендерна ідентифікація – сприйняття себе чоловіком або жінкою.

Генотерапія – терапія, в процесі якої малесенький шматочок ДНК приймають як ліки. ДНК може бути занесена вірусом до клітин (мозку).

Гіпокамп – з погляду еволюції, найстарша частина кори мозку. Складається з трьох шарів і відповідає за пам’ять, емоції та просторову орієнтацію. Гіпокамп зазнає значних пошкоджень при хворобі Альцгеймера.

Гіпоталамус характерний відмінностями в будові та функціях, залежно від гендерної ідентифікації та сексуальної орієнтації і бере безпосередню участь у цих двох функціях. Ця структура мозку відіграє вирішальну роль у збереженні виду (регулює розмноження) та окремого індивіда (регулює серед іншого харчування, імпульс до втечі або до бою, температуру тіла, тиск крові, серцебиття, ритм сну та неспання).

Глії – різні ненейронні клітини, залучені до живлення нейронів та до нейротрансмісії (астроцити), які утворюють ізоляційний шар довкола нервових клітин (олігодендроцити) і які задіяні в стресових та імунних реакціях (мікроглії).

Глутамат – найважливіший стимулювальний хімічний медіатор (нейротрансмітер) у мозку.

Деменція – захворювання, при якому страждають такі розумові здібності, як мислення та пам’ять про себе. Типова при хворобі Альцгеймера, хореї Гантінґтона, судинній деменції, фронто-темпоральній деменції та подеколи при хворобі Паркінсона.

Дерево дендритів – деревоподібне розгалуження нервових волокон однієї нервової клітини (одного нейрона), які приєднуються до десяти – ста тисяч волокон інших нервових клітин (такі закінчення називають синапсами). Дерево дендритів – це структура нейрона, що сприймає інформацію. Нейрон ухвалює рішення щодо цієї інформації і передає її по аксону далі.

Дзеркальні нейрони – клітини мозку у вентральній премоторній корі та в задній частині парієтальної кори, які імітують те, що роблять чи відчувають інші; вони дозволяють людям відчувати емоції інших.

Домінантна особа – особа-носій домінантної мутації. У неї хвороба проявляється більшою чи меншою мірою.

Дофамін – нейротрансмітер (хімічний медіатор у мозку). При хворобі Паркінсона виникає нестача дофаміну. Викид дофаміну в nucleus accumbens системи винагород надає нам приємного відчуття. Цей процес порушений при депресіях і веде до ангедонії.

Дофамінергічна система – дофамін виробляють substantia nigra (чорна субстанція) (важлива для моторики) та tegmentum (вентральна покришка) (важлива для винагороди), а виділяє велика кількість різних ділянок мозку, серед яких striatum, nucleus accumbens (винагорода) та cortex (настрій).

ЕЕГ (електроенцефалограма) фіксує електричну активність мозку, яка проходить по шкірі голови. За частотою хвиль можна визначити, чи хтось розслаблений, чи напружений. У цей же спосіб можна визначати стадії сну й такий хворобливий процес, як епілепсія.

Ембріональна стадія – рання стадія розвитку, під час якої утворюються органи.

Емоційне зараження – механізм активації острівця за допомогою виразів обличчя, які викликають огиду. Острівець (insula) – ділянка кори головного мозку, в якій ми опрацьовуємо смаки та запахи і яка регулює також нашу жестикуляцію.

Енторінальна кора – ділянка кори головного мозку, розташована безпосередньо біля гіпокампа. Вона важлива для пам’яті і при хворобі Альцгеймера зазнає ураження першою.

Епігенетичні зміни – хімічні зміни ДНК, спричинені факторами довкілля. Через них гени можуть на довший час або взагалі назавжди, активуватися або, навпаки, зупинитися.

Епіфіз (його ще називають glandula pinealis або шишкоподібною ендокринною залозою) розташований посередині стовбура головного мозку. Це важливий компонент циркадної системи, який виробляє гормон сну мелатонін.

Ефект Вілсона – феномен, коли на різних стадіях розвитку запускаються інші генетичні програми, при цьому спадковість IQ та вплив навколишнього середовища набирає вагу.

Звивини Гешля – звивини головного мозку, які утворюють частину слухової кори.

Зорова кора ділянки кори головного мозку, які опрацьовують та накопичують візуальну інформацію. Сюди належить первинна зорова кора, яка розмежовує структури на зображенні. Від V1 ведуть дві нитки візуальної інформації: дорзальний шлях для опрацювання руху до gyrus temporalis medius для інформації про те, «де» щось відбувається та вентральний шлях для опрацювання кольору, облич (до веретеноподібної звивини) та об’єктів (до gyrus parahippocampalis) для інформації про те, «що» саме ми бачимо.

Ізолюмінація – наявність двох структур однакової яскравості на одному зображенні.

Імпліцитна пам’ять – програма для складних рухів, таких як біг, плавання, їзда на велосипеді чи гра на піаніно, яка зберігається й удосконалюється в мозочку завдяки повторювальному вправлянню. Як результат – усі ці рухи відбуваються повністю автоматично.

Катаплексія – раптовий параліч м’язів через емоційне збудження чи при такій сонній хворобі, як нарколепсія.

Кетамін – давній засіб наркозу, блокує глутамат, однак має побічну дію – може викликати галюцинації. Кетамін у малих дозах сьогодні зарекомендував себе як дієвий засіб при депресіях та суїцидальних настроях.

Когнітивна (дез)інгібіція – (послаблене) зменшення прийому інформації, яка постійно надходить у великій кількості через органи чуття із зовнішнього світу й пізніше виходить від нас з нашого мозку. Для пригнічення потоку інформації важливе значення мають таламус та префронтальна кора.

Когніція – функції мозку, які дбають про адаптацію та обробку інформації.

Конгенітальний – вроджений, тобто зумовлений генетично або такий, що виник у матці.

Кора головного мозку – кількаміліметрове скупчення сірої речовини (клітини мозку та сполучення) на зовнішній поверхні мозку, в якій відбувається опрацювання та збереження інформації. У взаємодії з іншими ділянками мозку кора відіграє важливу роль у виникненні відчуття самоусвідомлення.

Кортизол – гормон стресу з наднирника. Впливає на мозок та органи, готуючи нас до бою чи втечі.

Лімбічна система – низка ділянок мозку, які розташовані поблизу шлуночка і залучені до емоцій. До неї належать серед інших гіпокамп, мигдалина, гіпоталамус та префронтальна кора.

Мікроцефалія – надто малий череп або надто малий мозок від народження. Нерідко виступає в супроводі розумової відсталості.

Мутація – зміна коду ДНК. Основа генетичної варіації, яка уможливила еволюцію, однак стала водночас причиною спадкових захворювань.

Нарколепсія – сонна хвороба, яка спричинена втратою клітин орексину/гіпокретину в гіпоталамусі. У випадку сильного емоційного хвилювання може призвести до катаплексії (раптового паралічу м’язів). Причина, цілком можливо, криється в аутоімунних процесах.

Нейрогенез – утворення нових клітин мозку (нейронів). Цей процес значною мірою відбувається на стадії розвитку, однак і в дорослому віці є декілька ділянок (гіпокамп, підшлуночкова зона), в яких може утворитися певна обмежена кількість нових нейронів.

Нейродегенеративні захворювання – захворювання мозку, такі як хвороба Альцгеймера, Паркінсона чи Гантінґтона, при яких клітини мозку втрачають свої функції, атрофуються і/або відмирають.

Нейромодулятори – хімічні медіатори, наприклад нейропептиди, які впливають на дію нейротрансмітерів.

Нейрон – клітина мозку, яка опрацьовує, зберігає та передає інформацію до інших нейронів.

Нейропептид – маленький, виділений нейронами білок, що виконує функції медіатора при передачі інформації до інших нейронів.

Нейротрансмісія – передавання інформації між нервовими клітинами.

Нейротрансмітер – хімічний медіатор, який відповідає за передавання інформації по синаптичній щілині між нервовими клітинами (нейротрансмісія). Нейротрансмітери вивільняються під дією електричної активності. Приклади нейротрансмітерів: глутамат, GABA, ацетилхолін і дофамін.

Нейрофідбек – нова форма терапії. Електричну активність мозку (ЕЕГ) перетворюють на картинки чи звуки, які показують, чи переважають швидкі мозкові хвилі (як під час концентрації) чи повільні мозкові хвилі (як при розслабленні). Методика дозволяє навчитися змінювати власну активність мозку так, щоб послаблювати хвилі мозку, пов’язані зі скаргами, натомість посилювати ті з них, які ті скарги усувають.

Окситоцин – маленький білок, який складається з дев’яти амінокислот. Нейропептид, який виробляє гіпоталамус і виділяє в потік крові, щоб простимулювати при пологах перейми й запустити подавання молока при грудному вигодовуванні. Окситоцин виділяє і мозок, він впливає на соціальну взаємодію.

Оптична хіазма – схрещення зорових нервів.

Орбітофронтальна кора (OFC) – ділянка префронтальної кори, важлива для контролю над імпульсами, особистості, встановлення межі моралі, емоцій, ухвалення рішень, а також для винагород та творчості. Розташована над очною ямкою.

Острівець (insula) – ділянка мозку, в якій відбувається обробка інформації про смак та запах, а також регуляція роботи внутрішніх органів. Електрична стимуляція цього ареалу викликає скорочення шлунка та бажання блювати.

Парасимпатична нервова система – частина автономної нервової системи, головне завдання якої стримувати та заспокоювати.

Парієтальна частка / парієтальна кора – тім’яна частка/кора. Передній край утворюють sulcus centralis та первинна сенсорна кора. Це кора асоціацій, яка інтегрує інформацію з органів чуття та інших ділянок мозку і важлива для рахування.

Періакведуктальна сіра речовина (ще відома під терміном центральна сіра речовина) охоплює клітини мозку (та їхні сполучення), які знаходяться довкола акведуку. Ця ділянка задіяна насамперед у больових, стресових і тривожних реакціях, а також у регуляції температури, сексуальної поведінки та в автономних процесах.

Підшлуночкова зона – довкола шлуночка пролягає клітинний шар з астроцитів та прогеніторних клітин, з яких у дорослому віці ще можуть утворитися нові клітини мозку (нейрогенез) та глії.

Пластичність – зумовлені навчанням, тренуванням або досвідом зміни організації мозку. Пластичність мозку велика під час фази розвитку, однак і в дорослому віці ще зберігається на ділянці синаптичних змін при навчанні. У дуже обмеженій кількості в дорослих все ще є можливість утворення нових клітин мозку в гіпокампі (нейрогенез) та нових сполучень.

Поліморфізми – маленькі варіації в компонентах гена, які роблять так, що кожен із нас – унікальний. До того ж вони роблять нас схильними більшою чи меншою мірою до захворювань (мозку).

Посттравматичний стресовий розлад (ПТСР) спричинений разючими подіями, наприклад досвідом війни. Характерний поверненням дуже реалістичних спогадів про травматичні події, підвищеною збудливістю, агресією, соромом, відчуттям провини, пришвидшеним серцебиттям, поверхневим сном, частими прокиданнями й надмірною дратівливістю.

Поясна кора – звивина медіальної кори, розташована над corpus callosum. Поясна кора відповідає за ініціативність, реакцію на стрес, моніторинг конфліктів та Theory of Mind. У випадку травми в ранньому віці ця кора тонша, а при депресіях та схильності до суїциду вона змінює свою активність.

Преоптична ділянка – зона гіпоталамуса, задіяна в сексуальній поведінці та регуляції температури. На початку менопаузи ця зона гіперактивна.

Префронтальна кора (PFC) – передня частина neocortex, задіяна в нашій робочій пам’яті, плануванні, прийнятті рішень та регуляції емоцій. У взаємодії з таламусом PFC бере участь також у свідомості. Емпатія теж належить до функцій, на які вона впливає. У разі психопатії вона малоактивна. Її сполучення дозрівають аж у віці 24 років.

Природа vs культура – за певних особливостей чи хвороб нерідко постає запитання, чи вони вроджені (природні), чи набуті (культурні). Хоча завжди йдеться про взаємодію обох процесів.

Рецептивне поле нейрона – це ділянка (наприклад, поле обличчя чи шкіри), у якій подразнення (наприклад, світлові плями чи доторк) веде до зміни електричної активності нейрона.

Рецептор – білок, до якого приєднується хімічний медіатор, такий як нейротрансмітер, щоб передати інформацію до клітини.

Савант – особа з особливими здібностями в певній галузі, як-от математика чи мистецтво; зазвичай страждає на аутичний розлад чи/та ментальну ретардацію.

Сексуальна орієнтація – прояв сексуальних почуттів до осіб іншої статі (гетеросексуальність), тієї ж статі (гомосексуальність) або до одних та інших (бісексуальність). Сексуальна орієнтація та гендерна ідентифікація, в принципі, незалежні одна від одної.

Серотонін – нейротрансмітер, який бере участь у багатьох функціях, зокрема в появі апетиту, настрою, зменшенню агресії, у соціальній взаємодії та доброму почутті.

Силует-ефект – здатність нашого мозку з чогось, навіть якщо це сукупність простих ліній на якійсь поверхні, виокремити тривимірні форми.

Симпатична нервова система – активатор автономної нервової системи, який готує нас до втечі або бою.

Синапс – місце контакту між нейронами, де відбувається передавання інформації за допомогою нейротрансмітерів до дендритного дерева наступного нейрона. Завдяки зміні форми синапсів або утворення нових синапсів інформація накопичується в пам’яті.

Сіра речовина складається з нервових клітин та їхніх сполучень. Усього один кубічний міліметр сірої речовини містить 50 000 клітин мозку (нейронів) та 50 х 106 клітинних контактів (синапсів).

Скронева (темпоральна) частка / скронева (темпоральна) кора бере участь у слуханні, музиці та мові, а також у пам’яті, й опрацьовує візуальну інформацію.

Слухова кора – звукова інформація надходить у мозку до первинної кори, яка міститься у борозні між скроневою та тім’яною часткою.

Cмугасте тіло (striatum) – частина мозку, яка складається з nucleus caudatus, putamen та globus pallidus, задіяна у вивченні та здійсненні рухів, а також у системі винагород.

Спалахування – електрична активність клітин мозку, яку ще називають потенціалом дії, пробігає вздовж аксона й веде до викиду хімічних медіаторів (нейротрансмітерів і нейромодуляторів).

Стовбур головного мозку – ділянка мозку між великим мозком та спинним. Він охоплює, зокрема, життєво важливі центри, які регулюють температуру тіла, дихання та серцебиття.

Таламус – центральна ділянка мозку, куди надходить уся чуттєва інформація, окрім нюху. У взаємодії з neocortex таламус важливий також для нашої свідомості.

Ураження – пошкодження (мозку). Може, зокрема, виникати через травму, крововилив, інфаркт чи пухлину.

Феромон – пахуча речовина, яка виділяється разом із сечею та потом і відрізняється в чоловіків та жінок. Ми несвідомо нюхаємо ці речовини, однак вони впливають на нашу сексуальну поведінку та вибір партнера.

Фронто-темпоральна деменція – форма деменції, яка починається в передній частині мозку і спершу проявляється у змінах поведінки. Розлади пам’яті виникають пізніше.

Циркадна система регулює наш ритм дня і ночі, а також гормональні ритми та ритми сну й неспання. Найважливіші компоненти цієї системи – біологічний годинник (nucleus suprachiasmaticus) та епіфіз.

Шлуночок – порожнинні ділянки в мозку, в яких міститься мозкова рідина (цереброспінальна рідина або спинномозковий ліквор). Розрізняють: латеральні (бічні) шлуночки, третій і четвертий шлуночки. Обидва останні з’єднані між собою тоненьким каналом – акведуком.

ХХХІ Джерела

Цитати

Цитований уривок (с. 138) зі спогадів Володимира Набокова взято з:

Vladimir Nabokov: Erinnerung, sprich. Wiedersehen mit einer Autobiographie. Повне зібрання творів. Том. 22. Переклад німецькою Дітер E. Ціммер. Copyright © 1964, 1984, 1991 Видавництво Rowohlt, ТзОВ, Райнбек бай Гамбурґ.

Вірш Лео Вромана (с. 238) був перекладений Ганні Елерсом.

Цитовані уривки з «Дні лікеру. Адвокат» (с. 256, 264, 414) взято з:

Hendrik Groen: Eierlikо. rtage. Das geheime Tagebuch des Hendrik Groen, 831/4 Jahre.

Переклад Вібке Кун. Видавництво Piper, 2016.

Цитований уривок Альбера Камю про самогубство (с. 291) взято з:

Albert Camus: Der Mythos des Sisyphos. Німецькою переклав Вінсентн фон Вроблевські. Copyright © 1999 Видавництво Rowohlt ТзОВ, Райнбек бай Гамбург.

Цитовані уривки Стівена Гокінґа (с. 305, 385, 387) взято з:

Stephen Hawking: Meine kurze Geschichte. Переклад німецькою Гайнер Кобер.

Copyright © Видавництво Rowohlt ТзОВ, Райнбек бай Гамбург.

ХХХІІ Література

Загальна

Aleman, A. (2016). Wenn das Gehirn а. lter wird. Was uns а. ngstigt, was wir wissen, was wir tun ko..nnen. Переклад німецькою Бербель Єніке та Марлене Мюллер-Гаас. Beck Cajal y Ramon, S. (1991). Recollections of my life. American Philosophical Society. MIT Press.

Darwin, C. (1859). On the Origin of Species by Means of Natural Selection. Broadview Press. Німецьке видання: Die Entstehung der Arten durch natu..rliche Zuchtwahl. Reclam (Українське видання: Про походження видів шляхом природного відбору, ПІРАМІДА, 2009).

Darwin, C. (1871). The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex. Princeton University Press. Німецьке видання: Die Abstammung des Menschen und sexuelle Selektion. Reclam.

Dutton, D. (2009). The Art Instinct: Beauty, Pleasure, & Human Evolution. Oxford University Press.

Finger, S. (1994). Origins of Neuroscience: A History of Explorations Into Brain function. Oxford University Press.

Gazzaniga, M. S. (2011). Who is in Charge? Free Will and the Science of the Brain. Harper Collins New York.

Ginneken J. van, (2015). Het profiel van de leider. De oerkenmerken van invloed en overwicht. Business Contact.

Honing, H. (2012). Iedereen is muzikaal. Wat we weten over het luisteren naar muziek. Nieuw Amsterdam Uitgevers.

Kandel, E. R. (2014). Das Zeitalter der Erkenntnis. Die Erforschung des Unbewussten in Kunst, Geist und Gehirn von der Wiener Moderne bis heute. Переклад німецькою Мартіна Візе. Pantheon.

Kandel, E. R., J. H. Schwartz, T. H. Jessell, Steven A. Siegelbaum, A.J. Hudspeth et al. (2012). Principles of Neural Science. П’яте видання. McGraw-Hill.

Keysers, C. (2014). Unser empahtisches Gehirn. Warum wir verstehen, was andere fu..hlen. Переклад німецькою Гайнер Кобер. btb.

Livingstone, M. (2014). Vision and Art, the Biology of Seeing. Abrams, New York.

Mallgrave, H. F. (2011). The Architect’s Brain. Neuroscience, Creativity and Architecture. Wiley-Blackwell.

Sacks, O. (2008). Der einarmige Pianist. U..ber Musik und das Gehirn. Переклад німецькою Гайнер Кобер. Rowohlt.

Scherder, E.J. (2016). Lass dein Hirn nicht sitzen. Переклад німецькою Клаудія ван де Блок. Beck.

Scull, A. (2015). Madness in Civilization: A Cultural History of Insanity, from the Bible to Freud, from the Madhouse to Modern Medicine. Thames and Hudson Ltd.

Swaab, D. F. (2013). Wir sind unser Gehirn. Wie wir denken, leiden und lieben. Переклад німецькою Бербель Єніке та Марлене Мюллер-Гаас. Droemer (Українське видання: Ми – це наш мозок, Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля» (2016)).

Waal F. de, (2015). Der Mensch, der Bonobo und die Zehn Gebote. Переклад німецькою Катеріне Горнун. Klett-Cotta (Українське видання: Мораль без релігії. В пошуках людського у приматів, Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля» (2013, 2018).

Waal F. de, (2016). Zijn we slim genoeg om te weten hoe slim dieren zijn? Atlas Contact, Amsterdam.

Wijdicks, E. F. M. (2015). Neurocinema: When Film Meets Neurology. crc Press.

Witteman, P. (2007). Het geluid van de wolken. Balans.

Witteman, P. (2009). De onvoltooiden. Balans.

Westendorp, R. (2015). Alt werden, ohne alt zu sein. Переклад німецькою Бербель Єніке та Марлене Мюллер-Гаас. Beck.

Вступ

Kooi, C. vander, (2012). ›Hieronymus Bosch and Ergotism.‹ Wisconsin Medical Journal. 111: 4.

Koubeissi, M.Z., F. Bartolomei, A. Beltagy, F. Picard (2014). ›Electrical Stimulation of a Small Brain Area Reversibly Disrupts Consciousness.‹ Epilepsy & Behavior 37: 32–35.

Noe, A. (2010). Du bist nicht dein Gehirn. Eine radikale Philosophie des Bewusstseins. Переклад німецькою Хрістіане Ваґлєр. Piper.

Розділи І—V

Adelstein, J. S., Z. Shehzad, M. Mennes, C. G. Deyoung, X. N. Zuo et al. (2011). ›Personality is Reflected in the Brain’s Intrinsic Functional Architecture.‹ PLOS ONE. 6: е27633.

Akdeniz, C., H. Tost, F. Streit, L. Haddad, S. Wust et al. (2014). ›Neuroimaging Evidence for a Role of Neural Social Stress Processing in Ethnic Minority-Associated Environmental Risk.‹ JAMA Psychiatry 71: 672–680.

Alexander, G. M., M. Hines (2002). ›Sex Differences in Response to Children’s Toys in Nonhuman Primates (Cercopithecus Aethiops Sabaeus).‹ Evolution and Human Behavior 23: 467–479.

Andersen, S.L., A. Tomada, E.S. Vincow, E. Valente, A. Polcari et al. (2008). ›Preliminary Evidence for Sensitive Periods in the Effect of Childhood Sexual Abuse on Regional Brain Development.‹ The Journal of Neuropsychiatry and Clinical Neurosciences 20: 292–301.

Aoki, Y., T. Watanabe, O. Abe, H. Kuwabara, N. Yahata et al. (2015). ›Oxytocin’s Neurochemical Effects in the Medial Prefrontal Cortex Underlie Recovery of Task-Specific Brain Activity in Autism: A Randomized Controlled Trial.‹ Molecular Psychiatry 20: 447–453.

Bao, A. M., G. Meynen, D. F. Swaab (2008). ›The Stress System in Depression and Neurodegeneration: Focus on the Human Hypothalamus.‹ Brain Research Reviews 57: 531–553.

Bao, A. M., D. F. Swaab (2010). ›Sex Differences in the Brain, Behavior, and Neuropsychiatric Disorders.‹ The Neuroscientist 16: 550–565.

Barrett, E. S., J. B. Redmon, C. Wang, A. Sparks, S. H. Swan (2014). ›Exposure to Prenatal Life Events Stress is Associated with Masculinized Play Behavior in Girls.‹ Neuro-Toxicology 41: 20–27.

Beltz, A. M., J. L. Swanson, S.A. Berenbaum (2011). ›Gendered Occupational Interests: Prenatal Androgen Effects on Psychological Orientation to Things Versus People.‹ Hormones and Behavior 60: 313–317.

Benyamin, B., B. Pourcain, O. S. Davis, G. Davies, N. K. Hansell et al. (2014). ›Childhood Intelligence is Heritable, Highly Polygenic and Associated with fnbp1l.‹ Molecular Psychiatry 19: 253–258.

Bergink, V., S. A. Kushner (2014). ›Lithium During Pregnancy.‹ American Journal of Psychiatry 171: 712–715.

Berglund, H., P. Lindstrom, I. Savic (2006). ›Brain Response to Putative Pheromones in Lesbian Women.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 103: 8269—826974.

Bialystok, E., F. I. Craik, G. Luk (2012). ›Bilingualism: Consequences for Mind and Brain.‹ Trends in Cognitive Sciences 16: 240–250.

Bolk, L. (1932). Hersenen en cultuur. Scheltema & Holkema’s Boekhandel en Uitgevers-maatschappij.

Bouchard, T. J. (2013). ›The Wilson Effect: The Increase in Heritability of iq with Age.‹ Twin Research and Human Genetics 16: 923–930.

Chiao, J. Y., B. K. Cheon, N. Pornpattanangkul, A. J. Mrazek, K. D. Blizinsky (2013).›Cultural Neuroscience: Progress and Promise.‹ Psychological Inquiry 24: 1—19.

Corbo, V., D. H. Salat, M. M. Amick, E. C. Leritz, W. P. Milberg et al. (2014). ›Reduced Cortical Thickness in Veterans Exposed to Early Life Trauma.‹ Psychiatry Research 223: 53–60.

Crinion, J. T., D. W. Green, R. Chung, N. Ali, A. Grogan et al. (2009). ›Neuroanatomical Markers of Speaking Chinese.‹ Human Brain Mapping 30: 4108—41015.

Crinion, J., R. Turner, A. Grogan, T. Hanakawa, U. Noppeney et al. (2006). ›Language Control in the Bilingual Brain.‹ Science 312: 1537–1540.

Desco, M., F. J. Navas-Sanchez, J. Sanchez-Gonzalez, S. Reig, O. Robles et al. (2011). ›Mathematically Gifted Adolescents Use more Extensive and More Bilateral Areas of the Fronto-Parietal Network than Controls During Executive Functioning and Fluid Reasoning Tasks.‹ NeuroImage 57: 281–292.

DeYoung, C.G., J. B. Hirsh, M. S. Shane, X. Papademetris, N. Rajeevan et al. (2010). ›Testing Predictions from Personality Neuroscience. Brain Structure and the Big Five.‹ Psychological Science 21: 820–828.

Diav-Citrin, O., S. Shechtman, E. Tahover, V. Finkel-Pekarsky, J. Arnon et al. (2014). ›Pregnancy Outcome Following in Utero Exposure to Lithium: A Prospective, Comparative, Observational Study.‹ American Journal of Psychiatry 171: 785–794.

Durante, K. M., A. Rae, V. Griskevicius (2013). ›The Fluctuating Female Vote: Politics, Religion, and the Ovulatory Cycle.‹ Psychological Science 24: 1007–1016.

Edelson, M., T. Sharot, R.J. Dolan, Y. Dudai (2011). ›Following the Crowd: Brain Substrates of Long-Term Memory Conformity.‹ Science 333: 108–111.

Eisenberger, N. I., S. W. Cole (2012). ›Social Neuroscience and Health: Neurophysiological Mechanisms Linking Social Ties with Physical Health.‹ Nature Neuroscience 15: 669–674.

Ericsson, K. A., R. T. Krampe, C. Tesch-Romer (1993). ›The Role of Deliberate Practice in the Aquisition of Expert Performance.‹ Psychological Review 100: 363–406.

Factor-Litvak, P., B. Insel, A. M. Calafat, X. Liu, F. Perera et al. (2014). ›Persistent Associations Between Maternal Prenatal Exposure to Phthalates on Child iq at age 7 Years.‹ PLOS ONE 9: e114003.

Farroni, T., A. M. Chiarelli, S. Lloyd-Fox, S. Massaccesi, A. Merla et al. (2013). ›Infant Cortex Responds to Other Humans from Shortly After Birth.‹ Scientific Reports 3: 2851.

Feingold, A. (1992). ›Sex Differences in Variability in Intellectual Abilities: A New Look on an Old Controversy.‹ Review of Educational Research 62: 61–84.

Ferguson, K. K., K. E. Peterson, J.M. Lee, A. Mercado-Garcia, C. Blank-Goldenberg et al. (2014). ›Prenatal and Peripubertal Phthalates and Bisphenol A in Relation to Sex Hormones and Puberty in Boys.‹ Reproductive Toxicology 47: 70–76.

Fink, S., L. Excoffier, G. Heckel (2006). ›Mammalian Monogamy is Not Controlled by a Single Gene.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 103: 10956—109560.

Fletcher, G. J., J. A. Simpson, L. Campbell, N. C. Overall (2015). ›Pair-Bonding, Romantic Love, and Evolution: The Curious Case of Homo Sapiens.‹ Perspectives on Psychological Science 10: 20–36.

Gertler, P., J. Heckman, R. Pinto, A. Zanolini, C. Vermeersch et al. (2014). ›Labor Market Returns to an Early Childhood Stimulation Intervention in Jamaica.‹ Science 344: 998—1001.

Gianaros, P. J., D. A. Hackman (2013). ›Contributions of Neuroscience to the Study of Socioeconomic Health Disparities.‹ Psychosomatic Medicine 75: 610–615.

Gladwell, M. (2009). U..berflieger. Warum manche Menschen erfolgreich sind – und andere nicht. Переклад на німецьку Юрґен Нойбауер. Campus (Українське видання: Неординарні. Історії успіху. Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля» (2016)).

Golombok, S., L. Mellish, S. Jennings, P. Casey, F. Tasker et al. ›Adoptive Gay Father Families: Parent-Child Relationships and Children’s Psychological Adjustment.‹ Child Development 85: 456–468.

Greenfeld, D. A. (2005). ›Reproduction in Same Sex Couples: Quality of Parenting and Child Development.‹ Current Opinion in Obstetrics and Gynecology 17: 309–312.

Gu, J., R. Kanai (2014). ›What Contributes to Individual Differences in Brain Structure?‹ Frontiers in Human Neuroscience 8: 262.

Guiso, L., F. Monte, P. Sapienz, L. Zingales (2008). ›Diversity. Culture, Gender, and Math.‹ Science 320: 1164–1165.

Hackman, D. A., M. J. Farah (2009). ›Socioeconomic Status and the Developing Brain.‹ Trends in Cognitive Sciences 13: 65–73.

Han, S., G. Northoff, K. Vogeley, B.E. Wexler, S. Kitayama et al. (2013). ›A Cultural Neuro-science Approach to the Biosocial Nature of the Human Brain.‹ Current Opinion in Obstetrics and Gynecology 64: 335–359.

Han, S., Y. Ma (2014). ›Cultural Differences in Human Brain Activity: A Quantitative Meta-Analysis.‹ NeuroImage 99: 293–300.

Hanson, J. L., N. Hair, D. G. Shen, F. Shi, J. H. Gilmore et al. (2013). ›Family Poverty Affects The Rate of Human Infant Brain Growth.‹ PLOS ONE 8: e80954.

Harris, C. R., C. Prouvost (2014). ›Jealousy in Dogs.‹ PLOS ONE 9: e94597.

Hawkes, N. (2014). ›Children of Women with Fertility Problems are More Likely to Have Psychiatric Disorders, Study Finds.‹ BMJ 349: g4350.

Hebb, D. O. (1949). ›The Organization of Behavior.‹ Wiley Hines, M. (2010). ›Sex-Related Variation in Human Behavior and the Brain.‹ Trends in Cognitive Sciences 14: 448–456.

Hofman, M. A. (2014). ›Evolution of the Human Brain: When Bigger is Better.‹ Frontiers in Neuroanatomy 8:15.

Insel, T. R. (2010). ›The Challenge of Translation in Social Neuroscience: A Review of Oxytocin, Vasopressin, and Affiliative Behavior.‹ Neuron 65: 768–779.

Jones, S. (2009). ›Is Human Evolution Over?‹ Dr. J Tans Lecture, Studium Generale Maastricht University.

Jost, J. T., H. H. Nam, D. M. Amodio, J. J. Van Bavel (2014). ›Political Neuroscience: The Beginning of a Beautiful Friendship.‹ Advances in Political Psychology 35 (S1): 3—42.

Kan, K. J., J. M. Wicherts, C. V. Dolan, H. L. van der Maas (2013). ›On the Nature and Nurture of Intelligence and Specific Cognitive Abilities: The more Heritable, the more Culture Dependent.‹ Psychological Science 24: 2420–2428.

Kanai, R., T. Feilden, C. Firth, G. Rees (2011). ›Political Orientations are Correlated with Brain Structure in Young Adults.‹ Current Biology 21: 677–680.

Kandler, C. (2012). ›Nature and Nurture in Personality Development: The Case of Neuroticism and Extraversion.‹ Current Directions in Psychological Science 21: 290–296.

Kim, K. H., N. R. Relkin, K. M. Lee, J. Hirsch (1997). ›Distinct Cortical Areas Associated with Native and Second Languages.‹ Nature 388: 171–174.

Klucharev, V., K. Hytonen, M. Rijpkema, A. Smidts, G. Fernandez (2009). ›Reinforcement Learning Signal Predicts Social Conformity.‹ Neuron 61: 140–151.

Krishnadas, R., J. McLean, G. D. Batty, H. Burns, K. A. Deans et al. (2013). ›Socioeconomic Deprivation and Cortical Morphology: Psychological, Social, and Biological Determinants of Ill Health Study.‹ Psychosomatic Medicine 75: 616–623.

Lamminmaki, A., M. Hines, T. Kuiri-Hanninen, L. Kilpelainen, L. Dunkel et al. (2012). ›Testosterone Measured in Infancy Predicts Subsequent Sex-Typed Behavior in Boys and in Girls.‹ Hormones and Behavior 61: 611–616.

Lee, K. W., R. Richmond, P. Hu, L. French, J. Shin et al. (2015). ›Prenatal Exposure to Maternal Cigarette Smoking and dna Methylation: Epigenome-Wide Association in a Discovery Sample of Adolescents and Replication in an Independent Cohort at Birth Through 17 Years of Age.‹ Environmental Health Perspectives 123: 193–139.

Lewis, K. P., R. A. Barton (2006). ›Amygdala Size and Hypothalamus Size Predict Social Play Frequency in Nonhuman Primates: A Comparative Analysis Using Independent Contrasts.‹ Journal of Comparative Psychology 120: 31–37.

Ligt, J. De, M. H. Willemsen, B. W. van Bon, T. Kleefstra, H. G. Yntema et al. (2012). ›Diagnostic Exome Sequencing in Persons with Severe Intellectual Disability.‹ The New England Journal of Medicine 367: 1921–1929.

Lim, L., J. Radua, K. Rubia (2014). ›Gray Matter Abnormalities in Childhood Maltreatment: A Voxel-Wise Meta-Analysis.‹ American Journal of Psychiatry 171: 854–863.

LoParo, D., I. D. Waldman (2015). ›The Oxytocin Receptor Gene (oxtr) Is Associated with Autism Spectrum Disorder: A Meta-Analysis.‹ Molecular Psychiatry 20: 640–646.

Luby, J. L., D. M. Barch, A. Belden, M. S. Gaffrey, R. Tillman et al. (2012). ›Maternal Support in Early Childhood Predicts Larger Hippocampal Volumes at School Age.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 109: 2854–2859.

Lundstrom, J. N., M. Jones-Gotman (2009). ›Romantic Love Modulates Women’s Identification of Men’s Body Odors.‹ Hormones and Behavior 55: 280–284.

Macnamara, B. N., D. Z. Hambrick, F.L. Oswald (2014). ›Deliberate Practice and Performance in Music, Games, Sports, Education, and Professions: A Meta-Analysis.‹ Psychological Science 25: 1608–1618.

Marioni, R. E., G. Davies, C. Hayward, D. Liewald, S.M. Kerr et al (2014). ›Molecular Genetic Contributions to Socioeconomic Status and Intelligence. Intelligence 44: 26–32.

McGeoch, P. D. (2007). ›Does Cortical Reorganisation Explain the Enduring Popularity of Foot-Binding in Medieval China?‹ Medical Hypotheses 69: 938–941.

McQuaid, R. J., O. A. McInnis, A. Abizaid, H. Anisman (2014). ›Making Room for Oxytocin in Understanding Depression.‹ Neuroscience & Biobehavioral Reviews 45:305–322.

Meynen, G., U. A. Unmehopa, J.J. van Heerikhuize, M.A. Hofman, D.F. Swaab et al. (2006). ›Increased Arginine Vasopressin mrna Expression in the Human Hypothalamus in Depression: A Preliminary Report.‹ Biological Psychiatry 60: 892–895.

Meynen, G., U. A. Unmehopa, M. A. Hofman, D. F. Swaab, W. J. Hoogendijk (2007). ›Hypothalamic Oxytocin mRNA Expression and Melancholic Depression.‹ Molecular Psychiatry 12: 118–119.

Mohades, S. G., E. Struys, P. Van Schuerbeek, K. Mondt, P. Van De Craen et al. (2012). ›dti Reveals Structural Differences in White Matter Tracts Between Bilingual and Monolingual Children.‹ Brain Research 1435: 72–80.

Moor, M. H. De, P. T. Costa, A. Terracciano, R. F. Krueger, E. J. de Geus et al. (2012). ›Meta-Analysis of Genome-Wide Association Studies for Personality.‹ Molecular Psychiatry 17: 337–349.

Nagasawa, M., S. Mitsui, S. En, N. Ohtani, M. Ohta et al. (2015). ›Social Evolution. Oxytocin-Gaze Positive Loop and the Coevolution of Human-Dog Bonds.‹ Science 348: 333–336.

Neuman, R. J., E. Lobos, W. Reich, C. A. Henderson, L. W. Sun et al. (2007). ›Prenatal Smoking Exposure and Dopaminergic Genotypes Interact to Cause a Severe ADHD Subtype.‹ Biological Psychiatry 61: 1320–1328.

Noble, K. G., S. M. Houston, N. H. Brito, H. Bartsch, E. Kan, et al. (2015). ›Family Income, Parental Education and Brain Structure in Children and Adolescents.‹ Nature Neuroscience 18: 773–778.

Nordenstrom, A., A. Servin, G. Bohlin, A. Larsson, A. Wedell (2002). ›Sex-Typed Toy Play Behavior Correlates with the Degree of Prenatal Androgen Exposure Assessed by cyp21 Genotype in Girls with Congenital Adrenal Hyperplasia.‹ The Journal of Clinical Endocrinology and Metabolism 87: 5119–5124.

O’Boyle, M. W., R. Cunnington, T. J. Silk, D. Vaughan, G. Jackson et al. (2005). ›Mathematically Gifted Male Adolescents Activate a Unique Brain Network During Mental Rotation.‹ Cognitive Brain Research 25: 583–587.

Ope, N., R. Redlich, P. Zwanzger, D. Grotegerd, V. Arolt et al. (2014). ›Hippocampal Atrophy in Major Depression: A Function of Childhood Maltreatment Rather than Diagnosis?‹ Neuropsychopharmacology 39: 2723–2731.

Pechtel, P., K. Lyons-Ruth, C. M. Anderson, M. H. Teicher (2014). ›Sensitive Periods of Amygdala Development: The Role of Maltreatment in Preadolescence. NeuroImage 97: 236–244.

Peleg, G., G. Katzir, O. Peleg, M. Kamara, L. Brodsky et al. (2006). ›Hereditary Family Signature of Facial Expression.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 103: 15921—15926.

Pierce, L. J., D. Klein, J. K. Chen, A. Delcenserie, F. Genesee (2014). ›Mapping the Unconscious Maintenance of a Lost First Language.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 111: 17314—17319.

Rakic, P., A. E. Ayoub, J. J. Breunig, M. H. Dominguez (2009). ›Decision by Division: Making Cortical Maps.‹ Trends in Neurosciences 32: 291–301.

Ramsde, S., F. M. Richardson, G. Josse, M. S. Thomas, C. Ellis et al. (2011). ›Verbal and Non-Verbal Intelligence Changes in the Teenage Brain.‹ Nature 479: 113–116.

Roberts, A. L., M. Rosario, N. Slopen, J. P. Calzo, S. B. Austin (2013). ›Childhood Gender Nonconformity, Bullying Victimization, and Depressive Symptoms Across Adolescence and Early Adulthood: An 11-Year Longitudinal Study.‹ Journal of the American Academy of Child and Adolescent Psychiatry 52: 143–152.

Robin, E. D. (1973). ›The Evolutionary Advantages of Being Stupid.‹ Perspectives in Biology and Medicine 16: 369–380.

Rocchetti, M., J. Radua, Y. Paloyelis, L. A. Xenaki, M. Frascarelli et al. (2014). ›Neurofunctional Maps of the» Maternal Brain «and the Effects of Oxytocin: A Multimodal Voxel-Based Meta-Analysis.‹ Psychiatry and Clinical Neurosciences 68: 733–751.

Sanders, A. R., E. R. Martin, G. W. Beecham, S. Guo, K. Dawood et al. (2015). ›Genome-Wide Scan Demonstrates Significant Linkage for Male Sexual Orientation.‹ Psychological Medicine 45: 1379–1388.

Sandin, S., K. G. Nygren, A. Iliadou, C. M. Hultman, A. Reichenberg (2013). ›Autism and Mental Retardation Among Offspring Born After In Vitro Fertilization.‹ JAMA 310: 75–84.

Sandman, C. A., C. Buss, K. Head, E. P. Davis (2015). ›Fetal Exposure to Maternal Depressive Symptoms is Associated with Cortical Thickness in Late Childhood.‹ Biological Psychiatry 77: 324—34.

Sarkar, S., M. C. Craig, F. Dell’Acqua, T. G. O’Connor, M. Catani et al. (2014). ›Prenatal Stress and Limbic-Prefrontal White Matter Microstructure in Children Aged 6–9 Years: A Preliminary Diffusion Tensor Imaging Study.‹ The World Journal of Biological Psychiatry 15: 346–352.

Savic, I., H. Berglund, P. Lindstrom (2005). ›Brain Response to Putative Pheromones in Homosexual Men.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 102: 7356–7361.

Scheele, D., N. Striepens, K. M. Kendrick, C. Schwering, J. Noelle et al. (2014). ›Opposing Effects of Oxytocin on Moral Judgment in Males and Females.‹ Human Brain Mapping 35: 6067–6076.

Schlaggar, B. L., D. D. O’Leary (1991). ›Potential of Visual Cortex to Develop an Array of Functional Units Unique to Somatosensory cortex.‹ Science 252: 1556–1560.

Schneiderman, I., Y. Kanat-Maymon, R. P. Ebstein, R. Feldman (2014). ›Cumulative Risk on the Oxytocin Receptor Gene (OXTR) Underpins Empathic Communication Difficulties at the First Stages of Romantic Love.‹ Social Cognitive and Affective Neuroscience 9: 1524–1529.

Schneiderman, I., O. Zagoory-Sharon, J. F. Leckman, R. Feldman (2012). ›Oxytocin During the Initial Stages of Romantic Attachment: Relations to Couples‹ Interactive Reciprocity.‹ Psychoneuroendocrinology 37: 1277–1285.

Schreiber, D., G. Fonzo, A. N. Simmons, C. T. Dawes, T. Flagan et al. (2013). ›Red Brain, Blue Brain: Evaluative Processes Differ in Democrats and Republicans.‹ PLOS ONE 8: e52970.

Sercombe, H. (2014). ›Risk, Adaptation and the Functional Teenage Brain.‹ Brain and Cognition 89: 61–69.

Shakeshaft, N. G., M. Trzaskowski, A. McMillan, E. Krapohl, M.A. Simpson et al. (2015). ›Thinking Positively: The Genetics of High Intelligence.‹ Intelligence 48: 1231–1232.

Shaw, P., D. Greenstein, J. Lerch, L. Clasen, R. Lenroot et al. (2006). ›Intellectual Ability and Cortical Development in Children and Adolescents.‹ Nature 440: 676–679.

Sinai, C., T. Hirvikoski, A. L. Nordstrom, P. Nordstrom, A. Nilsonne et al. (2014). ›Hypothalamic Pituitary Thyroid Axis and Exposure to Interpersonal Violence in Childhood Among Women with Borderline Personality Disorder.‹ European Journal of Psychotraumatology 5: 23911.

Singer, W. (1986). ›The Brain as a Self-Organizing System.‹ European Archives of Psychiatry and Neurological Sciences 236: 4–9.

Skuse, D. (2014). ›Oxytocin and Social Cognition.‹ Journal of Neurology, Neurosurgery, and Psychiatry 85: e3.

Stanley, D. A., R. Adolphs (2013). ›Toward a Neural Basis for Social Behavior.‹ Neuron 80: 816–826.

Steinmetz, H., A. Herzog, Y. Huang, T. Hacklander (1994). ›Discordant Brain-Surface Anatomy in Monozygotic Twins.‹ The New England Journal of Medicine 331: 951–952.

Sternberg, R. J. (2012). ›Intelligence.‹ Dialogues in Clinical NeuroSciences 14: 19–27.

Supekar, K., A. G. Swigart, C. Tenison, D.D. Jolles, M. Rosenberg-Lee et al. (2013). ›Neural Predictors of Individual Differences in Response to Math Tutoring in Primary-Grade School Children.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 110: 8230–8235.

Sur, M., A. Angelucci, J. Sharma (1999). ›Rewiring Cortex: The Role of Patterned Activity in Development and Plasticity of Neocortical Circuits.‹ Journal of Neurobiology 41: 33–43.

Swan, S. H., F. Liu, M. Hines, R. L. Kruse, C. Wang et al. (2010). ›Prenatal Phthalate Exposure and Reduced Masculine Play in Boys.‹ International Journal of Andrology 33: 259–286.

Takahashi, H., M. Matsuura, N. Yahata, M. Koeda, T. Suhara et al. (2006). ›Men and Women Show Distinct Brain Activations During Imagery of Sexual and Emotional Infidelity.‹ NeuroImage 32: 1299–1307.

Teicher, M. H., J. A. Samson, (2016) Annual Research Review: Enduring Neurobiological Effects of Childhood Abuse and Neglect. Journal of Child Psychology and Psychiatry 57, 241–246.

Ten Brink, M., A. A. Ghazanfar (2012). ›Social Neuroscience: More Friends, More Problems … More Gray Matter?‹ Current Biology 22: 84–85.

Testa-Silva, G., M. B. Verhoog, D. Linaro, C. P. de Kock, J. C. Baayen et al. (2014). ›High Bandwidth Synaptic Communication and Frequency Tracking in Human Neocortex.‹ plos Biology 12: e1002007.

Uylings, H. B., G. Rajkowska, E. Sanz-Arigita, K. Amunts, K. Zilles (2005). ›Consequences of Large Interindividual Variability for Human Brain Atlases: Converging Macroscopical Imaging and Microscopical Neuroanatomy.‹ Anatomy and Embryology 210: 423–431.

Vandervert L. (2016). ›The prominent role of the cerebellum in the learning, origin and advancement of culture‹. Cerebellum Ataxias. 3:10.

Victora, C. G., B. L. Horta, C. Loret de Mola, L. Quevedo, R. T. Pinheiro et al. (2015). ›Association Between Breastfeeding and Intelligence, Educational Attainment, and Income at 30 Years of Age: A Prospective Birth Cohort Study from Brazil.‹ The Lancet Global Health 3: e199—205.

Wade, M., T. J. Hoffmann, K. Wigg, J. M. Jenkins (2014). ›Association Between the Oxytocin Receptor (oxtr) Gene and Children’s Social Cognition at 18 Months.‹ Genes, Brain and Behavior 13: 603–610.

Wade, M., T. J. Hoffmann, J. M. Jenkins (2014). ›Association Between the Arginine Vasopressin Receptor 1A (avpr1a) Gene and Preschoolers’ Executive Functioning.‹ Brain and Cognition 90: 116–123.

Wager, T. D., P. J. Gianaros (2014). ›The Social Brain, Stress, and Psychopathology.‹ JAMA Psychiatry 71: 622–624.

Walum, H., L. Westberg, S. Henningsson, J. M. Neiderhiser, D. Reiss et al. (2008). ›Genetic Variation in the Vasopressin Receptor 1a Gene (AVPR1A) Associates With Pair-Bonding Behavior in Humans.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 105: 14153—14156.

Westerhoff, H.V., A. N. Brooks, E. Simeonidis, R. Garcia-Contreras, F. He et al. (2014). ›Macromolecular Networks and Intelligence in Microorganisms.‹ Frontiers in Microbiology 5: 379

Winick, M., P. Rosso (1969). ›Head Circumference and Cellular Growth of the Brain in Normal and Marasmic Children.‹ Journal of Pediatrics 74: 774–778.

Yu, C. C., M. Furukawa, K. Kobayashi, C. Shikishima, P.C. Cha et al. (2012). ›Genome-Wide DNA Methylation and Gene Expression Analyses of Monozygotic Twins Discordant for Intelligence Levels.‹ PLOS ONE 7: e47081.

Zhu, J. L., J. Olsen, Z. Liew, J. Li, J. Niclasen et al. (2014). ›Parental Smoking During Pregnancy and adhd in Children: The Danish National Birth Cohort.‹ Pediatrics 134: e382—388

Zwijnenburg, P. J., H. Meijers-Heijboer, D. I. Boomsma (2010). ›Identical but Not the same: The Value of Discordant Monozygotic Twins in Genetic Research.‹ American Journal of Medical Genetics Part B: Neuropsychiatric Genetics 153B: 1134–1149.

Розділи VІ—Х

Andreasen, N. C., Ramchandran, K. (2012). ›Creativity in Art and Science: Are There Two Cultures?‹ Dialogues in Clinical Neuroscience 14: 49–54.

Aviv, V. (2014). ›What Does the Brain Tell Us About Abstract Art?‹ Frontiers in Human Neuroscience 8: 85.

Bachner-Melman, R., C. Dina, A. H. Zohar, N. Constantini, E. Lerer et al. (2005). ›AVPR1A and SLC6A4 Gene Polymorphisms Are Associated with Creative Dance Performance.‹ plos Genetics 1: e42.

Bhattacharyya, K. B., S. Rai (2015). ›The Neuropsychiatric Ailment of Vincent van Gogh.‹ Annals of Indian Academy of Neurology 18: 6–9.

Bolwerk, A., J. Mack-Andrick, F. R. Lang, A. Dorfler, C. Maihofner (2014). ›How Art Changes Your Brain: Differential Effects of Visual Art Production and Cognitive Art Evaluation on Functional Brain Connectivity.‹ PLOS ONE 9: e101035.

Carafoli, E. (2013). On Beauty and Truth in Art and Science.‹ Rendiconti Lincei 24: 67–88.

Cattaneo, Z., C. Lega, A. Flexas, M. Nadal, E. Munar, C. J. Cela-Conde (2014). ›The World Can Look Better: Enhancing Beauty Experience with Brain Stimulation.‹ Social Cognitive and Affective Neuroscience 9: 1713–1721.

Chatterjee, A., O. Vartanian (2014). ›Neuroaesthetics.‹ Trends in Cognitive Sciences 18: 370–375.

Chelnokova, O., B. Laeng, M. Eikemo, J. Riegels, G. Loseth et al. (2014). ›Rewards of Beauty: The Opioid System Mediates Social Motivation in Humans.‹ Molecular Psychiatry 19: 746–747.

Cocteau, J. et al. (1961) Wunderwelt des Wahns. Переклад німецькою Ґеорґ Шмідт та Ганс Штек. DuMont.

Crutch, S. J., R. Isaacs, M. N. Rossor (2001). ›Some Workmen Can Blame Their Tools: Artistic Change in an Individual with Alzheimer’s Disease.‹ The Lancet 357: 2129–2133.

Di Bella, S., F. Taglietti, A. Iacobuzio, E. Johnson, A. Baiocchini et al. (2015). ›The» Delivery «of Adam: A Medical Interpretation of Michelangelo.‹ Mayo Clinic Proceedings 90: 505–508.

Dio, C. Di, E. Macaluso, G. Rizzolatti (2007). ›The Golden Beauty: Brain Response to Classical and Renaissance Sculptures.‹ PLOS ONE 2: e1201.

Dovern, A., G. R. Fink, A.C. Fromme, A. M. Wohlschlager, P. H. Weiss et al. (2012). ›Intrinsic Network Connectivity Reflects Consistency of Synesthetic Experiences.‹ The Journal of Neuroscience 32: 7614–7621.

Dreu C. K. De, M. Baas, M. Roskes, D. J. Sligte, R. P. Ebstein et al. (2014). ›Oxytonergic Circuitry Sustains and Enables Creative Cognition in Humans.‹ Social Cognitive and Affective Neuroscience 9: 1159–1165.

Emde Boas Van, C. (1969). Essays in erotiek. Athenaeum Garcia-Diez, M., D. Garrido, D. Hoffmann, P. Pettitt, A. Pike et al. (2015). ›The Chronology of Hand Stencils in European Palaeolithic Rock Art: Implications of New U-series Results from El Castillo Cave (Cantabria, Spain).‹ Journal of Anthropological Sciences 93: 135–152.

Halligan, P. W., J.C. Marshall (1997). ›The Art of Visual Neglect.‹ Lancet 350: 139–140.

Horvath, G., E. Farkas, I. Boncz, M. Blaho, G. Kriska (2012). ›Cavemen Were Better at Depicting Quadruped Walking than Modern Artists: Erroneous Walking Illustrations in the Fine Arts from Prehistory to Today.‹ PLOS ONE 7: e49786.

Ishizu, T., S. Zeki (2011). ›Toward a Brain-Based Theory of Beauty.‹ PLOS ONE 6: e21852.

Jarosz, A. F., G. J. Colflesh, J.Wiley (2012). ›Uncorking the Muse: Alcohol Intoxication Facilitates Creative Problem Solving.‹ Conscious and Cognition 21: 487–493.

Johnson, S. L., G. Murray, B. Fredrickson, E. A. Youngstrom, S. Hinshaw et al. (2012). ›Creativity and Bipolar Disorder: Touched by Fire or Burning with Questions?‹ Clinical Psychology Review 32: 1—12.

Jung, R. E., R. Grazioplene, A. Caprihan, R. S. Chavez, R. J. Haier (2010). ›White Matter Integrity, Creativity, and Psychopathology: Disentangling Constructs with Diffusion Tensor Imaging. PLOS ONE 5: e9818.

Kammer, C. (2014, 15 November). ›Schooltrap Eschers Inspiratie.‹ NRC Handelsblad.

Krentz, U. C., R. K. Earl (2013). ›The Baby as Beholder: Adults and Infants Have Common Preferences for Original Art.‹ Psychology of Aesthetics, Creativity, and the Arts 7: 181–190.

Kyaga, S., P. Lichtenstein, M. Boman, C. Hultman, N. Langstrom et al. (2011). ›Creativity and Mental Disorder: Family Study of 300 000 People with Severe Mental Disorder.‹ The British Journal of Psychiatry 199: 373–379.

Ladino, L. D., G. Hunter, J. F. Tellez-Zenteno (2013). ›Art and Epilepsy Surgery.‹ Epilepsy & Behavior 29: 82–89.

Latto, R., D. Brain, B. Kelly (2000). ›An Oblique Effect in Aesthetics: Homage to Mondrian (1872–1944).‹ Perception 29: 981–987.

Lee, M. A., B. Shlain (1994). Acid Dreams: The Complete Social History of lsd. Grove Press Lhommee, E., A. Batir, J.L. Quesada, C. Ardouin, V. Fraix et al. (2014). ›Dopamine and the Biology of Creativity: Lessons from Parkinson’s Disease.‹ Frontiers in Neurology 5: 55.

Li, W., X. Li, L. Huang, X. Kong, W. Yang et al. (2015). ›Brain Structure Links Trait Creativity to Openness to Experience.‹ Social Cognitive and Affective Neuroscience 10: 191–198.

Lopez-Gonzalez, M., C. J. Limb (2012). ›Musical Creativity and the Brain.‹ Cerebrum 2012: 2.

Meshberger, F.L. (1990). ›An Interpretation of Michelangelo’s Creation of Adam Based on Neuroanatomy.‹ JAMA 264: 1837–1841.

Nanda, U., S. Eisen, R. S. Zadeh, D. Owen (2011). ›Effect of Visual Art on Patient Anxiety and Agitation in a Mental Health Facility and Implications for the Business Case.‹ Journal of Psychiatric and Mental Health Nursing 18: 386–393.

Neitz, J., J. Carroll, Y. Yamauchi, M. Neitz, D. R. Williams (2002). ›Color Perception is Mediated by a Plastic Neural Mechanism that Is Adjustable in Adults.‹ Neuron 35: 783–792.

Ramachandran, V. S., W. Hirstein (1999). ›The Science of Art, a Neurological Theory of Aesthetic Experience.‹ Journal of Consciousness Studies 6: 15–51.

Ridder, D. De, S. Vanneste (2013). ›The Artful Mind: Sexual Selection and an Evolutionary Neurobiological Approach to Aesthetic Appreciation.‹ Perspectives in Biology and Medicine 56: 327–340.

Sachs, M. E., R. I. Ellis, G. Schlaug, P. Loui (2016). Brain connectivity reflects human aesthetic responses to music. Social Cognitive and Affective Neuroscience II: 884–891.

Safran, A. B., N. Sanda (2015). ›Color Synesthesia. Insight into Perception, Emotion, and Consciousness.‹ Current Opinion in Neurology 28: 36–44.

Sbriscia-Fioretti, B., C. Berchio, D. Freedberg, V. Gallese, M.A. Umilta (2013). ›ERP Modulation During Observation of Abstract Paintings by Franz Kline.‹ PLOS ONE 8: e75241.

Schlegel, A., P. Alexander, S. V. Fogelson, X. Li, Z. Lu et al. (2015). ›The Artist Emerges: Visual Art Learning Alters Neural Structure and Function.‹ NeuroImage 105: 440–451.

Schou, M. (1979). ›Artistic Productivity and Lithium Prophylaxis in Manic-Depressive Illness.‹ The British Journal of Psychiatry 135: 97—103.

Silveri, M. C., I. Ferrante, A. C. Brita, P. Rossi, R. Liperoti, et al. (2015). ›»The Memory of Beauty «Survives Alzheimer’s Disease (but Cannot Help Memory).‹ Journal of Alzheimer’s Disease 45: 483–494.

Simonton, D. K. (2014). ›More Method in the Mad-Genius Controversy: A Historiometric Study of 204 Historic Creators.‹ Psychology of Aesthetics, Creativity, and the Arts 8: 53–61.

Snapper, L., C. Oranc, A. Hawley-Dolan, J. Nissel, E. Winner (2015). ›Your Kid Could Not Have Done That: Even Untutored Observers Can Discern Intentionality and Structure in Abstract Expressionist Art.‹ Cognition 137: 154–165.

Soeiro-de-Souza, M. G., R. M. Post, M. L. de Sousa, G. Missio, C. M. do Prado et al. (2012). ›Does BDNF Genotype Influence Creative Output in Bipolar i Manic Patients?‹ The Journal of Affective Disorders 139: 181–186.

Souza, L. C. De, H. C. Guimaraes, A.L. Teixeira, P. Caramelli, R. Levy et al. (2014). ›Frontal Lobe Neurology and the Creative Mind.‹ Frontiers in Psychology 5: 761.

Stafford, P. (2003). Psychedelics. Ronin Publishing Inc.

Sun J, Chen Q, Zhang Q, Li Y, Li H, Wei D, Yang W, Qiu J (2016). ›Training your brain to be more creative: brain functional and structural changes induced by divergent thinking training.‹ Human Brain Mapping, 10: 3375—87.

Thys, E., B. Sabbe, M. De Hert (2014). ›Creativity and Psychopathology: A Systematic Review.‹ Psychopathology 47: 141–147.

Ukkola, L. T., P. Onkamo, P. Raijas, K. Karma, I. Jarvela (2009). ›Musical Aptitude is Associated with AVPR1A-Haplotypes.‹ PLOS ONE 4: e5534.

Ukkola-Vuoti, L., C. Kanduri, J. Oikkonen, G. Buck, C. Blancher et al. (2013). ›Genome-Wide Copy Number Variation Analysis in Extended Families and Unrelated Individuals Characterized for Musical Aptitude and Creativity in Music.‹ PLOS ONE 8: e56356.

Voskuil P (2013). ›Diagnosing Vincent van Gogh, an Expedition from the Sources to the Present» mer a boire«.‹ Epilepsy & Behavior 28: 177–180.

Wang, T., L. Mo, O. Vartanian, J. S. Cant, G. Cupchik (2015). ›An Investigation of the Neural Substrates of Mind Wandering Induced by Viewing Traditional Chinese Landscape Paintings.‹ Frontiers in Human Neuroscience 8: 1018.

Zeki, S., J. P. Romaya, D. M. Benincasa, M. F. Atiyah (2014). ›The Experience of Mathematical Beauty and its Neural Correlates.‹ Frontiers in Human Neuroscience 8: 68.

Zhang, S., M. Zhang, J. Zhang. (2014). ›Association of comt and COMT-DRD2 Interaction with Creative Potential.‹ Frontiers in Human Neuroscience 8: 216.

Розділи ХІ—ХІV

Amer, T., B. Kalender, L. Hasher, S. E. Trehub, Y. Wong (2013). ›Do Older Professional Musicians Have Cognitive Advantages?‹ PLOS ONE 8: e71630.

Angulo-Perkins, A., W. Aube, I. Peretz, F. A. Barrios, J. L. Armony et al. (2014). ›Music Listening Engages Specific Cortical Regions within the Temporal Lobes: Differences Between Musicians and Non-Musicians.‹ Cortex 59: 126–137.

Arya, R., M. Chansoria, R. Konanki, D. K. Tiwari (2012). ›Maternal Music Exposure During Pregnancy Influences Neonatal Behaviour: An Open-Label Randomized Controlled Trial.‹ International Journal of Pediatrics 2012: 901812.

Balbag, M. A., N. L. Pedersen, M. Gatz (2014). ›Playing a Musical Instrument as a Protective Factor Against Dementia and Cognitive Impairment: A Population-Based Twin Study.‹ International Journal of Alzheimer’s Disease 2014: 836748.

Barrett, K. C., R. Ashley, D.L. Strait, N. Kraus (2013). ›Art and Science: How Musical Training Shapes the Brain.‹ Frontiers in Psychology 4: 713.

Berns, G. S., S. E. Moore (2012). ›A Neural Predictor of Cultural Popularity.‹ Journal of Consumer Psychology 22: 154–160.

Bowman, A., F. J. Dowell, N. P. Evans, Scottish SPCA: Animal Welfare Charity (2015). ›»Four Seasons «in an Animal Rescue Centre; Classical Music Reduces Environmental Stress in Kennelled Dogs.‹ Physiology & Behavior 143: 70–82.

Boxtel, R. Van (2015). Van trilling tot rilling. De magie van muziek. Prometheus Bert Bakker.

Castro, M., B. Tillmann, J. Luaute, A. Corneyllie, F. Dailler et al. (2015). ›Boosting Cognition with Music in Patients with Disorders of Consciousness.‹ Neurorehabilitation & Neural Repair 29: 734–742.

Chanda, M. L., D. J. Levitin (2013). ›The Neurochemistry of Music.‹ Trends in Cognitive Sciences 17: 179–193.

Charlton, B. D. (2014). ›Menstrual Cycle Phase Alters Women’s Sexual Preferences for Composers of more Complex Music.‹ Proceedings: Biological Sciences 281: 20140403.

Chu, H., C. Y. Yang, Y. Lin, K. L. Ou, T. Y. Lee et al. (2014). ›The Impact of Group Music Therapy on Depression and Cognition in Elderly per Sons with Dementia: A Randomized Controlled Study.‹ Biological Research For Nursing 16: 209–217.

Cross, E. S., L. Kirsch, L. F. Ticini, S. Schutz-Bosbach (2011). ›The Impact of Aesthetic Evaluation and Physical Ability on Dance Perception.‹ Frontiers in Human Neuroscience 5: 102.

Dastgheib, S. S., P. Layegh, R. Sadeghi, M. Foroughipur, A. Shoeibi et al. (2014). ›The Effects of Mozart’s Music on Interictal Activity in Epileptic Patients: Systematic Review and Meta-Analysis of the Literature.‹ Current Neurology and Neuroscience Reports14: 420.

Dunbar, R. I., K. Kaskatis, I. MacDonald, V. Barra (2012). ›Performance of Music Elevates Pain Threshold and Positive Affect: Implications for the Evolutionary Function of Music.‹ Evolutionary Psychology 10: 688–702.

Fauvel, B., M. Groussard, G. Chetelat, M. Fouquet, B. Landeau et al. (2014). ›Morphological Brain Plasticity Induced by Musical Expertise is Accompanied by Modulation of Functional Connectivity at Rest.‹ NeuroImage 90: 179–188.

Fletcher, P. D., L. E. Downey, P. Witoonpanich, J. D. Warren (2013). ›The Brain Basis of Musicophilia: Evidence from Frontotemporal Lobar Degeneration.‹ Frontiers in Psychology 4: 347.

Fukui, H., K. Toyoshima (2013). ›Influence of Music on Steroid Hormones and the Relationship Between Receptor Polymorphisms and Musical Ability: A Pilot Study.‹ Frontiers in Psychology 4: 910.

Gartner, H., M. Minnerop, P. Pieperhoff, A. Schleicher, K. Zilles et al. (2013). ›Brain Morphometry Shows Effects of Long-Term Musical Practice in Middle-Aged Keyboard Players.‹ Frontiers in Psychology 4: 636.

Geretsegger, M., C. Elefant, K. A. Mossler, C. Gold (2014). Music Therapy for People with Autism Spectrum Disorder.‹ Cochrane Database of Systematic Reviews 6: CD004381.

Groussard, M., F. Viader, B. Landeau, B. Desgranges, F. Eustache et al. (2014). ›The Effects of Musical Practice on Structural Plasticity: The Dynamics of Grey Matter Changes.‹ Brain and Cognition 90: 174–180.

Hambrick, D. Z., E. M. Tucker-Drob (2015). ›The Genetics of Music Accomplishment: Evidence for Gene-Environment Correlation and Interaction.‹ Psychonomic Bulletin & Review 22: 112–120.

Hanna-Pladdy, B., A. MacKay (2011). ›The Relation Between Instrumental Musical Activity and Cognitive Aging.‹ Neuropsychology 25: 378–386.

Hatada, S., K. Sawada, M. Akamatsu, E. Doi, M. Minese et al. (2014). ›Impaired Musical Ability in People with Schizophrenia.‹ Journal of Psychiatry & Neuroscience 39: 118–126.

Hatzinger, M., D. Voge, M. Stastny, F. Moll, M. Sohn (2012). ›Castrati Singers – All for Fame.‹ The Journal of Sexual Medicine 9: 2233–2237.

Herzfeld-Schild, M. L. (2013). ›»He Plays on the Pillory«. The Use of Musical Instruments for Punishment in the Middle Ages and the Early Modern Era.‹ Torture: Journal on Rehabilitation of Torture Victims and Prevention of Torture 23: 14–23.

Hsieh, C., J. Kong, I. Kirsch, R. R. Edwards, K. B. Jensen et al. (2014). ›Well-Loved Music Robustly Relieves Pain: A Randomized, Controlled Trial.‹ PLOS ONE 9: e107390.

Jacobsen, J. H., J. Stelzer, T. H. Fritz, G. Chetelat, R. La Joie et al. (2015). ›Why Musical Memory Can be Preserved in Advanced Alzheimer’s Disease.‹ Brain 138: 2438–2450.

James, C. E., M. S. Oechslin, D. Van De Ville, C. A. Hauert, C. Descloux et al. (2014). ›Musical Training Intensity Yields Opposite Effects on Grey Matter Density in Cognitive Versus Sensorimotor Networks.‹ Brain Structure & Function 219: 353–366.

Kaviani, H., H. Mirbaha, M. Pournaseh, O. Sagan (2014). ›Can Music Lessons Increase the Performance of Preschool Children in iq Tests?‹ Cognitive Processing 15: 77–84.

Keidar, H. R., D. Mandel, F. B. Mimouni, R. Lubetzky (2014). ›Bach Music in Preterm Infants: No» Mozart Effect «on Resting Energy Expenditure.‹ Journal of Perinatology 34: 153–155.

Klause, I. (2013). ›Music and» Re-Education «in the Soviet Gulag.‹ Torture: Journal on Rehabilitation of Torture Victims and Prevention of Torture 23: 24–33.

Koelsch, S., S. Skouras, T. Fritz, P. Herrera, C. Bonhage et al. (2013). ›The Roles of Superficial Amygdala and Auditory Cortex in Music-Evoked Fear and Joy.‹ NeuroImage 81: 49–60.

Koelsch, S. (2014). ›Brain Correlates of Music-Evoked Emotions.‹ Nature Reviews Neuroscience 15: 170–180.

Koutsiaris, E. A., C. Alamanis, A. Eftychiadis, A. Zervas (2014). ›Castrati Singers: Surgery for Religion and Art.‹ Italian Journal of Anatomy and Embryology 119: 106–110.

Mantione, M., M. Figee, D. Denys (2014). ›A Case of Musical Preference for Johnny Cash Following Deep Brain Stimulation of the Nucleus Accumbens.‹ Frontiers in Behavioral Neuroscience 8: 152.

Masataka, N., L. Perlovsky (2013). ›Cognitive Interference Can be Mitigated by Consonant Music and Facilitated by Dissonant Music.‹ Scientific Reports 3: 2028.

Metzler, M. J., D. M. Saucier, G. A. Metz (2013). ›Enriched Childhood Experiences Moderate Age-Related Motor and Cognitive Decline.‹ Frontiers in Behavioral Neuroscience 7: 1.

Papoutsoglou, S. E., N. Karakatsouli, A. Psarrou, S. Apostolidou, E. S. Papoutsoglou et al. (2015). ›Gilthead Seabream (Sparus Aurata) Response to Three Music Stimuli (Mozart-»Eine Kleine Nachtmusik«, Anonymous-»Romanza«, Bach-»Violin Concerto No. 1«) and White Noise under Recirculating Water Conditions.‹ Fish Physiology and Biochemistry 41: 219–232.

Parbery-Clark, A., S. Anderson, E. Hittner, N. Kraus (2012). ›Musical Experience Strengthens the Neural Representation of Sounds Important for Communication in Middle-Aged Adults.‹ Frontiers in Aging Neuroscience 4: 30.

Platz, F., R. Kopiez, A. C. Lehmann, A. Wolf (2014). ›The Influence of Deliberate Practice on Musical Achievement: A Meta-Analysis.‹ Frontiers in Psychology 5: 646.

Salimpoor, V. N., I. van den Bosch, N. Kovacevic, A. R. McIntosh, A. Dagher et al. (2013) ›Interactions Between the Nucleus Accumbens and Auditory Cortices Predict Music Reward Value.‹ Science 340: 216–219.

Sacks, O. (2013). ›Hallucinations of Musical Notation.‹ Brain 136: 2318–2322.

Sarkamo, T., P. Ripolles, H. Vepsalainen, T. Autti, H. M. Silvennoinen et al. (2014). ›Structural Changes Induced by Daily Music Listening in the Recovering Brain After Middle Cerebral Artery Stroke: A Voxel-Based Morphometry Study.‹ Frontiers in Human Neuroscience 8: 245.

Schwilling, D., M. Vogeser, F. Kirchhoff, F. Schwaiblmair, A.L. Boulesteix et al. (2015). ›Live Music Reduces Stress Levels in Very Low-Birthweight Infants.‹ Acta Paediatrica 104: 360–367.

Seinfeld, S., H. Figueroa, J. Ortiz-Gil, M. V. Sanchez-Vives (2013). ›Effects of Music Learning and Piano Practice on Cognitive Function, Mood and Quality of Life in Older Adults.‹ Frontiers in Psychology 4: 810.

Serby, M. J., M. Hagiwara, L. O’Connor, A. K. Lalwani (2013). ›Musical Hallucinations Associated with Pontine Lacunar Lesions.‹ The Journal of Neuropsychiatry and Clinical Neurosciences 25: 153–156.

Sharp, K., J. Hewitt (2014). ›Dance as an Intervention for People with Parkinson’s Disease: A Systematic Review and Meta-Analysis.‹ Neuroscience & Biobehavioral Reviews 47: 445–456.

Sihvonen AJ, Ripolles P, Leo V, Rodriguez-Fornells A, Soinila S, Sarkamo T. Neural Basis of Acquired Amusia and Its Recovery after Stroke. J Neurosci. 2016 Aug 24; 36(34): 8872—81.

Simavli, S., I. Kaygusuz, I. Gumus, B. Usluogullari, M. Yildirim et al. (2014). ›Effect of Music Therapy During Vaginal Delivery on Postpartum Pain Relief and Mental Health.‹ Journal of Affective Disorders 156: 194–199.

Standley, J. (2012). ›Music Therapy Research in the nicu: An Updated Meta-Analysis.‹ Neonatal Network 31: 311–316.

Steele, C. J., J. A. Bailey, R. J. Zatorre, V. B. Penhune (2013). ›Early Musical Training and White-Matter Plasticity in the Corpus Callosum: Evidence for a Sensitive Period.‹ The Journal of Neuroscience 33: 1282–1290.

Stevens, M. H., T. Jacobsen, A. K. Crofts (2013). ›Lead and the Deafness of Ludwig van Beethoven.‹ The Laryngoscope 123: 2854–2858.

Tan, Y. T., G. E. McPherson, I. Peretz, S. F. Berkovic, S. J. Wilson (2014). ›The Genetic Basis of Music Ability.‹ Frontiers in Psychology 5: 658.

Taylor, S., D. McKay, E. C. Miguel, M. A. De Mathis, C. Andrade et al. (2014). Musical Obsessions: A Comprehensive Review of Neglected Clinical Phenomena.‹ Journal of Anxiety Disorders 28: 580–589.

Tillmann, B., P. Albouy, A. Caclin (2015). ›Congenital Amusias.‹ Handbook of Clinical Neurology 129:589–605.

Trost, W., T. Ethofer, M. Zentner, P. Vuilleumier (2012). ›Mapping Aesthetic Musical Emotions in the Brain.‹ Cerebral Cortex 22: 2769–2783.

Tsai, P.L., M. C. Chen, Y. T. Huang, K. C. Lin, K. L. Chen et al. (2013). ›Listening to Classical Music Ameliorates Unilateral Neglect After Stroke.‹ The American Journal of Occupational Therapy 67: 328—35.

Virji-Babul, N., A. Moiseev, W. Sun, T. Feng, N. Moiseeva et al. (2013). ›Neural Correlates of Music Recognition in Down Syndrome.‹ Brain and Cognition 81: 256–262.

Waller, J. C. (2008). ›In a Spin: The Mysterious Dancing Epidemic of 1518.‹ Endeavour 32: 117–121.

White-Schwoch, T., K. W. Carr, S. Anderson, D. L. Strait, N. Kraus (2013). ›Older Adults Benefit from Music Training Early in Life: Biological Evidence for Long-Term Training-Driven Plasticity.‹ The Journal of Neuroscience 33: 17667—17674.

Wintersgill, P. (1994). ›Music and Melancholia.‹ Journal of the Royal Society of Medicine 87: 76476—76476.

Witek, M.A., E. F. Clarke, M. Wallentin, M. L. Kringelbach, P. Vuust (2014). ›Syncopation, Body-Movement and Pleasure in Groove Music.‹ PLOS ONE 9: e94446.

Zamm, A., G. Schlaug, D. M. Eagleman, P. Loui (2013). ›Pathways to Seeing Music: Enhanced Structural Connectivity in Colored-Music Synesthesia.‹ NeuroImage 74: 359–366.

Zendel, B. R., C. Alain (2012). ›Musicians Experience less Age-Related Decline in Central Auditory Processing.‹ Psychology and Aging 27: 410–417.

Zhou, L. (2014). ›Music is Not our Enemy, but Noise Should Be Regulated: Thoughts on Shooting/Conflicts Related to Dama Square Dance in China.‹ Research Quarterly for Exercise and Sport 85: 279–281.

Zuk, J., C. Benjamin, A. Kenyon, N. Gaab (2014). ›Behavioral and Neural Correlates of Executive Functioning in Musicians and Non-Musicians.‹ PLOS ONE 9: e99868.

Розділи ХV – ХVІІ

Ando, V., G. Claridge, K. Clark (2014). ›Psychotic Traits in Comedians.‹ The British Journal of Psychiatry 204: 341–345.

Anstey, M. L., S. M. Rogers, S. R. Ott, M. Burrow, S. J. Simpson (2009). ›Serotonin Mediates Behavioral Gregarization Underlying Swarm Formation in Desert Locusts.‹ Science 323: 627–623.

Beltz, A. M., J. L. Swanson, S. A. Berenbaum (2011). ›Gendered Occupational Interests: Prenatal Androgen Effects on Psychological Orientation to Things Versus People.‹ Hormones and Behavior 60: 313–317.

Bouwmans, T. (2015). Een schitterend vergeten leven. De eeuw van Frieda Belinfante. Balans.

Breydo, L., V. N. Uversky (2011). ›Role of Metal Ions in Aggregation of Intrinsically Disordered Proteins in Neurodegenerative Diseases.‹ Metallomics 3: 1163–1180.

Buijs, R. M., C. Escobar, D. F. Swaab (2013). ›The Circadian System and the Balance of the Autonomic Nervous System.‹ Handbook of Clinical Neurology 117: 173–191.

Campbell, B. C., S. S. Wang (2012). ›Familial Linkage between Neuropsychiatric Disorders and Intellectual Interests.‹ PLOS ONE 7: e30405.

Corbo, V., D. H. Salat, M. M. Amick, E. C. Leritz, W. P. Milberg et al. (2014). ›Reduced Cortical Thickness in Veterans Exposed to Early Life Trauma.‹ Psychiatry Research 223: 53–60.

Ehrenstein, O. S. Von, H. Aralis, M. Cockburn, B. Ritz (2014). ›In Utero Exposure to Toxic Air Pollutants and Risk of Childhood Autism.‹ Epidemiology 25: 851–858.

Feder, A., M. K. Parides, J. W. Murrough, A. M. Perez, J. E. Morgan et al. (2014). ›Efficacy of Intravenous Ketamine for Treatment of Chronic Posttraumatic Stress Disorder: A Randomized Clinical Trial.‹ JAMA Psychiatry 71: 681–688.

Graaf, L. J. De, G. Hageman, B. C. Gouders, M. F. Mulder (2014). ›Het aerotoxisch syndroom: feit of fabel?‹ Nederlands Tijdschrift voor Geneeskunde 158: A6912.

Gu, J., R. Kanai (2014). ›What Contributes to Individual Differences in Brain Structure?‹ Frontiers in Human Neuroscience 8:262.

Hanggi, J., K. Brutsch, A. M. Siegel, L. Jancke (2014). ›The Architecture of the Chess Player’s Brain.‹ Neuropsychologia 62: 152–162.

Harb, F., M. P. Hidalgo, B. Martau (2015). ›Lack of Exposure to Natural Light in the Workspace is Associated with Physiological, Sleep and Depressive Symptoms.‹ Chronobiology International 123: 827–833.

Holzel, B. K., J. Carmody, M. Vangel, C. Congleton, S. M. Yerramsetti et al. (2011). ›Mindfulness Practice Leads to Increases in Regional Brain Gray Matter Density.‹ Psychiatry Research 191: 36–43.

Hufner, K., C. Binetti, D. A. Hamilton, T. Stephan, V. L. Flanagin et al. (2011). ›Structural and Functional Plasticity of the Hippocampal Formation in Professional Dancers and Slackliners.‹ Hippocampus 21: 855–865.

Jacobson, J. L., G. Muckle, P. Ayotte, E. Dewailly, S. W. Jacobson (2015). ›Relation of Prenatal Methylmercury Exposure from Environmental Sources to Childhood IQ.‹ Environmental Health Perspectives 123: 827–833.

Kesebir, S. (2012). ›The Superorganism Account of Human Sociality: How and when Human Groups are like Beehives.‹ Personality and Social Psychology Review 16: 233–261.

Kiser, D., B. Steemers, I. Branchi, J. R. Homberg (2012). ›The Reciprocal Interaction Between Serotonin and Social Behaviour.‹ Neuroscience & Biobehavioral Reviews 36: 786–798.

Konicar, L., R. Veit, H. Eisenbarth, B. Barth, P. Tonin et al. (2015). ›Brain Self-Regulation in Criminal Psychopaths.‹ Scientific Reports 5: 9426.

Kox, M., L.T. van Eijk, J. Zwaag, J. van den Wildenberg, F.C. Sweep et al. (2014). ›Voluntary Activation of the Sympathetic Nervous System and Attenuation of the Innate Immune Response in Humans.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 111: 7379–7384.

Kurth, F., E. Luders, B. Wu, D. S. Black (2014). ›Brain Gray Matter Changes Associated with Mindfulness Meditation in Older Adults: An Exploratory Pilot Study Using Voxel-Based Morphometry.‹ Neuro 1: 23–26.

Lacasana, M., H. Vazquez-Grameix, V. H. Borja-Aburto, J. Blanco-Munoz, I. Romieu, C. Aguilar-Garduno, A. M. Garcia (2006). ›Maternal and Paternal Occupational Exposure to Agricultural Work and the Risk of Anencephaly.‹ Journal of Occupational and Environmental Medicine 63: 649–656.

Luyendijk, J. (2015). Unter Bankern. Eine Spezies wird besichtigt. Переклад на німецьку Анне Мідделгук. Tropen

Maguire, E. A., D. G. Gadian, I. S. Johnsrude, C. D. Good, J. Ashburner et al. (2000). ›Navigation-Related Structural Change in the Hippocampi of Taxi Drivers.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 97: 4398–4403.

Maguire, E. A., H. J. Spiers, C. D. Good, T. Hartley, R. S. Frackowiak et al. (2003). ›Navigation Expertise and the Human Hippocampus: A Structural Brain Imaging Analysis.‹ Hippocampus 13: 250–259.

Maguire, E. A., R. Nannery, H. J. Spiers (2006). ›Navigation Around London by a Taxi Driver with Bilateral Hippocampal Lesions.‹ Brain 129: 2894–2907.

Martensson, J., J. Eriksson, N. C. Bodammer, M. Lindgren, M. Johansson et al. (2012). ›Growth of Language-Related Brain Areas After Foreign Language Learning.‹ NeuroImage 63: 240–244.

McGuire, S. A., D. F. Tate, J. Wood, J. H. Sladky, K. McDonald et al. (2014). ›Lower Neurocognitive Function in U-2 Pilots: Relationship to White Matter Hyperintensities.‹ Neurology 83: 638–645.

Midorikawa, A., M. Kawamura (2015). ›The Emergence of Artistic Ability Following Traumatic Brain Injury.‹ Neurocase 21: 90–94.

Mosing, M. A., K. L. Verweij, C. Abe, O. de Manzano, F. Ullen (2016) ›On the Relationship Between Domain-Specific Creative Achievement and Sexual Orientation in Swedish Twins‹. Archives Sexual Behaviour. [e-pub ahead of print].

Perroud, N., E. Rutembesa, A. Paoloni-Giacobino, J. Mutabaruka, L. Mutesa et al. (2014). ›The Tutsi Genocide and Transgenerational Transmission of Maternal Stress: Epigenetics and Biology of the hpa Axis.‹ The World Journal of Biological Psychiatry 15: 334–345.

Raskindj, M. A., C. McCaslin, M. Jakupcak. (2014). ›Violence in War and Violence back Home.‹ American Journal of Psychiatry 171: 701–704.

Savic, I. (2015). ›Structural Changes of the Brain in Relation to Occupational Stress.‹ Cerebral Cortex 25: 1554–1564.

Semenyna SW, Vasey PL. The Relationship between Adult Occupational Preferences and Childhood Gender Nonconformity among Samoan Women, Men, and Fa’afafine. Human Nature. 2016 Sep;27(3):283—95.

Sens, J. (2008). De dood als erfenis. FortMedia Uitgeverij.

Smith, S. F., S. O. Lilienfeld, K. Coffey, J. M. Dabbs (2013). ›Are Psychopaths and Heroes Twigs off the Same Branch? Evidence from College, Community, and Presidential Samples.‹ Journal of Research in Personality 47: 634–646.

Stramrood, C. A., K. M. Paarlberg, E. M. Huis In ’t Veld, L. W. Berger, A. J. Vingerhoets et al. (2011). ›Posttraumatic Stress Following Childbirth in Homelike and Hospital Settings.‹ Journal of Psychosomatic Obstetrics & Gynecology 32: 88–97.

Takeuchi, H., Y. Taki, A. Sekiguchi, R. Nouchi, Y. Kotozaki et al. (2015). ›Brain Structures in the Sciences and Humanities.‹ Brain Structure & Function 220: 3295–3305.

Thienel, M., M. Heinrichs, S. Fischer, V. Ott, J. Born et al. (2014). ›Oxytocin’s Impact on Social Face Processing is Stronger in Homosexual than Heterosexual Men.‹ Psychoneuroendocrinology. 39:194–203.

Verbeke, W., R. P. Bagozzi, W. E. van den Berg, A. Lemmens (2013). ›Polymorphisms of the OXTR Gene Explain why Sales Professionals Love to Help Customers.‹ Frontiers Behavioral Neuroscience 7: 171.

Vermetten, H. G. (2014). Strijd van binnen. Oratie. Universteit Leiden.

Walder, D. J., D. P. Laplante, A. Sousa-Pires, F. Veru, A. Brunet et al. (2014). ›Prenatal Maternal Stress Predicts Autism Traits in 6½ Year-Old Children: Project Ice Storm.‹ Psychiatry Research 219: 353–360.

Woollett, K., E. A. Maguire (2009). ›Navigational Expertise May Compromise Anterograde Associative Memory.‹ Neuropsychologia 47: 1088–1095.

Yonkers, K. A., M. V. Smith, A. Forray, C. N. Epperson, D. Costello et al. (2014). Pregnant Women with Posttraumatic Stress Disorder and Risk of Preterm Birth.‹ JAMA Psychiatry 71: 897–904.

Розділи ХVІІІ—ХІХ

Abutalebi, J., M. Canini, P. A. Della Rosa, L. P. Sheung, D. W. Green et al. (2014). ›Bilingualism Protects Anterior Temporal Lobe Integrity in Aging.‹ Neurobiology of Aging 35: 2126—33.

Ahlskog, J. E., Y. E. Geda, N. R. Graff-Radford, R. C. Petersen (2011). ›Physical Exercise as a Preventive or Disease-Modifying Treatment of Dementia and Brain Aging.‹ Mayo Clinic Proceedings 86: 876–884.

Akdeniz, C., H. Tost, A. Meyer-Lindenberg (2014). ›The Neurobiology of Social Environmental Risk for Schizophrenia: An Evolving Research Field.‹ Social Psychiatry and Psychiatric Epidemiology 49: 507–517.

Akdeniz, C., H. Tos, F. Streit, L. Haddad, S. Wust et al. (2014). ›Neuroimaging Evidence for a Role of Neural Social Stress Processing in Ethnic Minority-Associated Environmental Risk.‹ JAMA Psychiatry 71: 672–680.

Akyar, I., N. Akdemir (2013–2014). ›The Effect of Light Therapy on the Sleep Quality of the Elderly: An Intervention Study.‹ Australian Journal of Advanced Nursing 31: 31–38.

Alladi, S., T. H. Bak, V. Duggirala, B. Surampudi, M. Shailaja et al. (2013). ›Bilingualism Delays Age at Onset of Dementia, Independent of Education and Immigration Status.‹ Neurology 81: 1938–1944.

Arcoverde, C., A. Deslandes, H. Moraes, C. Almeida, N. B. de Araujoet et al. (2014). ›Treadmill Training as an Augmentation Treatment for Alzheimer’s Disease: a Pilot Randomized Controlled Study.‹ Arquivos de Neuro-Psiquiatria 72: 190–196.

Balbag, M. A., N. L. Pedersen, M. Gatz (2014). ›Playing a Musical Instrument as a Protective Factor Against Dementia and Cognitive Impairment: A Population-Based.

Twin Study.‹ International Journal of Alzheimer’s Disease 2014: 836748 Barnes, D. E., A. Kaup, K. A. Kirby, A. L. Byers, R. Diaz-Arrastia et al. (2014). ›Traumatic Brain Injury and Risk of Dementia in Older Veterans.‹ Neurology 83: 312–319.

Bernick, C., S. J. Banks, W. Shin, N. Obuchowski, S. Butler et al. (2015). ›Repeated Head Trauma is Associated with Smaller Thalamic Volumes and Slower Processing Speed: The Professional Fighters‹ Brain Health Study.‹ British Journal of Sports Medicine 49: 1007–1011.

Bettens, K., K. Sleegers, C. Van Broeckhoven (2013). ›Genetic Insights in Alzheimer’s Disease.‹ The Lancet Neurology 12: 92—104.

Bialystok, E., F. I. Craik, G. Luk (2012). ›Bilingualism: Consequences for Mind and Brain.‹ Trends in Cognitive Sciences 16: 240–250.

Billioti de Gage, S., Y. Moride, T. Ducruet, T. Kurth, H. Verdoux et al. (2014). ›Benzodiazepine Use and Risk of Alzheimer’s Disease: Case-Control Study.‹ British Medical Journal 349: g5205.

Bossers, K., K. Wirz, G. Meerhoff, A. Essing, J. Van Dongen et al. (2010). ›Concerted Changes in Transcripts in the Prefrontal Cortex Precede Neuropathology in Alzheimer’s Disease.‹ Brain 133: 3699–3723.

Carlson, M. C., J. S. Saczynski, G. W. Rebok, T. Seeman, T. A. Glass et al. (2008). Exploring the Effects of an» Everyday «Activity Program on Executive Function and Memory in Older Adults: Experience Corps.‹ The Gerontologist 48: 793–801.

Carvalho, A., I. M. Rea, T. Parimon, B. J. Cusack (2014). ›Physical Activity and Cognitive Function in Individuals over 60 Years of Age: A Systematic Review.‹ Clinical Interventions in Aging 9: 661–682.

Chuang, L. Y., H. Y. Hung, C. J. Huang, Y. K. Chang, T. M. Hung (2015). ›A 3-month Intervention of Dance Dance Revolution Improves Interference Control in Elderly.

Females: A Preliminary Investigation.‹ Experimental Brain Research 233: 1181—1188

Coyle, J. T. (2003). ›Use It or Lose It – Do Effortful Mental Activities Protect Against Dementia?‹ The New England Journal of Medicine 348: 2489–2490.

D’Onofrio, B. M., M. E. Rickert, E. Frans, R. Kuja-Halkola, C. Almqvist et al. (2014). Paternal Age at Childbearing and Offspring Psychiatric and Academic Morbidity. JAMA Psychiatry 71: 432–438.

Dubelaar, E. J., R. W. Verwer, M. A. Hofman, J. J. Van Heerikhuize, R. Ravid et al. (2004). ›ApoE E4 Genotype is Accompanied by Lower Metabolic Activity in Nucleus Basalis of Meynert Neurons in Alzheimer Patients and Controls as Indicated by the Size of the Golgi Apparatus.‹ Journal of Neuropathology and Experimental Neurology 63: 159–169.

Dubelaar, E. J., E. J. Mufson, W. G. ter Meulen, J. J. Van Heerikhuize, R. W. Verwer et al. (2006). ›Increased Metabolic Activity in Nucleus Basalis of Meynert Neurons in Elderly Individuals with Mild Cognitive Impairment as Indicated by the Size of the Golgi Apparatus.‹ Journal of Neuropathology and Experimental Neurology 65: 257–266.

Duffy, A. (2010). ›The Early Natural History of Bipolar Disorder: What We Have Learned from Longitudinal High-Risk Research.‹ Canadian Journal of Psychiatry 55: 477–485.

Dunnen, W. F. Den, W. H. Brouwer, E. Bijlard, J. Kamphuis, K. van Linschoten et al. (2008). ›No Disease in the Brain of a 115-Year-Old Woman.‹ Neurobiology of Aging 29: 1127–1132.

Eggermont, L. H., D. F. Swaab, P. Luiten, E. J. Scherder (2006). ›Exercise, Cognition and Alzheimer’s Disease: More Is Not Necessarily Better.‹ Neuroscience & Biobehavioral Reviews 30: 562–575.

Eggermont, L. H., D. F. Swaab, E. M. Hol, E. J. Scherder (2009). ›Walking the Line: A Randomized Trial on the Effects of a Short Term Walking Programme on Cognition in Dementia.‹ Journal of Neurology, Neurosurgery, and Psychiatry 80: 802–804.

Fitzgerald, K. C., E. J. O’Reilly, G. J. Falcone, M. L. McCullough, Y. Park et al. (2014). ›Dietary Ω-3 Polyunsaturated Fatty Acid Intake and Risk for Amyotrophic Lateral Sclerosis.‹ JAMA Neurology 71: 1102–1110.

Fratiglioni, L., S. Paillard-Borg, B. Winblad (2004). ›An Active and Socially Integrated Lifestyle in Late Life Might Protect Against Dementia.‹ The Lancet Neurology 3: 343–353.

Garcia-Mesa, Y., L. Gimenez-Llort, L. C. Lopez, C. Venegas, R. Cristofol et al. (2012). ›Melatonin plus Physical Exercise Are Highly Neuroprotective in the 3xTg-AD Mouse.‹ Neurobiology of Aging 33: 1124.e13—29.

Gatz, M., C. A. Reynolds, L. Fratiglioni, B. Johansson, J. A. Mortimer et al. (2006). ›Role of Genes and Environments for Explaining Alzheimer Disease.‹ Archives of General Psychiatry 63: 168–174.

Greenberg, M. S., K. Tanev, M. F. Marin, R. K. Pitman (2014). ›Stress, PTSD, and Dementia.‹ Alzheimer’s & Dementia 10: S155—165.

Hamer, M., Y. Chida (2009). ›Physical Activity and Risk of Neurodegenerative Disease: A Systematic Review of Prospective Evidence.‹ Psychological Medicine 39: 3—11.

Han K., Chen X. (2007). ›The Archaeological Evidence of Trepanation in Early China.‹ Bulletin of the Indo-Pacific Prehistory Association 27: 22–27.

Hansen, N. (2014). ›Brain Stimulation for Combating Alzheimer’s Disease.‹ Frontiers in Neurology 5: 80.

Henderson, V. W. (2014). ›Alzheimer’s Disease: Review of Hormone Therapy Trials and Implications for Treatment and Prevention After Menopause.‹ The Journal of Steroid Biochemistry and Molecular Biology 142: 99—106.

Heyn, P., B. C. Abreu, K. J. Ottenbacher (2004). ›The Effects of Exercise Training on Elderly Persons with Cognitive Impairment and Dementia: A Meta-Analysis.‹ Archives of Physical Medicine and Rehabilitation 85: 1694–1704.

Jellinger, K. A., J. Attems (2015). ›Challenges of Multimorbidity of the Aging Brain: a Critical Update.‹ Journal of Neural Transmission 122: 505–521.

Kattenstroth, J. C., T. Kalisch, S. Holt, M. Tegenthoff, H. R. Dinse (2013). ›Six Months of Dance Intervention Enhances Postural, Sensorimotor, and Cognitive Performance in Elderly Without Affecting Cardio-Respiratory Functions.‹ Frontiers in Aging Neuroscience 5: 5.

Khachaturian, A. S., Z. S. Khachaturian (2014). ›Military Risk Factors for Alzheimer’s Dementia and Neurodegenerative Disease.‹ Alzheimer’s & Dementia 10: 90–91.

Kuhn, J., K. Hardenacke, D. Lenartz, T. Gruendler, M. Ullsperger et al. (2015). ›Deep Brain Stimulation of the Nucleus Basalis of Meynert in Alzheimer’s Dementia.‹ Molecular Psychiatry 20: 353–360.

Kwak, Y. S., S. Y. Um, T. G. Son, D. J. Kim (2008). ›Effect of Regular Exercise on Senile Dementia Patients.‹ International Journal of Sports Medicine 29: 471–474.

Lai, F., E. Kammann, G. W. Rebeck, A. Anderson, Y. Chen et al. (1999). ›APOE Genotype and Gender Effects on Alzheimer Disease in 100 Adults with Down Syndrome.‹ Neurology 53: 331–316.

Lankford, A. (2014). ›Precis of the Myth of Martyrdom: What Really Drives Suicide Bombers, Rampage Shooters, and Other Self-Destructive Killers.‹ Behavioral and Brain Sciences 37: 351–362.

Larson, E. B. (2008). ›Physical Activity for Older Adults at Risk for Alzheimer Disease.‹ JAMA 300: 1077–1079.

Lautenschlager, N. T., K. Cox, E. V. Cyarto (2012). ›The Influence of Exercise on Brain Aging and Dementia.‹ Biochimica et Biophysica Acta 1822: 474–481.

Liang, K. Y., M. A. Mintun, A. M. Fagan, A. M. Goate, J. M. Bugg et al. (2010). ›Exercise and Alzheimer’s Disease Biomarkers in Cognitively Normal Older Adults.‹ Annals of Neurology 68: 311–318.

Lin, L., Q. X. Huang, S. S. Yang, J. Chu, J. Z. Wang et al. (2013). ›Melatonin in Alzheimer’s Disease.‹ International Journal of Molecular Sciences 14: 14575—145793.

Littbrand, H., M. Stenvall, E. Rosendahl (2011). ›Applicability and Effects of Physical Exercise on Physical and Cognitive Functions and Activities of Daily Living Among People with Dementia: A Systematic Review.‹ American Journal of Physical Medicine & Rehabilitation 90: 495–518.

Lu, T., L. Aron, J. Zullo, Y. Pan, H. Kim et al. (2014). ›REST and Stress Resistance in Ageing and Alzheimer’s Disease.‹ Nature 507: 448–454.

Luders, E., N. Cherbuin, F. Kurth (2015). ›Forever Young(er): Potential Age-Defying Effects of Long-Term Meditation on Gray Matter Atrophy.‹ Frontiers in Psychology 5: 1551.

Margallo-Lana, M. L., P. B. Moore, D. W. Kay, R. H. Perry, B. E. Reid et al. (2007). ›Fifteen- Year Follow-Up of 92 Hospitalized Adults with Down’s Syndrome: Incidence of Cognitive Decline, its Relationship to Age and Neuropathology.‹ Journal of Intellectual Disability Research 51: 463–477.

Marquie, J.C., P. Tucker, S. Folkard, C. Gentil, D. Ansiau (2015). ›Chronic Effects of Shift Work on Cognition: Findings from the visat Longitudinal Study.‹ Journal of Occupational and Environmental Medicine 72: 258–264.

Matthews, F. E., A. Arthur, L. E. Barnes, J. Bond, C. Jagger et al. (2013). ›A Two-Decade Comparison of Prevalence of Dementia in Individuals Aged 65 Years and Older from Three Geographical Areas of England: Results of the Cognitive Function and Ageing Study i and ii.‹ The Lancet 382: 1405–1412.

Metzler, M. J., D. M. Saucier, G. A. Metz (2013). ›Enriched Childhood Experiences Moderate Age-Related Motor and Cognitive Decline.‹ Frontiers in Behavioral Neuroscience 7:1.

Meziab, O., K. A. Kirby, B. Williams, K. Yaffe, A. L. Byers et al. (2014). ›Prisoner of War Status, Posttraumatic Stress Disorder, and Dementia in Older Veterans.‹ Alzheimer’s & Dementia 10: S236—2341.

Munro, C. A. (2014). ›Sex Differences in Alzheimer’s Disease Risk: Are We Looking at the Wrong Hormones?‹ International Psychogeriatrics 26: 1579–1584.

Ohman, H., N. Savikko, T. E. Strandberg, K. H. Pitkala (2014). ›Effect of Physical Exercise on Cognitive Performance in Older Adults with Mild Cognitive Impairment or Dementia: A Systematic Review.‹ Dementia and Geriatric Cognitive Disorders 38: 347–365.

Ooms, S., S. Overeem, K. Besse, M. O. Rikkert, M. Verbeek et al. (2014). ›Effect of 1 Night of Total Sleep Deprivation on Cerebrospinal Fluid β-Amyloid 42 in Healthy Middle-Aged Men: A Randomized Clinical Trial.‹ JAMA Neurology 71: 971–977.

Os, J. Van, J. P. Selten (1998). ›Prenatal Exposure to Maternal Stress and Subsequent Schizophrenia. The May 1940 Invasion of The Netherlands.‹ The British Journal of Psychiatry 172: 324–326.

Os, J. Van, G. Kenis, B. P. Rutten (2010). ›The Environment and Schizophrenia.‹ Nature 468: 203–212.

Pedersen, N. L., M. Gatz, S. Berg, B. Johansson (2004). ›How Heritable is Alzheimer’s Disease Late in Life? Findings from Swedish Twins.‹ Annals of Neurology 55: 180–185.

Phillips, C., M. A. Baktir, M. Srivatsan, A. Salehi (2014). ›Neuroprotective Effects of Physical Activity on the Brain: A Closer Look at Trophic Factor Signaling.‹ Frontiers in Cellular Neuroscience 8:170.

Pieramico, V., R. Esposito, F. Sensi, F. Cilli, D. Mantini et al. (2012). ›Combination Training in Aging Individuals Modifies Functional Connectivity and Cognition, and is Potentially Affected by Dopamine-Related Genes.‹ PLOS ONE 7: e43901.

Riemersma-van der Lek, R. F., D. F. Swaab, J. Twisk, E. M. Hol, W. J. Hoogendijk et al. (2008). ›Effect of Bright Light and Melatonin on Cognitive and Noncognitive Function in Elderly Residents of Group Care Facilities: A Randomized Controlled Trial.‹ JAMA 299: 2642–2655.

Riley, K. P., D. A. Snowdon, M. F. Desrosiers, W. R. Markesbery (2005). ›Early Life Linguistic Ability, Late Life Cognitive Function, and Neuropathology: Findings from the Nun Study.‹ Neurobiology of Aging 26: 341–347.

Rolland, Y., G. Abellan van Kan, B. Vellas (2008). ›Physical Activity and Alzheimer’s Disease: From Prevention to Therapeutic Perspectives.‹ Journal of the American Medical Directors Association 9: 390–405.

Salehi, A., E. J. Dubelaar, M. Mulder, D. F. Swaab (1998). ›Aggravated Decrease in the Activity of Nucleus Basalis Neurons in Alzheimer’s Disease is Apolipoprotein E-typ Dependent.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 95: 11445—11449.

Satoh, M., J. Ogawa, T. Tokita, N. Nakaguchi, K. Nakao et al. (2014). ›The Effects of Physical Exercise with Music on Cognitive Function of Elderly People: Mihama-Kiho Project.‹ PLOS ONE 9: e95230.

Scherder, E. J., R. Scherder, L. Verburgh, M. Konigs, M. Blom et al. (2014). ›Executive Functions of Sedentary Elderly May Benefit from Walking: A Systematic Review and Meta-Analysis.‹ The American Journal of Geriatric Psychiatry 22: 782–791.

Schlosser Covell, G. E., C. R. Hoffman-Snyder, K. E. Wellik, B. K. Woodruff, Y. E. Geda et al. (2015). ›Physical Activity Level and Future Risk of Mild Cognitive Impairment or Dementia: A Critically Appraised Topic.‹ The Neurologist 19: 89–91.

Schnohr, P., J. H. O’Keefe, J. L. Marott, P. Lange, G.B. Jensen (2015). ›Dose of Jogging and Long-Term Mortality: The Copenhagen City Heart Study.‹ Journal of the American College of Cardiology 65: 411–419.

Schofield, P. W., G. Logroscino, H. F. Andrews, S. Albert, Y. Stern (1997). ›An Association Between Head Circumference and Alzheimer’s Disease in a Population-Based Study of Aging and Dementia.‹ Neurology 49: 303–307.

Seinfeld, S., H. Figueroa, J. Ortiz-Gil, M.V. Sanchez-Vives (2013). ›Effects of Music Learning and Piano Practice on Cognitive Function, Mood and Quality of Life in Older Adults.‹ Frontiers in Psychology 4: 810.

Sofi, F., D. Valecchi, D. Bacci, R. Abbate, G. F. Gensini et al. (2011). ›Physical Activity and Risk of Cognitive Decline: A Meta-Analysis of Prospective Studies.‹ Journal of Internal Medicine 269: 107–117.

Spinney, L. (2014). ›Alzheimer’s Disease: The Forgetting Gene.‹ Nature 510: 26–28.

Swaab, D. F. (1991). ›Brain Aging and Alzheimer’s Disease:»Wear and Tear «Versus» Use It or Lose It«.‹ Neurobiology of Aging 12: 317–324.

Swaab, D. F., A. M. Bao (2011). ›(Re-)Activation of Neurons in Aging and Dementia: Lessons from the Hypothalamus.‹ Experimental Gerontology 46: 178–184.

Toseeb, U., S. Brage, K. Corder, V.J. Dunn, P.B. Jones et al. (2014). ›Exercise and Depressive Symptoms in Adolescents: A Longitudinal Cohort Study.‹ JAMA Pediatrics 168: 1093–1100.

Toth, M. (2015). ›Mechanisms of Non-Genetic Inheritance and Psychiatric Disorders.‹ Neuropsychopharmacology 40: 129–140.

Tremblay, S., L. C. Henry, C. Bedetti, C. Larson-Dupuis, J.F. Gagnon et al. (2014). ›Diffuse White Matter Tract Abnormalities in Clinically Normal Ageing Retired Athletes with a History of Sports-Related Concussions.‹ Brain 137: 2997–3011.

Tsai, L. H., R. Madabhushi (2014). ›Alzheimer’s Disease: A Protective Factor for the Ageing Brain.‹ Nature 507: 439—440

Tuszynski, M. H., L. Thal, M. Pay, D. P. Salmon et al. (2005). A Phase 1 Clinical Trial of Nerve Growth Factor Gene Therapy for Alzheimer Disease. Nature Medicine 11: 551–555.

Verghese, J., R. B. Lipton, M. J. Katz, C. B. Hall, C. A. Derby et al. (2003). ›Leisure Activities and the Risk of Dementia in the Elderly.‹ The New England Journal of Medicine 348: 2508–2516.

Verghese, J., Cuiling Wang, M. J. Katz, A. Sanders, R. B. Lipton (2009). ›Leisure Activities and Risk of Vascular Cognitive Impairment in Older Adults.‹ Journal of Geriatric Psychiatry and Neurology 22: 110–118.

Volk, H. E., F. Lurmann, B. Penfold, I. Hertz-Picciotto, R. McConnell (2013). ›Traffic- Related Air Pollution, Particulate Matter, and Autism.‹ JAMA Psychiatry 70: 71–77.

Vyssoki, B., N. D. Kapusta, N. Praschak-Rieder, G. Dorffner, M. Willeit (2014). ›Direct Effect of Sunshine on Suicide.‹ jama Psychiatry 71: 1231–1237.

Wang, H. X., D. R. Gustafson, M. Kivipelto, N. M. L. Pedersen, I. Skoog et al. (2012). ›Education Halves the Risk of Dementia due to Apolipoprotein E4 Allele: A Collaborative Studyfrom the Swedish Brain Power Initiative.‹ Neurobiology of Aging 33: 1007.e1—7.

Weigmann, K. (2014). ›Why Exercise is Good for Your Brain: A Closer Look at The Underlying Mechanisms Suggests that Some Sports, Especially Combined with Mental Activity, May be More Effective than Others.‹ EMBO Reports 15: 745–758.

Whalley, L. J., I. J. Deary (2001). ›Longitudinal Cohort Study of Childhood iq and Survival up to Age 76.‹ BMJ 322: 819–823.

Wu, Y. H., D. F. Swaab (2007). ›Disturbance and Strategies for Reactivation of the Circadian Rhythm System in Aging and Alzheimer’s Disease.‹ Sleep Medicine 8: 623–636.

Zigman, W., N. Schupf, M. Haveman, W. Silverman (1997). ›The Epidemiology of Alzheimer Disease in Intellectual Disability: Results and Recommendations from an International Conference.‹ Journal of Intellectual Disability Research 41: 76–80.

Розділ ХХ

Abbass, A. A., S. J. Nowoweiski, D. Bernier, R. Tarzwell, M. E. Beutel (2014). ›Review of Psychodynamic Psychotherapy Neuroimaging Studies.‹ Psychotherapy And Psychosomatics 83: 142—147

Adamson, B. C., I. Ensari, R. W. Motl (2015). ›Effect of Exercise on Depressive Symptoms in Adults with Neurologic Disorders: A Systematic Review and Meta-Analysis.‹ Archives of Physical Medicine and Rehabilitation 96: 1329–1338.

Barsaglini, A., G. Sartori, S. Benetti, W. Pettersson-Yeo, A. Mechelli (2014). ›The Effects of Psychotherapy on Brain Function: a Systematic and Critical Review.‹ Progress in Neurobiology 114: 1—14.

Bola, M., S. Prilloff, S. Matzke, P. Henrich-Noack (2013). ›Brain Restoration as an Emerging Field in Neurology and Neuroscience.‹ Restorative Neurology and Neuroscience 31: 669–679.

Cooney, G., K. Dwan, G. Mead (2014). ›Exercise for Depression‹. JAMA 311: 2432—3.

Da Silva Cameirao, M., I. Bermudez, S. Badia, E. Duarte, P.F. Verschure (2011). ›Virtual Reality Based Rehabilitation Speeds Up Functional Recovery of the Upper Extremities After Stroke: A Randomized Controlled Pilot Study in the Acute Phase of Stroke Using the Rehabilitation Gaming System.‹ Restorative Neurology and Neuroscience 29: 287–298.

Fuchs, E., G. Flugge (2014). ›Adult Neuroplasticity: More than 40 Years of Research.‹ Neural Plasticity 2014: 541870.

Manella, K. J., E. C. Field-Fote (2013). ›Modulatory Effects of Locomotor Training on Extensor Spasticity in Individuals with Motor-Incomplete Spinal Cord Injury.‹ Restorative Neurology and Neuroscience 31: 6336–6346.

Meynen G., Swaab, D. F. (2011). ›Why Medication in Involuntary Treatment May be Less Effective: The Placebo/Nocebo Effect.‹ Medical Hypotheses 77: 993–995.

Minen, M. T., J. Camprodon, R. Nehme, Z. Chemali (2014). ›The Neuropsychiatry of Tinnitus: A Circuit-Based Approach to the Causes and Treatments Available.‹ Journal of Neurology, Neurosurgery, and Psychiatry 85: 1138–1144.

Noort, M. W. Van den, S. Lim, M. P. Bosch (2014). ›Recognizing the Risks of Brain Stimulation.‹ Science 346: 1307.

Northoff, G. (2012). ›Psychoanalysis and the Brain – Why Did Freud Abandon Neuroscience?‹ Frontiers in Psychology 3:71.

Rossi, S., M. Hallett, P.M. Rossini, A. Pascual-Leone, Safety of TMS Consensus Group (2009). ›Safety, Ethical Considerations, and Application Guidelines for the use of Transcranial Magnetic Stimulation in Clinical Practice and Research.‹ Clinical Neurophysiology 120: 2008–2039.

Scarpazza, C., D. Braghittoni, B. Casale, S. Malagu, F. Mattioli et al. (2013). ›Education Protects Against Cognitive Changes Associated with Multiple Sclerosis.‹ Restorative Neurology and Neuroscience 31: 619–631.

Shanahan, J., M. E. Morris, O. N. Bhriain, J. Saunders, A. M. Clifford (2015). ›Dance for People with Parkinson Disease: What is the Evidence Telling Us?‹ Archives of Physical Medicine and Rehabilitation 96: 141–153.

Szelag, E., J. Skolimowska (2012). ›Cognitive Function in Elderly Can be Ameliorated by Training in Temporal Information Processing.‹ Restorative Neurology and Neuroscience 30: 419–434.

Tass, P. A., I. Adamchic, H. J. Freund, T. von Stackelberg, C. Hauptmann (2012). ›Counteracting Tinnitus by Acoustic Coordinated Reset Neuromodulation.‹ Restorative Neurology and Neuroscience 30: 137–159.

Tatu, L., J. Bogousslavsky, F. Boller (2014). ›Phantoms in Artists: The Lost Limbs of Blaise Cendrars, Arthur Rimbaud, and Paul Wittgenstein.‹ Journal of the History of the Neurosciences 23: 355–366.

Wegner, M., I. Helmich, S. Machado, A.E. Nardi, O. Arias-Carrion et al. (2014). ›Effects of Exercise on Anxiety and Depression Disorders: Review of Meta-Analyses and Neurobiological Mechanisms.‹ CNS & Neurological Disorders – Drug Targets 13:1002–1014.

Розділи ХХІ—ХХІV

Ananthaswamy, A. (2015). The Man Who Wasn’t There: Investigations into the Strange New Science of the Self. Penguin Random House LLC.

Beaty, R. E., M. Benedek, R. W. Wilkins, E. Jauk, A. Fink et al. (2014). ›Creativity and the Default Network: A Functional Connectivity Analysis of the Creative Brain at Rest.‹ Neuropsychologia 64: 92–98.

Boyer, J. L., S. Harrison, T. Ro (2005). ›Unconscious Processing of Orientation and Color Without Primary Visual Cortex.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 102: 16875—16879.

Buckner, R. L. (2012). ›The Serendipitous Discovery of the Brain’s Default Network.‹ NeuroImage 62: 1137–1145.

Draaisma, D. (2015). Wie wir trа. umen. Переклад німецькою Верени Кіфер. Galiani

Ent, M. R., R. F. Baumeister (2014). ›Embodied Free Will Beliefs: Some Effects of Physical States on Metaphysical Opinions.‹ Consciousness and Cognition 27:147–154.

Filevich, E., S. Kuhn, P. Haggard (2013). ›There Is No Free Won’t: Antecedent Brain Activity Predicts Decisions to Inhibit.‹ PLOS ONE 8: e53053.

Fried, I., R. Mukamel, G. Kreiman (2011). ›Internally Generated Preactivation of Single Neurons in Human Medial Frontal Cortex Predicts Volition.‹ Neuron 69: 548–562.

Gifuni, A. J., Y. Ding, E. Olie, N. Lawrence, F. Cyprien et al. (2016). ›Subcortical Nuclei Volumes in Suicidal Behavior: Nucleus Accumbens May Modulate the Lethality of Acts.‹ Brain Imaging and Behavior 10: 96—104.

Gladwell, M. (2007). Blink. Die Macht des Moments. Переклад німецькою Юрґен Нойбауер. Piper (Українське видання: Спалах. Сила несвідомих думок або Як не заважати мозку приймати рішення. Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля» (2005, 2017)).

Hamer, D. H. (2006). Das Gottes-Gen. Warum uns die Religion im Blut liegt. Переклад німецькою Тані Ольсен. Kosel.

Harrington, J. R., P. Boski, M. J. Gelfand (2015). ›Culture and National Well-Being: Should Societies Emphasize Freedom or Constraint?‹ PLOS ONE 10: e0127173.

Hilti, L. M., J. Hanggi, D. A. Vitacco, B. Kraemer, A. Palla et al. (2013). ›The Desire for Healthy Limb Amputation: Structural Brain Correlates and Clinical Features of Xenomelia.‹ Brain 136: 318–329.

Hochberg, L. R., M. D. Serruya, G. M. Friehs, J. A. Mukand, M. Saleh et al. (2006). ›Neuronal Ensemble Control of Prosthetic Devices by a Human with Tetraplegia.‹ Nature 442: 164–171.

Kaiser, R. H., J. R. Andrews-Hanna, T. D. Wager, D. A. Pizzagalli (2015). ›Large-Scale Network Dysfunction in Major Depressive Disorder: A Meta-Analysis of Resting-State Functional Connectivity.‹ JAMA Psychiatry 72: 603–611.

Kargel, C., C. Massau, S. Wei., M. Walter, T. H. Kruger et al. (2015). ›Diminished Functional Connectivity on the Road to Child Sexual Abuse in Pedophilia.‹ The Journal of Sexual Medicine 12: 783–795.

Kreiman, G., C. Koch, I. Fried (2000). ›Category-Specific Visual Responses of Single Neurons in the Human Medial Temporal Lobe.‹ Nature Neuroscience 3: 946–953.

Kreiman, G., C. Koch, I. Fried (2000). ›Imagery Neurons in the Human Brain.‹ Nature 408: 357–361.

Kuiper, A. (1998). Een wijze ging voorbij, het leven van Abel J. Herzberg. Querido Libet, B., C. A. Gleason, E. W. Wright, D. K. Pearl (1983). ›Time of Conscious Intention to Act in Relation to Onset of Cerebral Activity (Readiness-Potential). The Unconscious Initiation of a Freely Voluntary Act.‹ Brain 106: 623–642.

Liljegren, M., G. Naasan, J. Temlett, D. C. Perry, K. P. Rankin et al. (2015). ›Criminal Behavior in Frontotemporal Dementia and Alzheimer Disease.‹ JAMA Neurology 72: 295—300

Mecacci, G., W. F. Haselager (2014). ›Stimulating the Self: The Influence of Conceptual Frameworks on Reactions to Deep Brainstimulation.‹ American Journal of Bioethics Neuroscience 5: 30–39.

Meynen, G. (2013). Mad or bad? Over de grenzen van de psychiatrie. Inauguratierede. Tilburg University.

Nelson, K. (2011). De goddelijke hersenstam. Ten Have.

Northoff, G. (2014). ›How Is Our Self Altered in Psychiatric Disorders? A Neurophenomenal Approach to Psychopathological Symptoms.‹ Psychopathology 47: 365–376.

Perkins, S. (2014). ›From Hell on Earth, Life’s Building Blocks.‹ Science 346: 1279.

Raichle, M.E. (2010). ›Two Views of Brain Function.‹ Trends in Cognitive Sciences 14: 180–190.

Ro, T., D. Shelton, O. L. Lee, E. Chang (2004). ›Extrageniculate Mediation of Unconscious Vision in Transcranial Magnetic Stimulation-Induced Blindsight.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 101: 9933–9935.

Roache, R. (2014). ›Can Brain Scans Prove Criminals Unaccountable?‹ American Journal of Bioethics Neuroscience 5: 35–37.

Safran, A. B., N. Sanda, J. A. Sahel (2014). ›A Neurological Disorder Presumably Underlies Painter Francis Bacon Distorted World Depiction.‹ Frontiers in Human Neuroscience 8: 581.

Savic, I., P. Lindstrom (2008). ›pet and mri Show Differences in Cerebral Asymmetry and Functional Connectivity Between Homo- and Heterosexual Subjects.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 105: 9403–9408.

Soon, C. S., M. Brass, H. J. Heinze, J. D. Haynes (2008). ›Unconscious Determinants of Free Decisions in the Human Brain.‹ Nature Neuroscience 11: 543–545.

Tiihonen, J., M. R. Rautiainen, H. M. Ollila, E. Repo-Tiihonen, M. Virkkunen et al. (2015). ›Genetic Background of Extreme Violent Behavior.‹ Molecular Psychiatry 20: 786–792.

Waarde, J. A. Van, L. J. van Oudheusden, O. B. Heslinga, B. Verwey, R. C. van der Mast et al. (2013). ›Patient, Treatment, and Anatomical Predictors of Outcome in Electroconvulsive Therapy: A Prospective Study.‹ The Journal of ECT 29: 113–121.

Wegner, D. M. (2003). ›The Mind’s Best Trick: How We Experience Conscious Will.‹ Trends in Cognitive Sciences 7: 65–69.

Wegner, D. M. (2004). ›Precis of the Illusion of Conscious Will.‹ Behavioral and Brain Sciences 27: 649–692.

Zaytseva, Y., E. Gutyrchik, Y. Bao, E. Poppel, S. Han et al. (2014). ›Self Processing in the Brain: A Paradigmatic FMRI Case Study With a Professional Singer.‹ Brain and Cognition 87:104–108.

Zeki, S., T. Ishizu (2013). ›The» Visual Shock «of Francis Bacon: An Essay in Neuroesthetics.‹ Frontiers in Human Neuroscience 7: 850.

Zhou, J. N., M. A. Hofman, L. J. Gooren, D.F. Swaab (1995). ›A Sex Difference in the Human Brain and Its Relation to Transsexuality.‹ Nature 378: 68–70.

Розділи ХХV – ХХVІІІ

Balbag, M. A., N. L. Pedersen, M. Gatz (2014). ›Playing a Musical Instrument as a Protective Factor Against Dementia and Cognitive Impairment: A Population-Based Twin Study.‹ International Journal of Alzheimer’s Disease 2014: 836748.

Berlin, L. (2014). ›Neuroimaging, Expert Witnesses, and Ethics: Convergence and Conflict in the Courtroom.‹ American Journal of Bioethics Neuroscience 5: 3–4.

Boer, K., A. van Ruitenberg (2014). Eten voor je kind, kook- en voedingsboek voor (aanstaande) zwangeren en jonge ouders. Fontaine Uitgevers.

Chen, X. J., N. Hannibal, C. Gold (2016). ›Randomized Trial of Group Music Therapy with Chinese Prisoners: Impact on Anxiety, Depression, and Self-Esteem.‹ International Journal of Offender Therapy and Comparative Criminology 60: 1064–1081.

Colins, O., R. Vermeiren, C. Vreugdenhil, W. van den Brink, T. Doreleijers et al. (2010). ›Psychiatric Disorders in Detained Male Adolescents: A Systematic Literature Review.‹ Canadian Journal of Psychiatry 55: 255–263.

Colton, S. (2012). ›The Painting Fool. Stories from Building an Automated Painter.‹ Computers and Creativity. Springer.

David, A. L., A. Holloway, L. Thomasson, A. Syngelaki, K. Nicolaides et al. (2014). ›A Case-Control Study of Maternal Periconceptual and Pregnancy Recreational Drug Use and Fetal Malformation Using Hair Analysis.‹ PLOS ONE 9: e111038.

Falk, E. B., E. T. Berkman, D. Whalen, M. D. Lieberman (2011). ›Neural Activity During Health Messaging Predicts Reductions in Smoking Above and Beyond Self-Report.‹ International Journal of Clinical and Health Psychology 30: 177–185.

Good, A., M. J. Reed, F. A. Russo (2014). ›Compensatory Plasticity in the Deaf Brain: Effects on Perception of Music.‹ Brain Sciences 4: 560–574.

Graaff, J. C. De, D. B, Van der Werff, C. J. Kalkman (2013). ›Beschadigt anesthesie de hersenontwikkeling bij kinderen?‹ Nederlands Tijdschrift voor Geneeskunde 157: AS198.

Gross, S. R., B. O’Brien, C. Hu, E. H. Kennedy (2014). ›Rate of False Conviction of Criminal Defendants Who are Sentenced to Death.‹ Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 111: 7230–7235.

Guintivano, J., T. Brown, A. Newcomer, M. Jones, O. Cox et al. (2014). ›Identification and Replication of a Combined Epigenetic and Genetic Biomarker Predicting Suicide and Suicidal Behaviors.‹ American Journal of Psychiatry 171: 1287–1296.

Jevtovic-Todorovic, V. (2013). ›Functional Implications of an Early Exposure to General Anesthesia: Are We Changing the Behavior of our Children?‹ Molecular Neurobiology 48: 288–293.

Jonker, C., I. Matthaei, S. N. Schouws, E. P. Sikkens (2011). ›Twee verdachten met hersenletsel en crimineel gedrag. De bijdrage van de neuroloog aan forensisch psychiatrische diagnostiek.‹ Tijdschrift voor Psychiatrie 53: 181–187.

Lahti, M., J. G. Eriksson, K. Heinonen, E. Kajantie, J. Lahti et al. (2014). ›Maternal Grand Multiparity and the Risk of Severe Mental Disorders in Adult Offspring.‹ PLOS ONE 9: e114679.

Mattson, M. P. (2014). ›Superior Pattern Processing is the Essence of the Evolved Human Brain.‹ Frontiers in Neuroscience 8: 265.

Meijers, J., J. M. Harte, F. A. Jonker, G. Meynen (2015). ›Prison Brain? Executive Dysfunction in Prisoners.‹ Frontiers in Psychology 6: 43.

Merckelbach, H. L., S. E. Merckelbach (2014). ›Neurobewijs in de rechtszaal? Eerst een protocol.‹ Nederlands Tijdschrift voor Geneeskunde 158: A7020.

Oquendo, M. A., M. M. Perez-Rodriguez, E. Poh, G. Sullivan, A. K. Burke et al. (2014). ›Life Events: A Complex Role in the Timing of Suicidal Behavior Among Depressed Patients.‹ Molecular Psychiatry 19: 902–909.

Park, S., J. M. Lee, Y. Baik, K. Kim, H. J. Yun et al. (2015). ›A Preliminary Study of the Effects of an Arts Education Program on Executive Function, Behavior, and Brain Structure in a Sample of Nonclinical School-Aged Children.‹ Journal of Child Neurology 30: 1757–1766.

Ponseti, J., O. Granert, O. Jansen, S. Wolff, K. Beier et al. (2012). ›Assessment of Pedophilia Using Hemodynamic Brain Response to Sexual Stimuli.‹ Archives of General Psychiatry 69: 187–194.

Roache, R. (2014). ›Can Brain Scans Prove Criminals Unaccountable?‹ American Journal of Bioethics Neuroscience 5: 35–37.

Roescher, A. M., A. Timmer, J. J. Erwich, A. F. Bos (2014). ›Placental Pathology, Perinatal Death, Neonatal Outcome, and Neurological Development: A Systematic Review.‹ PLOS ONE 9: e89419.

Schiltz, K., J. G. Witzel, J. Bausch-Holterhoff, B. Bogerts (2013). ›High Prevalence of Brain Pathology in Violent Prisoners: A Qualitative ct and mri Scan Study.‹ European Archives of Psychiatry and Clinical Neurosciences 263: 607–616.

Sigman, M., M. Pena, A. P. Goldin, S. Ribeiro (2014). ›Neuroscience and Education: Prime Time to Build the Bridge.‹ Nature Neuroscience 17: 497–502.

Tabakow, P., G. Raisman, W. Fortuna, M. Czyz, J. Huber et al. (2014). ›Functional Regeneration of Supraspinal Connections in a Patient with Transected Spinal Cord Following Transplantation of Bulbar Olfactory Ensheathing Cells with Peripheral Nerve Bridging.‹ Cell Transplantation: The Regenerative Medicine Journal 23: 1631–1655.

Tomporowski, P. D., K. Lambourne, M. S. Okumura (2011). ›Physical Activity Interventions and Children’s Mental Function: An Introduction and Overview.‹ Preventive Medicine 52: 3–9.

Walker, C. K., P. Krakowiak, A. Baker, R. L. Hansen, S. Ozonoff et al. (2015). ›Preeclampsia, Placental Insufficiency, and Autism Spectrum Disorder or Developmental Delay.‹ JAMA Pediatrics 169: 154–162.

Winner, E. (2000). ›The Origins and Ends of Giftedness.‹ American Psychologist 55:159–169.

ХХХІІI Джерела фото

‘Anatomische les van Dr. Deijman’ (Rembrandt) 1656. Amsterdam Museum. Virtual Collection Asian Masterpieces

3000 jaar oude schedel, Hougang, Anyang, Henen. Uit: Kangxin Han, Xingcan Chen, ‘The Archaeological Evidence Of Trepanation In Early China’, Bulletin of the Indo-Pacific Prehistory Association (BIPPA), 27, 22–27, 2007.

Alessandro Moreschi (ca. 1880). Free of rights.

Anatomie van het oog. Maartje Kunen.

Andreas Vesalius, De Humani Corporis Fabrica, 1542, houtsneden. Free of rights.

Atelier Piet Goede. Copyright: foto P.H.Goede / (erven) Piet Goede.

Bart Huges, Foto Cor Jaring, 1965,Stadsarchief gemeente Amsterdam. www.stadsarchief.nl.

Beethoven met het manuscript van de Missa solemnis, 1820. Joseph Karl Stieler (1781–1858): Free of rights.

Benefits Supervisor Sleeping, Lucien Freud (1922–2011). Bridgeman: http://images.bridgemanart.com/enGB/asset/619735/freud-lucian-1922-2011/benefits-supervisor-sleeping1995-oil-on-canvas?context=%25searchContext%25.

Burgemeester van Harbin. Onduidelijk.

Cadeau Bob van Blommestein. Eigen archief Swaab.

Carilijne Pieters (1991) De liefde is alles, he` (2014). Hollandse Hoogte.

Chinees karakter voor muziek of vrolijk en geneeskunde. Swaab.

Chinese lagereschoolkinderen. Bron Swaab.

Chinese vrouw en Swaab. Eigen archief Swaab.

Convergence, 1952 van Jackson Pollock. Pictoright.

Dali´, galacidalacidesoxyribonucleicacid (1963). Salvador Dali´ Foundation (of Salvador Dali´ Museum in Florida).

Dama Square dansen. Eigen archief Swaab.

David speelt harp voor Koning Saul. Mauritshuis. Free of rights.

De 91jarige oud verpleegster Nel Bolten. David van Dam/Hollandse Hoogte. Hollandse Hoogte (fotograaf: David van Dam)

De anatomische les van prof. Louis Bolk; Prof dr. J.A.J.Barge, destijds hoogleraar anatomie en embryologie in Leiden gaf op 26-11-1940 in het anatomisch lab een college over erfelijkheid, ras en volk. Collectie Bolk, Museum Vrolik AMC. Free of rights.

De bakker van Eeklo, Jan van Wechelen, 1565–1570. Muiderslot. Free of rights.

De geboorte’, glas-in-lood ramen van Joan Vila-Grau, Sagrada Familia (Gaudi). Onvindbare bron.

De kruising van de oogzenuwen in een Arabisch handschrift in Konstantinopel, omstreeks 1000 v.Chr, is denk ik de eerste afbeelding van een hersensysteem. Je zou zelfs kunnen denken dat achter de kruising de hypofyse is afgebeeld. Uit: Atlas van de geschiedenis der geneeskunde, De Lint en Barge,1925). Free of rights.

De kus IV (1902). Nasjional Museet, Oslo. Free of rights.

De leraar, palissanderhout, Hendrikus Jan (Driekus) Jansen van Galen (1871–1947), Nederlandse beeldhouwer en ontwerper. Eigen archief Swaab.

De lichaamsverhoudingen zoals beschreven door Vitruvius in een tekening van Leonardo da Vinci ca 1490. Free of rights.

De nachtmerrie, Johann Heinrich Fu..ssli. Detroit Institute of Art. Free of rights.

De Negerbokser (1914–1915) van Isaac Israёls. Centraal Museum Utrecht/Pictoright.

De Oerang-oetang (Pongo) van het schilderij hierboven in de collectie van het Nederlands Herseninstituut. Free of rights.

De Razernij (Dolhuysvrouw, De Dolheyt of De Verdwaesde Vrouw), toegeschreven aan Hendrick de Keyser en/of zijn medewerker Geraert (Gerrit) Lambertsz, ca 1615. foto van internet. Rijksmuseum; Free of rightse foto van internet gebruikt. http://www.buitenbeeldinbeeld.nl/Rijksmuseum/Razernij.htm.

De Siames tewweling Abby en Brittany. Free of rights.

De taalcentra van Broca (Frontaal) en Wernicke (Temporaal). Maartje Kunen.

De terechtstelling, A. C. Willink, 1933. Titel: De Terechtstelling, 1933 door A.C. Willink (157 x 150 cm) © Sylvia Willink, collectie J. van Caldenborgh. Sylvia Willink.

De twee paden voor het verwerken van visuele informatie. Maartje Kunen.

De Venus van Willendorf. Free of rights.

De zenuwcellen in de hersenschors van de mens, getekend door Santiago Ramо`n y Cajal (1852–1934). Free of rights.

Depressieve Vincent van Gogh. Van Gogh Museum. Free of rights.

Der Jungbrunnen, Lucas Cranach de Oudere, 1546 DUBBEL: IV.7. Gema..ldegalerie, Berlin. Free of rights.

Dick Swaab op piano (fotograaf Maria Austria). Swaab.

Donatello’s Bronzen David, Florence, ca 1440. Patrick A. Rodgers (2010). Free of rights.

Door Marius Meijboom: Henkie Holvast uit de Tuinstraat, Hongerwinter, Amsterdam (1944). Nederlands Fotomuseum en weduwe Meijboom.

Dr Philippe Pinel at the Salpе^trie`re, 1795, door Tony Robert-Fleury. Free of rights.

Dr. A. H. (Aletta) Jacobs 1854–1929, geschilderd door Isaac Israёls, 1920. RKD. Free of rights.

Edouard Manet (1832–1883): Le Suicidе´ (De zelfmoord). Fondation E.G. Bu..hrle, Zu..rich. Free of rights.

Edvard Munch, De schreeuw. Nasjional Museet, Oslo.

Een ‘hunping’ of ‘ziel-vaas’. Eigen archief Swaab.

Een CT scan toont het effect van ernstige verwaarlozing op de hersenen van een kind van 3 jaar. Brain and mind, 2002, kluwer, Bruce Perry. Bruce Perry, 2000. Baylor College of Medicine.

Een geleerde in zijn studeerkamer, Rembrandt. Rijksmuseum. Free of rights.

Een homunculus (mannetje), onder andere gebaseerd op Wilder Penfields onderzoek. Free of rights.

Een les buiten op het dak (ca. 1938). Onvindbaar: Swaab vragen

Een Parkinsonpatiёnt in Hangzhou, China. Eigen archief Swaab.

Een van de vier panelen van ‚Visioenen uit het hiernamaals‘ door Hieronymus Bosch. Dogepaleis, Venetiё. Free of rights.

Emory University. https://www.flickr.com/photos/156494363@N07/47208279381/in/album72157689982149903. Oxford College Archives of Emory University, CC BY-SA 2.0. https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=76847085.

Empathie begint bij de zorg van de moeder voor haar kind…(Basilica Sagrada Familia, Gaudi, Barcelona). Free of rights.

Enigma design door Isia Leviant (1981), Palais de la Dе´couverte, Paris. Isia Leviant, Palais de la Dе´couverte, Paris.

Escher-Ontwikkeling-II-19391. Aanvraag via: http://www.mcescher.nl/licenties/

Felix Nussbaum, Zelfportret met joodse identiteitskaart (1904–1944). Nussbaum Hauss. Free of rights.

FHKE. Original uploader was Selligpau, reworked (colors, cropped, sharpend) by Saibo. https://www.Flickr.com/photos/fhke/539681572. CC BY-SA 2.0 fr. https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=3716648.

Foto Guy Kleinblatt – duet, Koninklijke Balletschool Antwerpen. Guy Kleinblatt.

Foto van panda: ook in rust is het brein zeer actief. Eigen archief Swaab.

Franz Joseph Gall, tekening (1758–1828). Free of rights.

Frieda Belinfante. Uitgeverij Balans.

Frontotemporale dementie. Een sterke atrofie van de frontaalkwab (boven) terwijl de rest van de hersenen intact is (NHB). Nederlandse Hersenbank. NHB? (Nederlandse Hersenbank).

Gekkenhuis (Casa de Locos), Goya (1746–1828), Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, Madrid. Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, Madrid. Free of rights.

Gertrud Leistikow door Jan Sluijters (ca. 1918). RKD. Free of rights.

Gevelsteen Den Bosch 1442, Reynerus van Arckels Fondatie voor ses arme Sinneloose Menschen. Gemeentearchief ‚s-Hertogenbosch. www.stadsarchief.nl.

Giacometti – Lopende man II. Collectie Kro..ller-Mu..ller, Otterlo. Kro..ller mu..ller.

Gipsen beeld Venus van Milo, Dali´ 1936. Collectie Museum Boijmans van Beuningen.

Grafmonument met de handjes. Oude Kerkhof Roermond. Eigen archief Swaab.

Gravure met vader Leopold met viool, Amadeus Mozart zittend en zijn zus Maria Anna zingt. Free of rights.

Grotschildering bizon, ‘Scene du puits’. In Prе´histoire de l’art occidental, door Andrе´ Leroi-Gourhan, Е´ditions d’art Lucien Mazenod, 1971???? (uitgeverij: Citadelle & Mazenod).

Grotschildering mammoet. Ziet eruit als scan uit boek. Nietjes zichtbaar. Eigen archief Swaab? Versie Nature.com ziet er beter uit. Maar: rechten via Rightslink zijn 633.08 EUR. e-mail auteur artikel Micheal Hofreiter niet vindbaar.

Guanyin. Free of rights.

Gustav Klimt, Zeus komt bij Danaё, Galerie Wu..rthle te Wenen. Free of rights.

Halsfluit. Kriminalmuseum, rothenburg. Kriminal Museum, Sandra Sauter.

Handafdruk. Nationaal Archeologisch Museum, Saint-Germain-en-Laye, Frankrijk. Free of rights.

Henri Matisse, The Goldfish (1910). H. Matisse/Pictoright.

Hersenactiviteit per taak: Op het oog is er geen verschil te zien in activiteit van de hersenen (linker kolom) in een functionele scan in ‚resting state‘ (fixeren op een bepaald punt). Raichle 2010. Free of rights.

Hersenontleding uit De Humani Corporis Fabrica van Andreas Vesalius, 1542. Free of rights.

Het belonende dopaminerge systeem. Maartje Kunen.

Het defaultnetwerk. Buckner 2012. Free of rights.

Het Haagse portret van Baruch Spinoza, ca. 1665. Schilder onbekend. Herzog August Bibliothek. Free of rights, in collectie herzog august bibliothek.

Het kind moet in een warme, veilige, stimulerende omgeving komen…Basilica de la Sagrada Familia, Gaudi, Barcelona. Pere Vivas

Holocaustmonument Berlijn. Eigen archief Swaab.

Hope I (De verwachting I). Gustav Klimt, 1903. National Gallery Canada. Free of rights.

Houten halsviool. Kriminalmuseum, rothenburg. In: Herzfeld-Schild ML. ‘He plays on the pillory’. The use of musical instruments for punishment in the middle ages and the early modern era. Torture (2013) 23 (2): pp. 14–23. copyright bij Obero..sterreichisches Landemuseum

Illustratie neuronaal netwerk en hippocampus, Door Ramо`n Y Cajal, 1901.

In het danshuis, door Isaac Israёls (1893). Collectie Kro..ller-Mu..ller Otterlo. Free of rights.

In het Lombroso Museum in Turijn wordt het hoofd van Prof. Cesare Lombroso in een pot met formaline bewaard. Museo di Antropologia criminale “Cesare Lombroso”, Universita` di Torino. Lombroso museum.

James Watson and Francis Crick with their DNA model at the Cavendish Laboratories in 1953. A. Barrington Brown/ANP. Photograph copyright A. Barrington Brown. To request permission to use this photo, please visit the Science Photo Library Web site at www.photoresearchers.com.

Jan Fabre. Antropologie van een planet. Jan Fabre.

Jan Fabre. Jan Fabre (geen reactie).

Jean Tinguely. Mе´ta Mе´canique 1954, Tinguely Museum, infos@tinguely.ch.

Jeroen Bosch, ‘De hel’ (detail, linksonder) uit ‘Zeven hoofdzonden’ (1500–1525). http://www.bancodeimagenesmuseodelprado.com/funcionamiento.php.

Jeroen Bosch, De keisnijding (rond 1485), Prado, Madrid, Spanje. Prado. https://www.museodelprado.es/

Juda Swaab speelt cello. Swaab.

Jugendstil hoofd Cushing, 1932, fig. 25, p. 58. Cushing H (1932). Free of rights.

Jurriaan Andriessen (1951–1991), graficus, musicus en componist. Portret van zijn partner Hedwig de Beer (1953). Robagram.

Kleinzoon Alexander. Eigen archief Swaab.

Korenveld met Kraaien, 1880 van Van Gogh. Van Gogh Museum. Free of rights.

Kreta, de godin van de slaap (ca. 2600–1454 v. Chr). Poppy Goddess, Archaeological Museum of Heraklion – Hellenic Ministry of Culture and Sports – TAP Service. Collectie heraklion museum.

Kruisigingsbeeld in de Passigevel van Josep Maria Subirachs, Sagrada Familia (Gaudi). Onvindbare bron.

L’Aliе´nе´ (of Le Kleptomane), Thе´odore Gе´ricault, 1819–1820 of 1822–1823. Michele and Donald D’Amour Museum of Fine Arts, Springfield. Free of rights.

Las Edades y la Muerte (De leeftijden en de dood). Hans Baldung Green (1484 of 85-1545). Museo del Prado, Madrid, Spanje. Prado. Free of rights, in collectie prado.

Leonardo da Vinci, ca. 1510, Windsor Castle, Royal Library. Free of rights.

Lotusvoet. Collectie Bolk 1900, Museum Vrolik AMC, foto: Hans van den Bogaard, uit Verzamelaars van Vorm, 2009. Museum vrolik, fotograaf Bogaard.

Lucretia, geschilderd door Rembrandt van Rijn (1966). Free of rights.

M. C. Escher, Relativiteit, houtsnede 1953. M.C. Escher Company, B. V.

Malle Babbe, Frans Hals (1633–1635). Berliner Gema..ldegalerie. Free of rights.

Mannelijke Duitse pedofiel, Lombroso museum, Turijn. Museo di Antropologia criminale “Cesare Lombroso”, Universita` di Torino. Lombroso museum.

Melle Oldeboerrigter, ‘Mater Dolorosa’ (1968), overleden 1976. Pictoright. Stichting Melle: http://www.melle-schilder.nl/item.php?pageNum_hetwerk=52&totalRows_hetwerk=121.

Michelangelo, De Schepping van Adam (1508 tot 1512) in de Sixtijnse Capel, Rome. Sixtijnse Kapel. Free of rights.

mri-scan van een eeneiige tweeling. Steinmetz et al. 1994. Free of rights.

Muurschildering, trompe l’oeuil. Onbekend.

Muziek komt vanuit het binnenoor de hersenen binnen in de primaire gehoorschors. Maartje Kunen.

Neglect van de linker kant van zijn modellen bij een beeldhouwer- tekenaar met een rechtszijdig herseninfarct. Maker zou Tom Greenshields zijn. Halligan and Marshall (1997):Halligan PW, Marshall JC. The art of visual neglect. Lancet. 1997 Jul 12; 350 (9071):139–140. onbekende rechthebbende

Nepviool-Detail uit De Nederlandse Spreekwoorden (1559) van Pieter Bruegel de Oude. Staatliche Museen zu Berlin. Free of rights.

Neuronaal netwerk – Salvador Dali, 1981. Pictoright. Door Salvador Dali´.

Neuronale respons. Maartje Kunen.

Nofrotete Nefertiti, Neues Museum. Philip Pikart, Neues Museum. Free of rights, maar met naamsvermelding: Philip Pikart, Neues Museum.

Odilon Redon, 1840–1915, The Buddha, 1904, Van Gogh Museum, Amsterdam. Van Gogh Museum. Free of rights.

Olympisch stadion – Bird’s nest. Hans van der Molen. Free of rights.

Openluchtschool voor het gezonde kind, Duiker en Bijvoet (1930). Geen contactgegevens vindbaar. Foto: Josе´ F. Garci´a Martin.

Pablo Picasso (1881–1973). Paul dessinant, 1923, Paris. Picasso Administration.

Pablo Picasso (1881–1973) Le Repas Frugal (De karige maaltijd) National Galerie, Berlijn. Via Pictoright (The Succession Picasso).

Pablo Picasso (1881–1973), Een warme omgeving. Pictoright (Picasso administration).

Pablo Picasso (1881–1973). Massacre en Corе´e, 1951, Paris. Via Pictoright (Picasso Administration).

Pablo Picasso (1881–1973). Maya a` la puopе´e, 1938. Via Pictoright (Picasso Administration).

Pablo Picasso, Portret van Jaume Sebarte`s. Pictoright/Picasso Administration.

Pablo Picasso. The tragedy. Poor People at the Seashore (1903). Via Pictoright (Picasso Administration).

Pablo Picasso. Wetenschap en liefdadigheid. Via Pictoright (Picasso Administration).

Paganini door Eugene Delacroix, 1832. The Phillips Collection, Washington. Free of rights.

Paul Cе´zanne, La femme е´tranglе´e, entre 1875 et 1876 musе´e d’Orsay, Paris, France. Musе´e d’Orsay, Parijs, Frankrijk. Free of rights

Paul Ferdinand Gachet – van Gogh. Musе´e d’Orsay. Free of rights.

Piet Mondriaan, Compositie II in Rood, Blauw en Geel, 1930. Free of rights.

Pieter Breughel de Oude (?), Dansmanie (ook bekend als de danspest, choreomania, St John’s dansen, St. Vitus’ dans). Free of rights.

‘Prairiehuis’ van Frank Lloyd Wright Fallingwater voor Edgar J. Kaufman, Bear Run Pennsylvania, V. S., 1935–1939 – door Thomas. A. Heinz gefotografeerd. Wikipedia.

Prehistorische Chinese kunst. Eigen collectie Swaab.

Programmering van geloof in het kinderbrein is afhankelijk van spirituele gevoelens en de religie van de omgeving. Eigen archief Swaab.

Red guard China. Outstanding Art Shanghai. Yu Lin.

Rembrandt, familieportret, ca 1665. Herzog Anton Ulrich Museum, Kunstmuseum des Landes, Niedersachsen, Braunschweig. Herzog Anton Ulrich Museum. Free of rights.

Renе´ Descartes, Frans Hals, 1648. Louvre. Free of rights.

Restanten springer. Jacques Sens, beeldend kunstenaar en treinmachinist die PTSS kreeg nadat diverse mensen zich hadden gesuїcideerd door voor zijn trein te springen. Vermelding is voldoende. Jacques Sens.

Saint-Denis. Free of rights.

Salvador Dali´, The Great Paranoia, 1936. Museum Boijmans Van Beuningen, Rotterdam. Collectie Museum Boijmans van Beuningen, Rotterdam.

Schilderij door chimpansee Congo. Getty/London Zoo. Getty: http://www.gettyimages.nl/detail/nieuwsfoto’s/painting-by-the-chimpanzee-congo-london-zoo-late-1950s-nieuwsfotos/ 498867661.

Schilderij in kleur (Jonathan I./Mr. I.). Onvindbaar. Uit: An Anthropologist on Mars: Seven Paradoxical Tales (Oliver Sacks, 1995). Albert Knopf publishing. ANDERS: http://www.oliversacks.com/

Schilderij in zwart-wit (Jonathan I./Mr. I.). Onvindbaar. Uit: An Anthropologist on Mars: Seven Paradoxical Tales (Oliver Sacks, 1995). Albert Knopf publishing. ANDERS: http://www.oliversacks.com/

Serinde. The Fallingwater by Frank Lloyd Wright on Iam Architect, CC BY 2.5. https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=168101.

Shiva Nataraja, circa 1100–1200. Virtual Collection Asian Masterpieces. Free of rights.

Sigmar Polke, Radioactief afval. Pictoright/Stedelijk Museum. Collectie Stedelijk Museum.

Sigmund Freud. Door Ralph Steadman, 1979, Editie Free Spirit Productions Baarn, Uitg. Wouter Wagner, 1980.

Solitair nest. Hans van der Molen. Free of rights.

Sorrow, (depressieve vrouw) Vincent van Gogh. Van Gogh Museum. Free of rights.

Spelende Claude(tte) Renoir; door Pierre-Auguste Renoir (1841–1919). Musе´e de l’Orangerie. Free of rights.

Spreeuwenzwerm. Jouke Altenburg.

Standbeeld van Baruch Spinoza in Amsterdam, door Nicolas Dings, 2008. Foto archief Swaab.

Stenen huis – baarmoederachtige hut Sardiniё. Eigen archief Swaab.

Suprematism (Supremus No. 58), Krasnodar Museum of Art (Kazimir Malevitsj, 1916). Krasnodar Museum of Art. Free of rights.

Swaabs grootmoeder Sara Swaab-Sealtiel (1875–1958). Swaab.

Tekening Anatomie van het visuele systeem. Maartje Kunen.

Tekening Rolstoel, Aat Veldhoen. Onbekend.

The early New Kingdom stela of the gatekeeper Roma, showing him with a wasted and shortened right leg. Item AEIN 134. Ny Carlsberg Glyptotek, Copenhagen. Ny Carlsberg Glyptotek. Glyptotek Museum.

Thе´odore Gе´ricault, Portret van een vrouw die lijdt aan obsessieve jaloezie, 1822, olieverf op doek, 72 x 58 cm, Musе´e des Beaux- Arts, Lyon, Frankrijk. Musee des Beaux-Arts de Lyon. Free of rights.

Thesupermat. Власна робота, CC BY-SA 3.0. https://commons.wikimedia.org/w/index.php?curid=21763309.

Tintoretto (1518–1594) De legende van het ontstaan van de Melkweg. National Gallery London. Free of rights.

Trappen oude hbs Escher. Credits vermelden. Akkoord is verkregen door fotograaf Gerrit Scheurs en het Escher Museum. Museum wil een lange contextvermelding. Verkortte versie mag worden voorgelegd aan directie Escher Museum. Linde heeft al geantwoord dat het eigenlijk om credits gaan die mogen worden aangedragen, geen bijschriften. Foto Studio Gerrit Schreurs.

Uit de schulp kruipen, Miss Moreno (1968). Uit de catalogus verschenen ter gelegenheid van de tentoonstelling ‘Kunst en Hersenen’, uitgave Hersenstichting 2002. Hersenstichting.

Variabiliteit in de grootte van de primaire visuele cortex. Free of rights.

Variabiliteit in de microscopische afgrenzing van de gebieden van Brodmann. Uylings et al., 2005. Free of rights.

Verbazing. Rembrandt Harmenszoon. Rembrandthuis. Free of rights.

Veroudering zelfportretten Rembrandt a t/m f. a. Germanisches Nationalmuseum Neurenberg; b. National Gallery London; c. Kunsthistorisches Museum Wenen’; d. Frick Collection New York; e. Kenwood House London; f. Mauritshuis Den Haag. Free of rights.

Vrijend paar, Aat Veldhoen. Geen antwoord.

Werken van Schumann. Scientific American.

Wevervogelnest. Hans van der Molen. Free of rights.

William Utermohlen, zes zelfportretten gedurende de ziekte. Courtesy of Chris Boїcos Fine Arts, Paris» with full titles and details of paintings. Boїcos fine arts & Mrs. Patricia Utermohlen.

Woede circa 1525. Michelangelo Buonarroti (1475–1564), Uffizi, Florence. Free of rights.

World Press 2005, Amsterdam, Shoeb Faruquee (geen reactie). Copyright by Shoeb Faruquee.

Zelfportret Leonardo da Vinci (ca 1510–1515). Free of rights.

Zelfportret, Francis Bacon ca. 1971. Centre George Pompidou, Parijs, Frankrijk. The Estate of Francis Bacon. All rights reserved, DACS 2016. Photo: Prudence Cuming Associates Ltd. Artimage/DACS (www.dacs.org.uk) namens Francis Bacon Estate.

Zilverkleuring Alzheimerpatiёnten (in wij zijn ons brein).

Науково-популярне видання

СВААБ Дік

Наш творчий мозок

Керівник проекту С. І. Мозгова

Відповідальний за випуск А. В. Альошичева

Редактор Н. Я. Косенко

Науковий редактор к. м. н. Т. В. Стеценко

Художній редактор А. О. Попова

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректори Є. О. Демченко, Л. І. Колісник

Підписано до друку 07.05.2019. Формат 60х90/16. Друк офсетний.

Гарнітура «Adonis». Ум. друк. арк. 29. Наклад 5000 пр. Зам. №.

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля». Св. № ДК65 від 26.05.2000

61140, Харків-140, просп. Гагаріна, 20а. E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано у ПРАТ «Харківська книжкова фабрика “Глобус”»

61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 11.

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011 р.

www.globus-book.com

Примечания

1

Дік Франс Свааб. (Тут і далі прим. перекл.)

Повернутися

2

Клітини, які разом спалахують, поєднуються (англ.).

Повернутися

3

Survival of the fittest (англ.) – виживання найсильніших.

Повернутися

4

Дихлордифенілтрихлорметилметан.

Повернутися

5

Період європейської культури на зламі ХІХ та ХХ століть. Культура «кінця століття» характерна очікуванням змін, ейфорією чи страхом від майбутнього, ефемерністю буття, відчуттям наближення кінця світу.

Повернутися

6

«Ну то й що?» (англ.).

Повернутися

7

Українська назва «Я також».

Повернутися

8

Bigger – більший, better – кращий (англ.).

Повернутися

9

Еволюційна перевага тупості (англ.).

Повернутися

10

Mad-Genious – божевільний геній (англ.).

Повернутися

11

Займайтеся коханням, а не війною (англ.).

Повернутися

12

Літеру «J» використовували на позначення німецького слова «єврей» – Jude.

Повернутися

13

Солдатське серце (англ.).

Повернутися

14

Снарядний шок (англ.).

Повернутися

15

Життєві події (англ.).

Повернутися

16

Знизу вгору (англ.).

Повернутися

17

Грун Х. Таємний щоденник Хендріка Груна віком 83 1/4 роки. Зроби щось із життям! / Хендрік Грун. – Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2017. – 384 с.

Повернутися

18

Ця стаття потребує додаткових посилань на джерела для поліпшення її перевірності. Допоможіть покращити її, додавши посилання на надійні джерела (англ.).

Повернутися

19

Щасливий той, чий мозок працювати
Щасливий той, чий мозок працювати
З перших днів, й щоднини, й до останку
Не втомлюється, бо відпочивати
Для наших звивин – геть шкідлива забаганка.
Той мозок завжди молодий і не старіє,
Що від нудьги і лінощів не скніє. (англ.).

Повернутися

20

Використовуйте це або втрачайте (англ.).

Повернутися

21

Коли на старість прогресує ішемія,
Що залишається? Лиш поринать у мрії.
Й так день у день, та щойно світ весь спати ляже,
У бій старенькі пориваються відважно.
На це штовхає їх не видужать надія,
А… гіпоталамічна анемія. (англ.).

Повернутися

22

Чому тоді, як мене мати породила,
Я не пішов прямісінько в могилу?
Тоді б спокійним був, і очі б мої спали,
І горя жодного ніколи б не зазнали… (англ.)

Повернутися

23

Стівен Гокінґ помер 14 березня 2018 року.

Повернутися

24

«Лікарня пеньків» (англ.).

Повернутися

25

Той, хто малює ті жахливі картини (англ.).

Повернутися

26

Мавпоподібне людство: невроманія, дарвінізм і неправильна інтерпретація людського виду (англ.).

Повернутися

27

Діагностика між кримінальним законом та професійною допомогою (англ.).

Повернутися

28

Добре ставтеся до власних дітей, адже саме вони обиратимуть для вас будинок пристарілих (англ.).

Повернутися

29

Німецька настільна гра для 2–6 осіб. Походить від індійської настільної гри «Пачісі». Уперше з’явилася 1910 року, наразі продано 90 мільйонів примірників.

Повернутися