Тим, хто не женеться за юрбою, тим, кого підновлюють за читанням під партою, тим, кого ніколи не запрошують, не приймають, не зауважують. Хапайте свої шкірянки. Ми вилітаємо. Дракони чекають.

«Оніксова буря» — це захопливе й динамічне пригодницьке фентезі, де події розгортаються в суворому й нещадному світі військового коледжу для вершників драконів, на сторінках якого трапляються описи війни, рукопашних боїв, кровопролиття, насильства, жорстоких травм, убивств, смертей, загибелі тварин, поранень, горя втрат, отруєнь, живоспалення й інших небезпечних подій, а також міститься нецензурна лексика та відверті сцени. Читачі, які можуть бути чутливими до цих елементів, будь ласка, візьміть це до уваги та готуйтеся — насувається буря...

Цей текст із наваррської сучасною мовою докладно переклала Джесінія Нейлварт, кураторка Квадранта писарів у Військовому коледжі Басґіат. Усі події правдиві, а імена збережені, щоб ушанувати мужність полеглих.

Нехай їхні душі упокоїть Малек.

ПРОЛОГ

За оборону Басґіату і захист його сфер ми заплатили високу ціну, зокрема життям пані генерала Сорренґейл. Нам варто переглянути стратегію: союз із Поромієлем, хай навіть тимчасовий, зараз цілком у наших державних інтересах.

З віднайдених листів генерала Августина Мельґрена
до Його Величності короля Таурі

І куди це його, на Малека, несе?! Спішу за ним тунелями під квадрантом, чимдуж намагаючись не відставати, але ж ніч — це крайня форма тіні, а Ксейден так легко зливається з темрявою. Якби не наш зв’язок через драконів, що веде мене кудись у його напрямку, й поодинокі відключення магічних вогнів, я б і вигадати собі не змогла, що він скрадається десь там попереду.

Мене огортає крижана плівка страху, а крок стає щораз менш упевненим. Сьогодні, коли ми чекали на новини про Соєра, якого було поранено у битві під Басґіатом, Ксейден не підводив очей, ховаючись за спинами Бодхі і Ґарріка. Але що він робить тепер — для мене взагалі загадка. Раптом хтось помітить ці хоч і тьмяні, але червоні, наче полуниця, оболонки навколо його зіниць, його арештують і, найімовірніше, стратять. Якщо вірити тому, що я читала, забарвлення незабаром зникне. Однак поки цього не сталося, що може бути настільки важливого, заради чого варто так ризикувати?

Спадає на думку лише одне логічне пояснення, від якого у мене мороз по спині. І це аж ніяк не через кам’яну підлогу в коридорі, від холоду якої не рятують шкарпетки. Не було часу ані взувати чоботи, ані навіть накинути на себе броню — щойно дверний замок клацнув, замикаючись, я прокинулася зі свого й так неспокійного сну.

— І жоден з тих двох не відповість тобі, — каже Андарна, коли я настіж розчиняю двері на місток, а інші, із протилежного кінця, грюкнувши зачиняються. Це був він? — Сґейл досі... лютує, а від Терна відгонить і гнівом, і смутком.

Зрозуміло, що з тих причин, про які я поки що не хочу думати. Зрозуміло, але дуже невчасно.

— Хочеш, щоб я запитала Куїра чи Чрадха?.. — починає Андарна.

— Ні, їм чотирьом потрібно виспатися.

Не маю сумніву, що вже вранці ми опинимося на патрулюванні, вишукуючи недобитих венінів. Дедалі менш упевненим кроком я переходжу через місток над зимним проваллям і здригаюся від краєвиду за вікнами. Трохи раніше було достатньо тепло, щоб прогнозувати грозу, але тепер сніг летить густою завісою, накриваючи яр, який відділяє квадрант від головного корпусу Басґіату. У грудях все стискається, і нова навала сліз, здається, готова затопити мої й без того до болю спухлі очі.

— Почалося з годину тому, — тихо каже Андарна.

Уже кілька годин поспіль температура незмінно знижується... Не йди туди. Мій наступний подих уривається, я мушу сховати все, із чим не можу впоратися, у маленьку вогнетривку скриню десь глибоко на денці своєї свідомості.

Надто пізно рятувати маму, але хай буду проклята, якщо дозволю Ксейденові загинути.

— Ти можеш тужити, — нагадує мені Андарна, коли я відчиняю двері до Квадранта цілителів і опиняюся у переповненій залі.

Уздовж кам’яних стін лежать поранені у всіх барвах одностроїв, цілителі проносяться туди і назад крізь двері лазарету.

— Якщо я оплакуватиму кожну втрату, у мене більше ні на що не вистачить часу. — За останні вісімнадцять місяців я добре засвоїла цей урок.

Минаючи групу явно нетверезих курсантів піхоти, прямую через цей розгорнутий табір для поранених у пошуках проблисків темряви. Ця частина квадранта не зазнала пошкоджень, але тут досі смердить сіркою й попелом.

— Вічна пам’ять твоїй матері! За полум’я Басґіату — за пані генерала Сорренґейл! — вигукує один із третьокурсників.

Я йду далі не відповідаючи йому, у шлунку все скручується ще дужче.

Коли підходжу до рогу, за який завертаю, то помічаю, як на кліп ока стіну справа огортає клаптик темряви, що одразу пірнає між двох вартових далі до сходів. Це шлях до камер для допитів.

Дідько. Зазвичай мені подобається, коли я маю рацію, але в цьому випадку воліла б помилятися. Намагаюся подумки дотягнутися до Ксейдена, але натикаюся на непроникну стіну холодного оніксу.

Треба пройти крізь охорону. Що б на моєму місці робила Міра?

— Уже давно зарубала б твого лейтенанта, не маючи сумнівів щодо правильності свого вибору, — надходить відповідь від Андарни. — Твоя сестра з того типу вершників, які спершу діють, а потім вже ставлять запитання.

— Не допомагаєш.

Я майже не їла вечерю, але вона вже про себе нагадує. Та й Андарна має рацію. Міра вб’є Ксейдена, якщо дізнається, що він черпав із землі, незалежно від обставин, які до цього призвели. А от впевненість у собі стане в пригоді. Непогана ідея. Я збираю кожну дрібку нахабства, яку тільки можу з себе видобути або сфальшувати, розправляю плечі, піднімаю підборіддя й рушаю до охоронців, молячись про те, щоб здаватися більш упевненою, ніж почуваюся насправді.

— Мені треба поспілкуватися із в’язнем.

Двоє перезираються, а тоді той, що зліва і вищий, прокашлюється і відповідає:

— У нас наказ від Мельґрена — нікого не пропускати на ці сходи.

— Ану скажи, — випинаю підборіддя і складаю руки так, ніби на мені зараз усі мої кинджали або ніби я хоча б узута, — от якби тип, безпосередньо відповідальний за загибель твоєї матері, сидів одним поверхом нижче, ти що робив би?

Той, що нижчий, зиркає вниз, відкриваючи поріз біля вуха.

— Наказ... — править своє вищий охоронець, глипаючи на кінчик моєї розпатланої через сон коси.

— Він під замком, — перериваю його. — Я тільки прошу вас відвернутися на кілька хвилин, а не дати мені ключ. — Вказую поглядом на ключ, що звисає із заплямованого кров’ю ременя. — Якби це була твоя мати, яка поклала життя, щоб вберегти всю захисну систему королівства, присягаюся: я б для тебе це зробила.

Високий блідне.

— Ґоверсоне, — підказує йому низький пошепки, — це та володарка блискавок.

— Десять хвилин, — мимрить Ґоверсон, впираючи руки в боки і киваючи на сходи. — П’ять для твоєї матері і ще п’ять — для тебе. Ми знаємо, хто врятував нас сьогодні.

Але насправді він не знає. Ніхто з них не розуміє, як саме пожертвував собою Ксейден, щоб убити того Мудреця... венінського генерала.

— Дякую.

На хитких ногах я сходжу сходами вниз, намагаючись не звертати уваги на різкий запах сирої землі, який додатково підкошує мою рівновагу.

— Не можу повірити, що він сюди спустився.

— Напевно, шукає інформацію, — зазначає Андарна, — Складно докоряти йому за те, що він прагне дізнатися, чим тепер є.

Жаль у її тоні викликає в мене тривогу одразу з кількох причин.

— Він не бездушний венін. Він лишається Ксейденом. Моїм Ксейденом, — відрізаю я, міцно тримаючись за єдину річ, у якій я направду впевнена, поки продовжую сходити вниз.

— Ти ж знаєш, що відбувається, коли черпаєш магію із землі? — застережливо каже Андарна.

Чи знаю? Так. Але чи можу із цим погодитися? Безперечно, ні.

— Якби Ксейден утратив себе безповоротно, він висушив би мене дощенту ще вночі, маючи безліч можливостей для цього, особливо поки я спала. Натомість він убезпечив нас і, ризикуючи бути викритим, залишався поруч увесь час. Він черпав із землі лише раз. Ми, напевне, знайдемо те місце, де його душа могла б... розщепитися. — Це максимум того, що я готова визнати. — Я вже в курсі, що про це думає Терн, і сама лише думка про те, що доведеться сваритися з вами обома, виснажує мене, тому, будь ласка, заради Амарі, залишайся на моєму боці, Андарно.

— Гаразд, — зв’язок між нами підсвічується.

— Справді?

Я затримуюсь на сходинці, спираючись рукою в стіну, щоб утримати рівновагу.

— У мені стільки ж невідомого, як і в ньому, і все ж ти мені довіряєш, — каже Андарна. — Не хочу стати ще однією, із ким тобі доведеться боротись.

Фух, слава богам. Її слова проникають глибоко всередину мене, і я з полегшенням опускаю голову. Навіть не розуміла, як мені потрібно було почути ці слова, поки вона їх не проказала.

— Дякую. Ти маєш повне право знати, звідки ти походиш, але в мене немає і найменших сумнівів щодо того, ким ти насправді є. — Я продовжую спускатися із більшою впевненістю в кроці. — Ти сама маєш приймати рішення щодо пошуків твоєї родини, я лише боюся, що Мельґрен...

— Я спалила венінку на полі битви, — перебиває Андарна швидким потоком слів.

— Так... спалила.

Наморщую брови, рухаючись спіраллю сходів до камер для допитів. Я була надто вражена виглядом Андарни — тим, як змінилася її луска, — що якось навіть не встигла подумати про венінку. Як мені відомо, раніше нам ніколи не вдавалося підпалити жодного з них. І Терн теж досі нічого не сказав.

— Я думала про це всю ніч. Відчуття магії якесь інакше, коли я змінюю колір. Можливо, тієї миті моя сила вплинула на темну володарку, послабила її настільки, що та спалахнула? — Андарна трохи повільніше вимовляє ці слова.

— Це може змінити... все. — Пришвидшуюся, коли чую внизу, під собою, приглушені голоси. — Нам варто буде добряче поміркувати, але згодом.

Не те щоб я хотіла ризикувати, оголошуючи всім, що Андарна — наша новітня зброя, надто після останніх чуток про наміри Наварри об’єднатися із Поромієлем. Що може бути гірше, ніж наше ж керівництво, яке ставить Андарну під загрозу? Достатньо того, що всі інші лідери Континенту прагнуть саме цього.

— О, ти можеш боротися із цим скільки завгодно. Тільки от ця сила в її жилах... — Чую уїдливий сміх, а тоді голос Джека, який стає виразнішим, коли я наближаюся до останніх поворотів. — Не просто так вона потрібна вищому керівництву. Дати тобі маленьку дружню пораду? Змирися з цим і знайди собі когось іншого, щоб трахати. Бо це твоє славнозвісне самовладання якось меркне, коли ти дивишся в її бік...

— Ні-за-що, — відбиває Ксейден смертельно крижаним голосом.

Коли я зупиняюся перед останнім поворотом на сходах, тримаючись подалі від сторонніх очей, серцебиття пришвидшується. Це про мене говорить Джек.

— Навіть ти, Ріорсоне, не маєш впливу на те, що в нас забиратимуть у першу чергу, — сміється Джек. — Але з власного досвіду знаю: контроль над собою втрачається рано. Поглянь хоч на себе: щойно наситився із джерела і вже тут, унизу, відчайдушно шукаєш ліків. Ти ж оступишся, а тоді... Ну, скажімо так, срібляста коса, яка тебе так зачаровує, стане просто попелястою, як врешті вся вона. А ось ці кволі кілечка посвячення у твоїх очах, вони не на кілька днів — вони залишаться назавжди.

— Цього не станеться. — Ксейден викушує кожне слово.

— Ти можеш доставити її сам. — Джек брязкає ланцюгами. — А можеш звільнити мене, і ми зробимо це разом. Хто знає, можливо, її залишать живою, щоб тримати тебе на повідку, поки не станеш асимом і не забудеш про неї.

— Іди нахрін.

Мої долоні стискаються в кулаки. Джекові відомо, що Ксейден черпав енергію. Він здасть його на першому ж допиті, і Ксейдена заарештують. Голова йде обертом. Вони починають сперечатися всього за кілька метрів від мене, але їхні слова розпливаються у вихорі моїх думок. Боги, я можу втратити Ксейдена так само, як...

Ні, не можу. І не втрачу. Я відмовляюся втрачати його, щоб він не втратив самого себе.

Страх рветься назовні, та я гашу його негайно, не дозволяючи йому дихати й рости. Єдине, що зараз сильніше від моєї сили, — це рішучість усередині мене, від якої зціплюється мій хребет.

Ксейден — мій. Він — моє серце, моя душа, моє все. Він сягнув із землі, щоб урятувати мене, тож тепер я переверну весь світ, доки не знайду спосіб повернути його назад. Навіть якщо доведеться торгуватися з Текарусом за кожну книгу на цьому довбаному Континенті чи відловлювати темних володарів одного за одним. Я допитаю їх усіх, я знайду ліки.

— Ми знайдемо ліки, — запевняє Андарна. — Для початку використаємо всі доступні ресурси, але якщо я все-таки маю рацію і тоді, коли я змінювала колір луски, мені якось вдалося вплинути на венінку; то решта мого виду повинна знати, як опанувати цю тактику. Як змінити його. І як вилікувати.

Мені перехоплює подих від самої лише думки про таку ціну.

— Навіть якщо ти маєш рацію, я не використовуватиму тебе...

— Я хочу віднайти своїх. Нам обидвом відомо, що тепер наказ знайти таких, як я, неминучий. Твоє керівництво знає, хто я. Тому краще зробімо це на наших умовах і для власних цілей. — Її тон рішучий. — Треба скористатися всіма можливими способами, щоб знайти шлях до зцілення.

— Кожен із можливих шляхів передбачає порушення кількох законів.

Але вона має рацію.

— Дракони не дотримуються людських законів, — відрізає Андарна тоном, що нагадує мені тон Терна. — І ти, як пов'язана зі мною вершниця і як вершниця Терна, тепер також не відповідатимеш за ними.

— Підліток-бунтарка, — буркочу собі під ніс, поки намічаю пів десятка планів, з яких половина могла б спрацювати.

Вершниця чи ні, але є такі злочини, які цілком можуть призвести до моєї страти... а також будь-кого з тих, кому довіряю і кого могла б до них залучити.

— Тобі знову доведеться зберігати таємниці... — попереджає Андарна.

— Тільки ті, які потрібні для захисту Ксейдена.

Наразі це означає не дати Джекові нікому розповісти про його розмову із Ксейденом, водночас залишаючи його в живих. Бо зараз не найліпший час переховуватися від правосуддя за вбивство єдиного в’язня, якого ми маємо.

— Напевно, не хочеш, щоб я просила Куїра чи Чрадха...

— Ні, — відповідаю, спускаючись сходами.

Окрім Бодхі і Ґарріка, є лише одна людина, якій я можу довірити заступитися за Ксейдена тепер, тільки одна людина, котрій можна розповісти всю правду.

— Перекажи Ґлейн, що мені потрібна Імоджен.

РОЗДІЛ
ПЕРШИЙ

Я не помру сьогодні.

Я врятую його.

Особите доповнення Вайолет Сорренґейл
до «Книги БРЕННАНА»

ДВА ТИЖНІ ПО ТОМУ

Польоти в січні мали б внести до списку статутних порушень. Окрім лютого буревію та безпросвітного туману в моїх льотних окулярах, я фіґ що можу роздивитися. А ми несемося крізь сніговий шквал над горами біля Басґіату. Я міцно впиваюся пальцями в рукавицях у луку, сподіваючись, що найгірше позаду.

— Помирати сьогодні було б дуже незручно, — спускаю вниз своїм ментальним шляхом до Терна й Андарни. — Невже ти не хочеш, щоб я потрапила на Сенаріум після обіду?

Я понад тиждень чекала завуальованого під запрошення наказу від королівської ради, але затримку можна зрозуміти, враховуючи, що зараз четвертий день безпрецедентних мирних перемовин, які відбуваються на території головного корпусу. Пороміель публічно заявив, що, якщо угоди не буде досягнуто на сьомий день, вони вийдуть із перемовин, і це не звучить обнадійливо. Я лише сподіваюся, що, коли прибуду туди, поромієльці будуть у більш-менш приязному настрої.

— Хочеш потрапити на зустріч? Тоді цього разу не випади із сідла, — відказує мені Терн.

— Востаннє повторюю: я не випадала із сідла, — заперечую йому. — А зіскочила, щоб допомогти Соєру.

— Краще не нагадуй.

— Ти не можеш постійно знімати мене з патрулювань, — втручається Андарна з тепла і затишку Падолу.

— Це не є безпечно, — нагадує їй Терн, мабуть, уже всоте.

— Облишмо вже розмови про погоду, ми тут полюємо на темних володарів, а не просто катаємося.

— Так, тобі не варто тут літати, — погоджуюся я, оглядаючись у пошуках Рідока та Аотрома, але довкола лише біла завіса, і в мене стискається в грудях.

Як би в цьому місиві роздивитися рельєф чи своїх товаришів, вже не кажучи про те, щоб розпізнати темного володаря за сотні метрів під нами? Я не можу пригадати гіршого циклу буревіїв, ніж ті, що накрили військовий коледж в останні два тижні, але без...

Мами...

Скорбота впивається своїми гострими пазурами мені у груди, і я випинаю лице на сніг, що пекуче коле щоки, намагаючись сконцентруватися на чомусь іншому, аби тільки могти дихати, аби могти рухатися далі. Я оплакуватиму її пізніше, як завжди пізніше.

— Це лише коротке оперативне патрулювання, — далі скиглить Андарна, вириваючи мене з моїх думок і повертаючи назад до дійсності. — Мені потрібна практика. Ніколи не знаєш, за яких погодних умов нам доведеться шукати подібних до мене.

Такі «короткі патрулювання» вже довели свою смертельну небезпечність, а я не шукаю приводів перевіряти вогняну теорію Андарни. Може, темні володарі й обмежені у своїй силі всередині наших сфер, проте вони однаково смертоносні воїни. Ті з них, хто не втік після битви, легко використовували елемент несподіванки лише з однією метою — додати кілька нових імен до списку загиблих. У Першому крилі, у Третьому, і навіть у нашій чоті «Кіготь» є втрати.

— Тоді тренуйся рівномірно розподіляти магію, щоб усі твої кінцівки були в теплі під час польоту, інакше твої крила просто не витримають ваги снігу, — гарчить Терн у снігопад.

— «Твої крила просто не витримають ваги снігу», — неприховано передражнює Андарна. — Зате твої крила, на диво, цілком витримують весь тягар твого его.

— Іди-но пошукай десь вівцю, чи що. Дай дорослим попрацювати.

М’язи Терна піді мною зрушуються за знайомою схемою, тож я одразу нахиляюся вперед, наскільки дозволяє сідло, готуючись до пірнання.

Шлунок впирається в горло, коли його крила змикаються, і ми, розсікаючи бурю, летимо вниз. Вітер теліпає капюшон моєї зимової льотної форми, а шкіра ременя впивається у задубілі стегна. Я молю Зігнала, щоб під нами не виявилося гірської вершини.

Коли Терн вирівнюється, мій шлунок заспокоюється і я натягую окуляри на чоло й швидко кліпаю, дивлячись праворуч. Тут, внизу, буря не така сильна і видимість краща настільки, що я можу навіть роздивитися скелястий хребет над летовищем.

— Здається, все чисто.

Очі сльозяться від вітру й снігу, який за структурою більше нагадує крихітні крижані краплі, ніж сніжинки. Я протираю лінзи замшею рукавичок і знову натягую льотні окуляри на очі.

— Погоджуюся. Щойно почуємо те саме від Фердж і Крута, можемо закруглятися на сьогодні з нашими стараннями, — гарчить Терн.

— Тебе послухати, то три дні не зустрічати ворога — це вже щось погане.

Можливо, ми таки зуміли піймати і вбити їх усіх. Лише зусиллями нас, курсантів, ми зуміли прикінчити тридцять одного веніна в околицях Басґіату, решту території провінції зачищають викладачі. Було б тридцять два, якби хоч хтось запідозрив, що один із них живе серед нас, навіть незважаючи на те, що сімнадцять ліквідацій з усіх — це справа його рук.

— Бо мене не заспокоює це затишшя...

Із хльостом над головою проноситься потік повітря, і Терн миттю піднімає вгору голову, а я одразу роблю так само.

О ні!

Це не вітер. Це крила.

Коли перед очима з-за пелени снігової завії виринають пазурі Аотрома, серце затоплює паніка. Він летить просто на нас.

— Терне! — вигукую я, але той уже перекочується вліво з місця, де має приземлитися дракон.

Світ в очах перевертається — небо і земля двічі міняються місцями в нудотному танці, а тоді Терн різко змахує крилами на злет. Від потужності руху шар льоду завтовшки кілька сантиметрів, що налип уздовж передніх гребенів його крил, тріскає і великими шматками розлітається навсібіч.

Я роблю повний, але важкий вдих, коли Терн із неймовірною силою розмахує крилами, за лічені секунди набираючи метрів тридцять висоти, і тоді кидається вбік на Рідокового Коричневого Мечохвоста.

Мене миттєво заливає потоком емоцій Терна, обпікаючи легені чистим гнівом. Я ледве встигаю опустити ментальні щити, щоб приглушити найгірше з того, що проникає всередину мене через наш зв’язок.

— Ні! — кричу проти вітру, коли ми наближаємося до Аотрома з лівого флангу, однак, як завжди, Терн робить те, що вважає за потрібне. Він з усієї сили клацає щелепами за кілька сантиметрів від голови Аотрома. — Це ж було випадково! — З того розряду випадковостей, яких дракони зазвичай намагаються уникати.

Однак Терн повторює попередження, на що менший від нього Коричневий Мечохвіст видає тонкий писк — Аотром підставляє йому горло на знак покори.

Рідок дивиться в мій бік крізь снігову завісу і розводить руками, але я сумніваюся, що він встигає роздивитися, як я знизую плечима, перепрошуючи, перш ніж Аотром відлітає далі, прямуючи на південь до летовища.

Виходить, що Фердж і Рі вже доповіли.

— Не можна було обійтися без цього.

Я опускаю щити, щоб відновити зв’язок із Терном і Андарною, але відчуваю, що мерехтливий шлях, який веде до Ксейдена, досі заблокований, притлумлений до відлуння його звичайної присутності. Втрата постійного зв’язку — тупо відстій. Та річ у тім, що він не довіряє самому собі — точніше тому, ким, як він думає, стане — настільки, щоб тримати зв’язок відкритим.

— Ні, — каже Терн, очевидно, вважаючи свою відповідь достатньо вичерпною.

— Ти ж майже вдвічі більший за нього. До того ж це явно була випадковість, — не вгамовуюся я, коли ми стрімко знижуємося, щоб сісти на летовищі.

Сніг на землі каньйону-коробки помережаний болотяними стежками, витоптаними регулярними патрулями другого і третього курсів.

— Не випадковість, а недбалість. Двадцятидворічному драконові слід знати, що ми не закриваємося від зв'язку зі зграєю, щоб посперечатися зі своїм вершником, — бурчить Терн.

Його гнів вщухає, лише коли Аотром приземляється поруч із Фердж, Зеленою Кинджалохвісткою Рі.

Пазурі Терна вгрузають у промерзлу землю ліворуч від Аотрома. Від жорсткого приземлення в моєму тілі дзвенить кожна кісточка. Поперек приймає на себе основний удар, який болісною вибуховою хвилею розходиться по хребту. Я видихаю, бо витримала найгіршу частину і сумирно приймаю решту наслідків цієї нечуйної посадки.

— Ну так, куди нам без феєричних приземлень... — зсуваю льотні окуляри на чоло.

— Наступного разу сама полетиш.

Терн обтрушується, наче мокрий пес, а я затуляюся руками, захищаючи обличчя від снігу й кавалків криги, які злітають з його луски. Коли він закінчує й стає рівно, я тягну за шкіряний ремінь сідла, але пряжка зачіпає всраті, криворуко виконані шви, якими я заштопала сідло після бою, і один із пасків рветься.

— Фак! Якби ти пустив Ксейдена його заштопати, цього б не сталося!

Випихаю себе із сідла попри ниття і спротив задубілих суглобів і очима прокладаю шлях по крижаному візерунку із шипів і луски, який знаю як свої п’ять пальців.

— Почнімо з того, що це сам Темний його і розрізав, — відповідає Терн.

— Не називай його так.

Мушу викинути в сторони руки, щоб утримати рівновагу, бо коліно підгинається і не справляється із завданням самостійно. Схопившись рукою за Терна, я шлю кілька матюків на адресу своїх суглобів. Але за такої температури одне безрадне коліно — це взагалі нічого. Мені пощастило, що ще можу повернути стегнами.

— Не заперечуй фактів. — Терн вимовляє кожне довбане слово окремо, поки я намагаюся не послизнутися на засніжених ділянках його тіла, коли злажу вниз. — Його душа йому більше не належить.

— Звучить надто драматично. — Я не збираюся знову вступати в цю суперечку. — І його очі, наприклад, уже повернулися до нормального стану.

— Така сила викликає звикання. Ти це сама розумієш, інакше не вдавала б, що спиш уночі. — Він вивертає шию, як вуж, даруючи мені погляд золотистих очей.

— Узагалі-то я сплю. — І це не зовсім брехня, але й так час змінити тему. — Ти змусив мене самостійно штопати сідло, щоб провчити? — Перш ніж приземлитися ногами на свіжий сніг, моя стражденна дупа мусить порахувати кожну луску на нозі Терна, з якої я ковзаю вниз. — Чи тому, що більше не довіряєш Ксейденові підготовку мого спорядження?

— Так.

Терн піднімає голову і, випускаючи наді мною потік вогню, стоплює залишки льоду зі свого крила. Я мушу відвернутися, щоб сховатися від теплової хвилі — аж до болю разючої, якщо порівнювати з температурою мого тіла.

— Терне... — добираючи слова, я підводжу на нього погляд. — Перед цією зустріччю я мушу знати, яку позицію ти займаєш. Не так важливо, чи схвалять Емпіреї, чи ні, бо я не зможу зробити нічого з цього без тебе.

— Тобто ти запитуєш, чи підтримаю я міріади варіантів, якими ти хотіла б накликати на себе смерть заради спасіння когось, кого врятувати неможливо? — Він знову повертає голову в мій бік.

Уздовж лінії зв’язку з Андарною з’являється відчуття напруги.

— Мож... — обриваю свою аргументацію на півшляху, бо решта сказаного цілком слушна. — Ну, загалом так.

— Я тут літаю, — починає бурчати Терн, видобуваючи звуки десь глибоко з грудей, — навіть не розім'явши крил, готуючись, щоб переносити більшу вагу і на довші відстані. Чи не це відповідає на твоє запитання?

Він має на увазі Андарну. Мої губи розтуляються від полегшеного зітхання.

— Дякую.

— Проте, — з Тернових ніздрів клубами вилітає пара, — не слід плутати мою непохитну підтримку своєї вершниці, тобто тебе, а також Андарни із будь-якою формою віри в нього.

Терн підводить голову, завершуючи цю розмову.

— Почула тебе.

На цій ноті я повертаю до витоптаної стежки, де вже чекає Рі разом із Квінн.

Рідок відходить вбік, пропускаючи вперед Терна, який, своєю чергою, відступає вправо, щоб пропустити мене. Намацую практично відмороженими пальцями в рукавичках три ґудзики збоку зимового льотного капюшона і відстібаю підбиту хутром тканину, що закриває ніс і рот.

— Порядок на вашому маршруті?

Помітно, що Рі та Квінн змерзли. Зате вони цілі, слава богам.

— Якось таке все... підозріло типове. Ми не помітили нічого, що викликало б занепокоєння. Тільки згарища віверн, де лише попіл і кістки. — Рі вибирає грудку снігу з-під підкладки капюшона й закидає його назад на свої чорні коси, що спадають на плечі.

— Та ми фіґ що бачили останні десять хвилин, от що я скажу. — Рідок проводить пальцями в рукавичці крізь своє волосся. Сніжинки просто зісковзують з його коричневих щік, не танучи.

— Зате ти володієш льодом. — Показую жестом на його обличчя, на якому ні сліду снігу, що навіть трошки дратує.

— У твоєму випадку орудування теж помічна штука, коли треба зігрітися, — підказує Квінн, похапцем збираючи світлі кучері в гульку.

— Я б не ризикувала, якщо не бачу, у що можу вдарити. — Особливо після того, як у битві загубила свій єдиний провідник. Дивлюся на Рідока й помічаю, як за його спиною на патрулювання вилітає низка драконів нашої чоти «Хвіст». — Слухай, а про що ти сперечався з Аотромом?

— Вибач за це. — Рідок кривиться і говорить тихіше: — Він хоче повернутися додому в Аретію. Каже, що ми можемо почати пошуки драконів сьомої породи звідти.

Рі киває, а Квінн стискає губи у промовисту пласку лінію.

— Так, тепер ясно, — кажу. Серед тих, хто перейшов, дуже схожі настрої. Нам тут не дуже раді. Єдність між наваррськими та аретійськими вершниками розтанула вже за кілька годин після закінчення битви. — Але це єдиний шлях до союзу, який може врятувати мирних жителів Поромієлю, і він передбачає, що ми залишаємося. Принаймні поки що.

Не згадуючи вже про те, що Ксейден наполягає на тому, щоб ми залишилися.

— Наполягає, бо сфери Наварри захищають тебе від нього.

Навіть не звертатиму уваги на Терна. Він випускає ще один потік полум’я, прогріваючи ліве крило, а тоді, присівши, разом з іншими злітає в небо.

У дворі майже порожньо. Ми проходимо тунелем під гірським хребтом, який відділяє двір від полігону. Крило гуртожитку перед нами, центральну ротонду, що з’єднує споруди квадранта, і решту будівель вкриває сніг. Усе, крім південного академічного крила попереду ліворуч, де на найвищій башті яскраво палає вогонь Малека, поглинаючи речі наших загиблих, як він того вимагає.

Можливо, бог смерті прокляне мене за те, що я зберігаю щоденники своєї матері, але в мене однаково знайдеться для нього кілька добірних слів, коли ми зустрінемося.

— Доповідайте! — наказує Аура Бейнгевен, стоячи біля Юена Фабера на помості ліворуч від нас.

Фабер — кремезний, з вічно кислим обличчям командир того, що лишилося від Четвертого крила Наварри.

— Ой, як добре, що вам усім вдалося вернутися. — У голосі Юена бринить сарказм. Він стоїть склавши руки, і сніг падає на його широкі плечі. — А ми так хвилювалися.

— Коли ми пішли, цей дятел ледве тягнув командиром загону у «Кігті», — цідить Рідок.

— Сьогодні вранці все чисто, — доповідає Ріаннон. Аура тільки киває, не вважаючи за потрібне щось казати. — Є новини з фронту?

У мене стискаються нутрощі, бо відсутність інформації зараз — це боляче.

— Нічого такого, чим би я воліла ділитися з бандою дезертирів, — відповідає Аура.

А, пішла вона...

— З бандою дезертирів, яка врятувала твою сраку! — Квінн виставляє середній палець, і ми йдемо, шурхаючи черевиками по засніженому гравію. — Наваррські вершники, аретійські вершники... Так не можна працювати, — тихо звертається вона до групи. — Якщо вони нас не приймають, то що казати про льотчиків.

Я киваю, погоджуючись із нею. Міра якраз працює над цим конкретним питанням. Не факт, що керівництво знає або дозволить використовувати те, що вона дізналася, навіть якщо це може врятувати перемовини з тими надутими мудаками.

— Девера з Каорі повертаються з дня на день. Вони розберуться зі структурою командування, щойно королівська рада підпише договір, за яким, сподіваюся, нам пробачать наш відхід.

Із ротонди перед нами виходить Імоджен, а Рі випинає підборіддя. Коли Імоджен спускається кам’яними сходами, її рожеві пасма спадають на вилиці.

— Кардуло, ти прогуляла патруль.

— Лейтенант Тевіс призначив мене на іншу позицію, — пояснює Імоджен, не сповільняючи ходу, і йде до нас. Її погляд перескакує на мене. — Сорренґейл, треба поговорити.

Я киваю. Вона була на завданні Ксейдена.

— Щоб завтра була на посту. — Рі минає Імоджен, йдучи з двома іншими курсантами, потім зупиняється на півдорозі вгору і озирається через плече, коли ті заходять всередину. — Чекай. Міра повертається сьогодні?

— Завтра.

Тривога зав’язує на моїй шиї міцненький гарненький бантик і затягує його якнайтугіше. Одна річ — розробити план, але зовсім інша — втілити його в життя, особливо коли наслідки можуть призвести до того, що люди, яких я люблю, знову стануть зрадниками... Знову.

— Усіма можливими способами, — нагадує Андарна.

— Усіма можливими способами, — повторюю, як мантру, і розпрямляю плечі.

— Добре. — На обличчі Рі з’являється задумлива усмішка. — Ми будемо в лазареті, коли закінчиш, — повідомляє вона, а тоді долає решту сходинок вгору до ротонди.

— Розповіла другокурсникам, що задумала Міра? — шепоче Імоджен із гострою ноткою звинувачення в голосі.

— Тільки вершникам, — відповідаю так само тихо. — Якщо нас спіймають, це буде вважатися зрадою, але якщо зловлять льотчиків, то це вже...

— Війна, — завершує Імоджен.

— Рідоку, ти що, заморозив ці двері? — кричить Рі з вершини сходів, натискаючи на ручку дверей ротонди всією вагою тіла, перш ніж пройти крізь другу половину дверей зліва від неї. — Повернися і зроби як було. Негайно!

— Ну так, правильне рішення — розповісти їм усе. — Імоджен потирає перенісся, коли Рідок істерично регоче зсередини ротонди. — Ваша четвірка — один сраний трабл. Це буде якесь диво, якщо все вдасться і нас не стратять.

— Знаєш, тобі необов’язково брати в цьому участь. — Дивлюся на неї поглядом, про який ще півтора року тому навіть не мріяла б. — Я зроблю це так чи інакше — із твоєю допомогою чи без неї.

— Настрій повідгавкуватися, нє? — Край її губ тягнеться вгору. — Не парся. Якщо Міра відповідальна за план, то я, ясна річ, в ділі.

— Вона не вміє помилятися.

— Це я помітила. — Сніг дме в наші обличчя, а погляд Імоджен стає жорсткішим . — Тільки я тебе прошу, скажи, що ти хоча б не розповідала своїй лютій четвірці про те, чому ми це робимо.

— Звісно, що ні. — Ховаю рукавички в кишеню. — Він досі злий на мене за те, що я «обтяжила» цим знанням тебе.

— У такому разі йому самому ліпше не робити дурниць, які нам доводиться прикривати. — Потираючи долоні від холоду, Імоджен іде слідом за мною сходами. — Слухай, я хотіла з тобою поговорити наодинці... Ми з Ґарріком та Бодхі саме обговорювали...

— Без мене? — Я напружуюся.

— Тебе, — закінчує вона без жодних докорів сумління в голосі.

— Ще краще... — Я простягую руку до дверей.

— Ми вирішили, що тобі треба добре подумати над тим, де ти спиш.

— А я вирішила, що ви всі можете піти до біса. — Міцніше стискаю ручку, розважуючи, чи не грюкнути дверима в неї перед носом. — Я не тікатиму від нього. Навіть у ті хвилини, коли втрачав над собою контроль, він ніколи не робив мені боляче. І ніколи не зробить.

— Я їм одразу сказала, що ти так відповіси, але не дивуйся, якщо вони питатимуть. Приємно знати, що ти все ще передбачувана, навіть якщо Ріорсон — вже ні.

— Який він був сьогодні вранці?

Коли ми входимо до порожньої ротонди, тепло приміщення огортає моє лице, і я відкидаю капюшон. Без тренувань і шикування чи будь-яких інших натяків на порядок, академічне крило, може, й лишається занедбаним, але загальний корпус і актова зала переповнені стривоженими, роздратованими курсантами, які безцільно вештаються, сподіваючись лише вижити в наступному патрулюванні, і шукають, на кому б зігнати злість. Кожен із нас ладен вбити за Бойове сповіщення.

— Сердитий і впертий. Як завжди, — зазначає Імоджен.

Ми заходимо до гуртожитку, і вона замовкає, коли минаємо групу допитливих другокурсників з Першого крила, серед яких Керолайн Ештон, а це означає, що правдивці вже зняли з неї звинувачення.

На наше щастя, на сходинах до Квадранта цілителів нікого немає.

— Не думала розповісти йому, що ми затіяли?

— Ксейден знає, що нас відправили шукати таких, як Андарна. Щодо решти — він не хоче нічого знати. — Киваю на пару аретійських вершників із Третього крила, які з’являються, коли ми підходимо до тунелів, і замовкаю, поки не опиняємося поза межами чутності. — Він боїться ненавмисно стати джерелом витоку інформації. Може, це й смішно, але я поважаю його позицію.

— Не дочекаюся, коли він дізнається, що ти очолюєш власне повстання, — сміється Імоджен, поки ми йдемо закритим містком до Квадранта цілителів.

— Це не повстання, і я його не очолюю.

Ксейден, Дейн, Рі — ось наші лідери. Вони надихають і командують на благо підрозділу. А я просто роблю все можливе, щоб урятувати Ксейдена.

— А як же місія з пошуку таких, як Андарна?

Імоджен відчиняє двері до Квадранта цілителів, і я рушаю за нею.

— Це вже інша справа. І я тут не стільки відіграю роль лідера, скільки обираю, хто ним стане. Якось так. — У забитому до краю тунелі спокійно сплять пацієнти, більшість із яких у синій формі піхоти. Далі я помічаю групу писарів у капюшонах, які просуваються між рядами і, напевно, досі працюють над звітом про битву. — Звучить як ніби це одне й те саме, але це не так.

— Ага! — Вигук Імоджен просочений сарказмом. — Що ж, я все переказала, отже, цю розмову закінчено. Дай знати, коли повернеться Міра. — Вона прямує до головного корпусу. — І вітання Соєру. Щасти сьогодні!

— Дякую! — гукаю їй услід і повертаю до лазарету.

Коли проходжу крізь подвійні двері, аромати трав і запах металу заповнюють мої легені. Я махаю Трейґеру, який навчився цілительству, як і деякі інші льотчики. Вони роблять усе можливе, щоб допомогти, де тільки можуть.

Він киває мені у відповідь, перебуваючи біля ліжка пацієнта, а тоді береться за голку з ниткою.

Я квапливо прямую до найближчого кута, оминаючи шляхи цілителів, які снують туди-сюди до завішених ширмами імпровізованих палат, де рядами лежать поранені.

Наближаюся до останньої палати, з якої лунає сміх Рідока. Відхилені блідо-блакитні ширми відкривають мені вид на купу скинутих одна на одну зимових льотних курток у кутку. Майже кожен другий другокурсник нашого рою тут, біля ліжка Соєра.

— Ну, не треба перебільшувати, — каже Ріаннон, сидячи на дерев’яному стільці біля голови Соєра, і хитає пальцем у бік Рідока, який всівся на ліжку, якраз на тому місці, де мала б бути гомілка нашого побратима. — Я лише пояснила їм, що це стіл нашого рою і щоб...

— Вони забрали свої сцикливі дупи назад до Першого крила, де їм і місце, — завершує за неї Рідок і знову сміється.

— Нє, ти що, так і сказала? — Соєр розтягує кутики губ, але це далеко не справжня усмішка.

— Так і сказала. — Я намагаюся не зачепити витягнуті ноги Кет, яка сидить на підлозі поруч із Марен, втискаюся всередину, розстібаю куртку і кидаю її на купу.

— Вершники ображаються із найбезглуздіших приводів. — Кет зводить чорну брову і гортає далі підручник Маркгема з історії. — У нас є набагато більші проблеми, ніж столи.

— І то правда, — киває Марен, заплітаючи своє темно-каштанове волосся в косу з чотирьох пасм.

— До речі, що на патрулюванні? — Соєр без сторонньої допомоги пересідає у більш вертикальне положення.

— Тихо, — відповідає Рідок. — Мені починає здаватися, що ми накрили їх усіх.

— Або їм просто вдалося втекти, — міркує Соєр у невеселій задумі.

— Скоро сам будеш їх ганяти.

— Не раніше, ніж ми закінчимо коледж. — Рі схрещує ноги. — Курсантів не відправляють за межі сфер.

— Крім Вайолет, звісно, яка полетить шукати драконів сьомої породи, щоб ми могли виграти цю війну. — Рідок дивиться в мій бік із якоюсь зловтішною посмішкою. — Не переймайся: я подбаю про неї.

Не можу зрозуміти, він говорить серйозно, чи просто дрочить мене?

— Думаєш, вони відпустять тебе? — Кет пирхає, перегортаючи наступну сторінку. — Там сто відсотків будуть самі офіцери.

— Та які там офіцери. — Рідок хитає головою. — Це її дракон, а отже, її правила. Правда, Ві?

Усі голови повертаються в мій бік.

— Якщо нам дадуть наказ, я маю список людей, яким довіряю в цій місії.

Список, який пройшов через стільки чернеток, що я навіть не впевнена, чи маю при собі правильний.

— Ти повинна взяти з собою наш рій, — пропонує Соєр. — Ми найкраще працюємо в команді. Хоча кого я обманюю... — Він сміється. — Це ви працюватимете краще в команді. Я ледве можу піднятися сходами. — Він киває на милиці біля ліжка.

— Ти все ще в команді. Пий більше води. — Рі тягнеться рукою до тумбочки біля ліжка, щоб узяти олов’яний кухоль.

Там лежить записка з почерком, що нагадує руку Джесінії.

— Нога від води не виросте. — Соєр бере кухоль. Металева ручка шипить, пристосовуючись до його хватки. Він дивиться на мене. — Знаю, що це низько так казати після того, як ти втратила матір...

— Біль — це не змагання, — запевняю його. — Болю завжди достатньо, щоб вистачило на всіх.

— До мене приходив полковник Чандлір. — Соєр зітхає, а в моєму шлунку зяє порожнеча.

— Командир відставних вершників?

Соєр киває.

— Якого? — Рідок складає руки на грудях. — Із другого курсу не йдуть у відставку. Гинуть? Так. Але у відставку? Напевно, ні.

— Та я це розумію, — починає Соєр. — Просто я...

Раптом на весь лазарет лунає пронизливий крик, такий високий, від якого підгинаються коліна, призначений для ситуацій у сто разів гірших, ніж просто жахливий біль. Тиша, що западає після нього, пробирає мене до кісток. Страх піднімає волосся на потилиці. Я виймаю два кинджали і повертаюся обличчям у бік загрози.

— Що це було? — Рідок сповзає з ліжка Соєра, а решта рушає за мною, коли я виходжу з палати і розвертаюся до відчинених дверей лазарету.

— Вона мертва! — Курсант у синій формі піхоти падає на коліна. — Вони всі мертві!

Сірий відбиток руки на його шиї не сплутаєш ні з чим.

Веніни.

Серце стискається.

Ми не знайшли їх під час патрулювання, бо вони вже тут, всередині.

РОЗДІЛ
ДРУГИЙ

За нашими спостереженнями, найрідкісніші сили печаті — з тих, що бувають раз на покоління або й століття, — проявлялися одночасно з рівними собі лише двічі, й обидва рази у критичні моменти нашої історії. Проте лиш один-єдиний раз одразу шестеро найпотужніших повелителів сили жили на Континенті водночас. Хоч яким би захопливим було це видовище, мені не хотілося б жити в ті дні, коли це повториться.

«Дослідження печатей»
майора Далтона Сіснероса

— Вони вже всередині цих мурів! — басує Терн.

— Це я вже второпала. — Змінюю звичайні кинджали на сильні зі сплавом у руків’ях, які витягаю з піхов на стегнах, і швидко передаю один із них Соєру. — Сьогодні ніхто з нас не загине.

Він киває, беручи клинок за руків’я.

— Марен, захищай Соєра, — наказує Ріаннон. — Кет, допомагай усім, чим можеш. Уперед!

— Ну, а я схоже... просто залишуся тут? — кидає нам услід Соєр, ковтаючи матюки, але ми вже зірвалися з місця й біжимо між рядами лазаретних койок.

І добігаємо до дверей першими. Тут Вініфред тримає за руки курсанта піхоти, який буквально ридає.

— Вайолет, не виходь туди... — починає вона.

— Замкни двері! — кричу, коли ми проносимося повз неї.

— Так ніби це їх затримає! — обурюється Рідок.

Ми входимо в тунель, і від того, що бачимо перед собою, всі троє враз зупиняємося. З усіх койок у коридорі скинуто ковдри, а на них лежать осушені тіла. Мене нудить. Як це могло статися так швидко?

— Жесть, це срака, — каже Рідок праворуч від мене і витягує ще один кинджал, коли крізь двері лазарету позаду нас вискакують ще двоє курсантів — обидва з Другого крила.

Я тягнуся до Ксейдена, але його щити не просто підняті — вони непроникні.

Прикро, але не смертельно. Я можу боротися й сама, до того ж зі мною Рідок і Рі.

— Тільки в тебе немає провідника, — нагадує мені Терн.

А це означає, що я не можу точно влучати в ціль, надто в приміщенні.

— Я завжди була набагато влучнішою з кинджалами, ніж із власною силою. Попередь вершників, які охороняють вартовий камінь.

— Це вже зроблено, — відповідає він.

— Перевірте міст! — наказує Ріаннон тим двом із Другого крила, і вони прожогом мчать до Квадранта вершників.

— Як закінчите вбивати, винесіть їхні тіла назовні, щоб ми могли підсмажити їх для розваги, — пропонує Андарна.

— Не зараз. — Я заспокоюю дихання і намагаюся зосередитися.

— Очі в руки, — наказує Ріаннон тоном не менш твердим, ніж її рука, якою вона видобуває сильний кинджал, рухаючись зліва від мене. — Уперед!

Ми йдемо нога в ногу, тихо і швидко, просуваючись униз по тунелю. Я дивлюся прямо, а Рі та Рідок перевіряють ліворуч і праворуч відповідно. Їхнє мовчання каже все, що мені потрібно знати. Ніхто не вижив.

Тунель завертає в місці, де ми минаємо останню койку, і зі сходів попереду вилітає писар. Поли його туніки розвіваються від руху, бо він на повній швидкості мчить на нас.

Я перекидаю кинджал, затискаючи кінчик леза між пальцями, а серце починає битися вдвічі швидше.

— Куди вони побігли? — питає Рі в курсанта.

Писар відкидає каптур, відкриваючи очі з червоними облямівками та павутинкою вен на скронях. Явно не курсант. Він тягнеться до туніки, але моє зап’ястя реагує швидше, ніж венін встигає схопити руків’я меча.

Кинджал застряє в лівій частині грудей, і він, ошелешено вирячивши очі, незграбно валиться на кам’яну підлогу. Не минає й пів подиху, як його тіло зморщується насухо.

— Зараза... Іноді я забуваю, як добре ти це вмієш, — шепоче Рі, пильно оглядаючи все довкола, поки ми рухаємося далі вперед.

— Як ти зрозуміла? — так само тихо запитує Рідок, наспіх перекидаючи ногою те, що лишилося від тіла, і витягаючи мій кинджал.

— Писар біг би до Архіву. — Забираю кинджал, хапаючись за руків’я. — Дякую.

Гудіння сили сплаву дещо притлумлене, але, сподіваюся, її вистачить хоча б на один смертельний удар. Скількох із них ми з Імоджен бачили дорогою до лазарету, навіть не підозрюючи про це?

— Ось як вони живляться непомітно. Вони перевдягаються у писарів.

Із протилежного боку тунелю виринає дві постаті в кремових туніках, на яких, завдяки магічному світлу, ми розрізняємо відзнаки першокурсників. Вони наближаються, тож я готуюся до нового кидка.

— Скидайте каптури! — наказує Рі.

Обидві постаті здригаються. Курсантка праворуч квапливо опускає капюшон, але в її подруги злегка тремтять руки, коли вона виконує наказ. Її широко розплющені блакитні очі прикуті до тіла біля моїх ніг.

— Це... — шепоче писарка, і її тіло починає осуватися.

Подруга підхоплює її.

— Так. — Я опускаю лезо, помічаючи, що в жодної з них немає ані почервоніння в очах, ані жил на скронях. — Повертайтеся до Архіву і попередьте інших.

Жінки розвертаються і біжать.

— Угору чи вниз? — запитує Рідок перед сходами.

Десь під нами чутно чийсь крик.

— Вниз, — відповідаємо одночасно з Рі.

— Супер. — Рідок обертається. — Вниз сходами, аж до камери тортур, де на нас чекає безліч свіжонагодованих темних володарів. Веселі часи — нічого не скажеш.

Він іде першим, перекладає кинджал у ліву руку і водночас піднімає праву, готуючись до удару. Ріаннон рушає за мною.

Ми квапливо спускаємося сходами, спинами до кам’яної стіни. Я подумки дякую Еранові Норрісу за те, що збудував Басґіат із кам’яними, а не дерев’яними сходами, які могли б зараз скрипіти... або й горіти.

— Зосередься на теперішньому, не переймайся минулим, — наставляє Терн.

Десь під нами брязкає метал. Висота звуку різна — від дзенькоту зіткнення лез до скреготу сталі об камінь, що ріже слух. Але цей маніакальний сміх, змішаний зі стогонами болю, змушує мене йти швидше. Сила наростає та іскриться по шкірі.

— Не втрачай контролю! — наказує Терн.

— У нас тиха година, — нагадую йому, піднімаючи щити, щоб заблокувати, хоча добре знаю, що він і так протиснеться, якщо захоче.

— Припини вже бавитися зі своєю смертю і просто допоможи нам відчинити двері! — вимагає хтось внизу.

Якщо вони хочуть відчинити двері камери, то вони точно не на нашому боці. Вони прийшли за Джеком.

— Скільки охоронців у Барлоу? — пошепки питає Рідок, коли ми наближаємося до повороту на сходах, за яким нас стане видно тим, хто засів унизу.

— Двоє. — Відповідь Ріаннон тут же заглушає низький і болісний крик.

— Троє, — відповідаю я, готуючись кидати правою.

У полі зору з’являється приміщення перед камерою. Пробігаю очима по надто знайомому інтер’єру, нашвидку оцінюючи ситуацію. Двоє темних володарів у туніках писарів смикають за нерухому ручку дверей, що веде до камери Джека. Жінка заводить лезо меча з рубіновим руків’ям під підборіддя молодшого лейтенанта, чиї руки прибиті кинджалами до грубого столу. Четверта, що стоїть на межі тіні, помічає нас. Її довга срібляста коса вибивається з-під каптура. Коли венінка звертає свій моторошний погляд на мене, її червоні очі під вицвілим татуюванням на лобі розширюються. Від вигляду самовдоволеної посмішки, у якій розтягується її рот, і потворних червоних вен на скронях у моїх жилах стигне кров. А тоді венінка... зникає.

Очі ніби самі кліпають від раптового руху повітря, який куйовдить розпущене пасмо моєї коси. Дивлюся на порожнє місце, де вона щойно стояла. Принаймні так мені здається. Чи мені все це ввижається?

Через раптове зітхання Рі за спиною моя увага переключається на ув’язненого вартового. Кров із рани вершника заливає стіл. Я силуюся проковтнути пекучий присмак кислоти, що виринає з горла, коли помічаю два трупи ліворуч — один у кремовому, інший — у чорному.

Жінка з інкрустованим мечем обертається від столу. Через цей рух у наш бік її коротке світле волосся ляскає по гострих вилицях, відкриваючи розгалуження червоних вен на скронях.

Метким рухом зап’ястя я миттєво відправляю свій кинджал у її напрямку, щоб цій венінці теж не забагнулося зникнути.

— Вершники... — тільки й встигає промовити.

Це попередження вмирає разом із нею, коли клинок застряє в її горлі.

Рідок кидається на тих двох біля дверей, але вони вже напоготові. Один видобуває меч, який Рідок одразу блокує товстою смутою льоду. Я кидаю свій останній сильний кинджал у того, другого, і стрибком долаю дві нижні сходинки. Але венін із темним волоссям має неприродно швидкі рухи і легко ухиляється від удару. Лезо відскакує від кам’яної стіни позаду нього. Я біжу до вершника, що стікає кров’ю біля столу.

Блядь!

Рі перестрибує через тіло жінки, поспішаючи на підмогу Рідоку. Тим часом я не зводжу очей з веніна, у якого не поцілила.

Він замахується — і в мій бік уже летить булава.

— Лягай, Ві! — кричить Рідок, викидаючи руку долонею вниз.

Під ногами відчуваю мороз, а над обличчям бачу шипи. Падаю на коліна і ковзаю невеликим пасмом льоду, якраз коли булава, зі свистом розсікаючи повітря, проноситься над моєю головою.

— Тільки не ту, зі срібним волоссям! — кричить темний володар з мечем, коли я схоплююся на ноги, послизнувшись на закривавленому камені. — Вона нам потрібна!

Щоб контролювати Ксейдена? Та хрін вам! Мене вже ніколи не використають проти нього.

— Вниз! — волає Рі десь зліва від мене.

Вона замахується булавою, відправляючи її в бік попереднього власника, що якраз дає мені час дістатися до вершника, прикутого до столу.

— Тримайся, — кажу йому і тягнуся до горла, щоб сповільнити кровотечу, але зупиняюся.

Він випускає свій останній подих і без сил завмирає на столі. Він помер. Моє серце встигає стиснутися у грудях, перш ніж я витягаю обидва кинджали і повертаюся до друзів.

Чорноволосий венін рухається так, ніби літає в тумані. Він легко пригинається під булавою, яку кинула Ріаннон, а потім з’являється просто переді мною, наче й стояв тут увесь цей час.

Швидкий. Бляха, я фіґію: вони дуже швидкі.

Серце калатає, але я приставляю кинджал до його горла. Темний володар розглядає мене із хворобливим збудженням у червоних очах, і сила заливає мої вени, нагріваючи шкіру і піднімаючи волосся на руках.

— А-а-а, та, що володіє блискавкою. До неба зараз далеко. Ти це розумієш, як і те, що не зможеш вбити мене цим ножиком, — зубоскалить венін, а в нього на скронях пульсують жили.

Однак я помічаю, що Рі підкрадається ззаду і сильний кинджал у її руці готовий до удару.

— Мені й не доведеться, — кажу йому, помічаючи, як по краях кімнати тремтять тіні, і куточок мого рота піднімається вгору.

На мілісекунду в очах веніна зблискує розгубленість, яку вмить гасить вибух тіней навколо нас, що поглинають кожну пляму світла у море нескінченної чорноти, у якій одразу почуваюся, як вдома. Смуги темряви огортають мої стегна і відтягують назад, а тоді ніжно торкаються моєї щоки, притишуючи скажений галоп серця і вгамовуючи силу, що паленіє.

Кімната наповнюється криками, за якими чутно кілька ударів, і я знаю напевно, що загроза моєму життю зникла.

Уже за мить тіні відступають, відкриваючи світлу поморщені тіла мертвих венінів на підлозі, із їхніх грудей стирчать руків’я сильних кинджалів.

Я опускаю зброю. Ксейден ступає до мене із центру кімнати. Над його плечима здіймаються руків’я двох мечів, припасованих до спини. Він одягнений у товсту зимову льотну шкірянку без знаків розрізнення, окрім того, що вказує на звання молодшого лейтенанта. Крихітні крапельки води на ній підказують, що Ксейден побував у снігу.

Молодший лейтенант. Таке ж звання, як і в загиблих охоронців Барлоу.

Таке ж, як у Ґарріка, що стоїть на краю сходів позаду Ксейдена, і в майже всіх інших офіцерів, тимчасово розташованих тут для оборони Басґіату.

Моє серце завмирає, коли я ковзаю поглядом по високій м’язистій постаті Ксейдена, оглядаючи, чи його не поранено. Поцятковані золотом оніксові очі зустрічаються із моїми. Моє дихання вирівнюється лише тоді, коли я усвідомлюю, що він неушкоджений, а біля його райдужки немає жодного сліду червоного кольору. Можливо, суто технічно Ксейден і посвячений, але ж він зовсім не схожий на того веніна, з яким ми щойно билися.

Боги, я люблю цього чоловіка.

— Поясни мені, Вайолють, одну річ. — Він дивиться мені в очі, і м’яз на його прямокутній щелепі смикає смуглу коричневу шкіру під щетиною на щоці. — Чому це завжди стається саме з тобою?

За годину нас відпускають з наради із полковником Панчеком, комендантом Квадранта вершників, і відправляють у дорогу.

— Його навіть не здивувало, що веніни намагалися звільнити Барлоу замість того, щоб шукати вартовий камінь. — Ґаррік занурює руку у своє коротке темне волосся, поки спускається сходами академічного крила попереду нас із Ксейденом.

— Можливо, це не перша спроба. — Рі озирається через плече на Ґарріка. — Схоже, що регулярно інформувати нас ніхто не збирався.

Не можна сказати, що ми тут у безпеці. Хоча коли ми були в безпеці?

— Панчек повідомить решту керівництва, так? — запитує Рідок, поки ми піднімаємося на третій поверх.

— Мельґрен уже знає. Нас там було лише двоє. — Ксейден підкреслено дивиться на руку Ґарріка, де з-під рукава уніформи визирає тавро повстанців.

— Дякувати Сорренґейл за те, що вона встановила захист перед від’їздом. — Ґаррік не завдає собі клопоту пояснювати, що говорить про мою сестру. — Барлоу нічого не чує і не бачить з того, що відбувається за межами камери, поки хтось не відчинить двері. Тож не схоже, що він може далі збирати інформацію. Зважаючи на те, який вигляд має осушене ним каміння у камері, він буде трупом уже до кінця тижня.

Ксейден здається напруженим. Я подумки тягнуся до нього, але його щити товстіші, ніж стіни цієї фортеці.

— Це стається не тільки зі мною, не завжди, — шепочу до Ксейдена, торкаючись долонею його руки.

Ми й далі спускаємося широкими гвинтовими сходами, наближаючись до другого поверху.

Ксейден усміхається і переплітає свої пальці з моїми, а тоді підносить тильний бік моєї долоні до свого ідеально виліпленого рота.

— Завжди, — так само тихо відповідає він, ставлячи крапку у своїй репліці поцілунком.

Мій пульс підскакує, як і щоразу, коли він торкається губами моєї шкіри, що траплялося не так уже й часто за останні кілька тижнів.

— Але знаєш, вся ця штука з патранням венінів у темряві — реально люта справа, — Рідок піднімає палець вгору. — Хоча я його і так завалив би.

— Ні, не завалив би. — Ксейден пестить мою руку своїм великим пальцем.

Ми спускаємося останнім сходовим прольотом до головного входу. Ґаррік стримує сміх, що помітно навіть зі спини.

— Завалив би! Я вже майже збирався, — заперечує Рідок, потрясаючи тим пальцем.

— Ні, не збирався, — запевняє його Ксейден.

— Звідки ти знаєш? — Рідок опускає руку.

Ґаррік і Ксейден обмінюються поглядами, сповненими роздратування, а я стримую сміх.

— Бо ти був з одного боку кімнати, — пояснює Ґаррік, — А твій кинджал — з іншого.

— Я, власне, саме й вирішував цю проблему. — Рідок знизує плечима, спускаючись із Рі на перший поверх.

Ксейден зупиняється і смикає мене за руку — невисловлене прохання залишитися з ним. І я залишаюся.

— Треба глянути, як там інші, — Рі підводить на мене очі. — Ти йдеш до великої зали?

Я киваю у відповідь, але від нервів мій шлунок аж дрижить.

— От побачиш, у тебе все вийде, — каже вона, майже усміхаючись. — Може, ми тебе проведемо?

— Ні. Іди подивись, як там наші, — відповідаю я.

А коли кажу, що долучуся до них пізніше, Ґаррік, який на одну сходинку нижче, зупиняється.

— Ми чекатимемо, — запевняє через плече Рідок, а тоді разом із Рі зникає за рогом.

— Усе нормально? — Ґаррік повертається до нас, пильно вдивляючись в очі Ксейдена.

— Власне, буде, якщо ти даси нам п’ять хвилин побути наодинці, — відповідає Ксейден.

Ґаррік дивиться на мене, і неспокій на обличчі з’єднує його брови в одну лінію. Проте його вираз миттю змінюється, коли я йому киваю.

— Блін, якого лисого?! Тебе ж не парить, що вона няньчиться зі мною вночі? — Ксейден зіщулює очі, дивлячись на свого найкращого друга.

— Не поводься так, ніби це через мене за тобою треба наглядати, — відстрілюється Ґаррік.

По сходах під нашими підошвами розповзаються тіні.

— Та все гаразд, — гарячково запевняю Ґарріка, просуваючи руку в набагато більшу долоню Ксейдена. — Зі мною, з ним — усе гаразд.

Ґарріків погляд якусь секунду перебігає від Ксейдена до мене. Потім він розвертається і йде, спускаючись сходами вниз.

— Я буду поруч, — попереджає Ґаррік, повертаючи за ріг праворуч до тренувальної зали.

— Чорт забирай! — Ксейден висмикує свою руку з моєї долоні й притуляється спиною до стіни. Його мечі брязкають об кам’яну кладку, а куртка розстібається, коли він спирається головою об косяк вікна. — Ніколи раніше не усвідомлював, наскільки я люблю бути на самоті, доки в мене не забрали цей час.

Він ковтає слину і стискає кулаки.

— Мені прикро. — Я долаю простір між нами, стаючи між його ногами і сягаючи рукою його шиї, де красуються магічні лінії його тавра.

— Ти тут ні до чого. Він абсолютно виправдано хвилюється, лишаючи тебе наодинці зі мною.

Ксейден накриває мою руку своєю долонею і опускає голову, повільно розплющуючи очі, в які я ніколи не зможу надивитися вдосталь.

— Я довіряю тобі.

Ані сліду червоного в них.

— А не варто було б.

Він обіймає мене за талію і притуляє до себе. Тілесний контакт миттєво розігріває мою шкіру і в найприємніший спосіб перекручує все моє нутро.

— Я, бляха, цілком впевнений: вони з Бодхі ще не сплять під нашим ліжком тільки тому, що знають, що я б їх там і повбивав.

Не те щоб ми щось робили в тому ліжку, крім як спали. Я могла б довіряти йому, але він, наче Данна, не довіряє сам собі. Принаймні не настільки, щоб забути про самовладання, і то у кожному можливому сенсі.

— Знаєш, задля дотримання принципів відкритості й прозорості, мушу сказати, що вони наполягають, щоб я переглянула наші домовленості щодо того, хто де спить. — Я кладу іншу руку на його теплі груди.

Ксейденові очі спалахують, а рука міцніше стискає мене.

— Можливо, тобі варто дослухатися.

— Нє, цього не буде. Я послала Імоджен лісом.

— Хто б сумнівався, що ти так зробиш.

На його губах виграє усмішка.

— Вони перестануть паритися, щойно ти вилікуєшся.

Мій погляд ковзає по різьбленій лінії його щелепи, потім — уздовж вилиць до пасма чорного волосся, що спадає на чоло. Це все ще він. І він все ще мій.

— Ти готова до зустрічі із Сенаріумом? — Ксейденові м’язи напружуються під моїми пальцями.

— Так, — киваю. — Але не змінюй тему. Я знайду спосіб вилікувати тебе. — Я вкладаю в ці слова всю свою рішучість і піднімаю на нього брови. — Впусти мене. — І це не прохання. На мій подив, він опускає свої щити, і мерехтливий онікс між нами міцнішає. — Ти сьогодні використовував силу за межами сфер?

— Я брав силу Сґейл. — Ксейден киває, скидаючи свою руку з моєї, а тоді обіймає мене.

— Вона сказала тобі, що в нас проблеми? — Я насолоджуюся відчуттям його тіла біля свого, але не випробовую долю поцілунком.

Ксейден відводить погляд і хитає головою.

— Вона взагалі зі мною не говорить. І літати так незручно що триндець.

— Чорт, дуже шкода.

Його голос звучить так сумно, що під цією вагою мої ребра ладні тріснути. Я обіймаю його, ковзаючи руками вниз по його спині, і повертаю голову так, щоб чути, як б’ється серце.

— Воно їй мине, — кажу.

— Не розраховуйте на це, — вклинюється Тернове бурчання в ментальний зв’язок, який узагалі-то належить тільки нам. Тому я відверто його ігнорую.

— Вона ж знає, що я вже... не цілий. Вона це відчуває.

Ксейден опускає підборіддя, торкаючись маківки моєї голови. Мене всю пересмикує від цих слів. І я відступаю, щоб обхопити долонями його обличчя.

— Ти цілий, — шепочу йому. — Я не уявляю, чого тобі коштувала ця сила, але це тебе не змінило...

— Змінило, — заперечує він, вириваючись із моїх рук і спускаючись нижче сходами.

На думку спадає лише один спосіб довести, що це не так.

— Ти все ще кохаєш мене? — Я кидаю в нього ці слова, як ніж.

— Що це за запитання? — Ксейден пильно дивиться в мої очі.

— Ти все ще кохаєш мене? — повторюю, чітко вимовляючи кожне слово, і нахиляюся близько-близько, щоб показати, що він мене не лякає.

Ксейден кладе руку мені на потилицю і притягує до свого обличчя на відстань поцілунку.

— Я міг би досягти рангу Майстра й очолювати цілі армії темних володарів, воюючи проти всіх, хто нам дорогий. І навіть тоді, навіть коли б кожна жилка спухла червоним на поверхні мого тіла, поки я висушую Континент, черпаючи з нього всю силу, я все одно кохав би тебе. І те, що я вже зробив, цього не змінило. І не думаю, ніби є хоч щось взагалі, що може це змінити.

— От бачиш? Ти не змінився. — Мій погляд опускається на його рот. — Розповідати, на які жахливі речі ти здатний, і все ще любити мене — це ж майже твоя типова прелюдія.

— Це всратися як страшно, Вайолет...

Його очі темнішають. Він підтягує мене ближче, і лише його впертість не дає з’єднатися нашим устам.

— А от і ні. — Тягнуся навшпиньки і легко торкаюся його губ своїми. — Бо ніщо в тобі мене не лякає. Я не тікатиму, Ксейдене, чуєш?

— Дарма. — Він опускає руку й відступає на крок, знову лишаючи простір між нами. — Навіть із піднятими щитами я не знав, що ти в камері допитів, поки не опинився на півдорозі, спускаючись сходами.

— Що? — Я кліпаю. — Тоді звідки ти знав, що треба прийти на допомогу? Між нами западає тиша. Від неприємного відчуття страху в попереку я переминаюся з ноги на ногу.

— Я відчув їх, — нарешті відповідає Ксейден. — Так само, як вони відчувають мене.

Шлунок перекручує, і я тягнуся рукою до стіни й кладу долоню на грубо обтесаний камінь, щоб утримати рівновагу.

— Це неможливо.

— Але це так. — Ксейден повільно киває, спостерігаючи за мною. — Ось як я знаю, що змінився, і ось як нам із Ґарріком вдалося вбити понад десяток венінів цього тижня. Я відчуваю, як вони кличуть мене, так само, як відчуваю джерело, що пульсує під моїми ногами своєю незрівнянною силою... Бо я один із них. — Його очі зіщулюються. — Ну як, досі не страшно?

РОЗДІЛ
ТРЕТІЙ

Інколи я непокоюся за неї. Вайолет вдалася в тебе гострим розумом і кмітливістю. У неї твоє незрадне серце і моя уперта завзятість. Якщо вона щиро віддасть комусь своє серце, боюся, що воно переважить інші дари, які вона отримала в спадок від тебе, і раціональність поступиться коханню. А раптом перші дві її прихильності є лише передвісниками того, що нас чекає... Нехай допомагають їй боги, коханий, я справді боюся, що наша донька має жахливий смак на чоловіків.

Віднайдений невідправлений лист
пані генерала Ліліт Сорренґейл

Ксейден їх відчуває.

Намагаюся втриматись на ногах, поки голова йде обертом від думок. Нігті аж трохи вигинаються, коли я чіпляюся за вапняні прожилки між камінням стіни. Ну гаразд, він відчуває їхню присутність. Але це ще не означає, що він віддав їм частину своєї душі, правда? Дивлюся в його очі і бачу, як він чекає на мою реакцію. Що я не прийму його тепер або, ще гірше, відштовхну, як це сталося тоді, після Рессони.

Здається, це може бути серйозніше, ніж я думала. Проте він цілий, він усе ще лишається собою. Просто в нього... дещо загострені відчуття.

Я втягую живіт, повертаючи свій шлунок на належне йому місце, і витримую Ксейденів погляд.

— Мені? — перепитую, хитаючи головою. — Щоб я тебе боялася? Ніколи.

— Ще будеш, — каже він пошепки, розглядаючи моє лице, ніби намагається запам’ятати його риси.

— Усе, ваші п’ять хвилин минули, — каже Ґаррік знизу сходів. — І Вайолет має встигнути на зустріч.

Обличчя Ксейдена робиться небезпечним. Він відхиляється від мене й сердито дивиться на свого найкращого друга.

— Сказала тобі про спання? Ми так думаємо, що тобі краще спати десь в іншому місці, — каже Ґаррік тоном того, хто вже готовий до конфлікту.

— Сказала. — Ксейден спускається сходами, я — за ним. — І я відповім тобі те саме, що вона відповіла Імоджен. Пішли б ви краще нахрін.

— Я так і думав.

Я усміхаюся у відповідь на благальний погляд, яким зиркає на мене Ґаррік, коли ми виходимо з академічного крила й потрапляємо в незвично порожню ротонду між двома драконячими стовпами.

— Я сподівався, хоч ти будеш мислити раціонально, Вайолет.

— Я? Це якраз ви дієте нераціонально і без жодних доказів. Моє рішення довіряти Ксейденові ґрунтується на нашій перевіреній історії.

— Із вдячністю за ваше занепокоєння, зі свого боку, скажу, — холодним тоном доповнює Ксейден, — якщо ви знову спробуєте вказувати Вайолет, де спати, то у нас будуть проблеми.

Ґаррік киває, але закриває цю тему, поки ми прямуємо до головного корпусу, минаючи лазарет, де панує хаос прибирання. Список загиблих у Квадранті піхоти завтра буде до болю довгим.

— Як на когось, хто йде на зустріч із найвищою аристократією королівства, ти видаєшся досить спокійною, Сорренґейл, — зазначає Ґаррік, коли ми ступаємо на густий червоний килим адміністративної будівлі.

У вестибюлі повно людей у різнокольорових туніках. Усі вони чекають на відновлення перемовин. Розпізнати когось тут можна хіба що за гербами, вишитими на поясах, які нагадують мені ті, що ми носимо із форменими сукнями. Наші провінції я вгадую легко, і навіть помічаю когось із Брейвіка, коли голови починають повертатися у наш бік.

— Я знала, що так буде, і у мене є план. Два тижні — це досить багато часу, щоб продумати всі можливі сценарії, — відповідаю, коли натовп повільно розсувається.

Я називаю це ефектом Ксейдена. Розумію, чому вони так витріщаються. Він красень. І чудово розумію, чому вони розступаються перед нами. По-перше, бо він до дрижаків владний. А по-друге, відомий своїм внеском у розкол Наварри, на додачу до постачання зброї Поромієлю.

Одним словом, не всі погляди, спрямовані на нього — точніше, на нас трьох, — можна назвати дружніми.

— Ти впевнена, що це тобі потрібно? — запитує Ксейден, коли ми підходимо до масивних подвійних дверей великої зали.

— Це те, чого вона хоче, — кажу, а один із вартових, однострій якого оздоблений гербом Калдиру, прослизає до зали, вочевидь щоб повідомити про наше прибуття. — І те, що нам потрібно. Ти ж готовий піти зі мною? — Кидаю на нього викличний погляд. — Навіть за межі сфер?

Дія магічних бар’єрів сфер важлива не тільки тому, що дає нам захист від зовнішніх загроз, адже вони ще й захищають Ксейдена від самого себе.

— Навіть за межі сфер, — підтверджує він, напружуючи обличчя, коли ми підходимо до дверей, де в синьому однострої піхоти стоїть інша вартова з камінною фізіономією.

— Гадаю, ви нас піджидаєте? — запитую в неї.

— Ви почекаєте тут на супровід, курсантко Сорренґейл, — відповідає вартова, навіть не дивлячись на мене.

Як мило.

— Щось я вже починаю сумніватися щодо цих зборів, — каже Ґаррік, який стоїть поруч із Ксейденом з іншого боку й окидає поглядом озброєне до зубів юрмище у вестибюлі. — Вона постане перед Сенаріумом одна, бо це її запросили, а нас наразі ще ніхто не помилував за те, що ми залишили Басґіат, прихопивши із собою значну частину ватаги. Бреннан бере участь у перемовинах як представник Аретїї, але нам немає місця на тій раді. І з Вайолет там може статися що завгодно.

— Я вже про це думала, — запевняю його. — Я потрібна їм живою. Якщо не через Терна, то через Андарну. Тому зі мною все буде гаразд.

— Там є Левелен як представник Тиррендору. Він на її боці. Та й сама Вайолет може одним махом спопелити це кляте місце, — каже Ксейден, складаючи руки на грудях і дивлячись на варту, а тоді додає: — Я більше переймався б їхньою безпекою, аніж її.

Двері праворуч відчиняються. Крізь них входить інший охоронець.

Коли в дверях з’являється генерал Мельґрен, у шлунку піднімається нудота. Він дивиться на мене поверх свого гачкуватого носа, і його дрібні, наче намистинки, очі звужуються.

— Курсантко Сорренґейл, Сенаріум готовий прийняти вас.

Його погляд перебігає на Ґарріка, а потім на Ксейдена.

— Тільки вас.

— Я буду тут, — у тоні Ксейдена лунає нотка погрози, — за цими дерев’яними дверима з кількасантиметровою шпаринкою над землею.

— Тонко. — Я стримую мимовільне посмикування м’язів біля кутиків рота.

Не спускаючи очей із Ксейдена, Мельґрен жестом запрошує мене всередину.

— У цьому не буде потреби, звісно, — відповідає він, коли я проходжу до зали. — Я сповнений віри у твою здатність самостійно захистити себе, але скажи тільки слово — і я зірву двері з петель.

— Який же ти романтик.

Я побіжно оглядаю нове розташування меблів у добре знайомій мені кімнаті, зауважуючи довгий стіл на підвищенні, що тягнеться вздовж усієї зали, із десятками стільців, без сумніву, призначених для перемовин вельмож, які представляють кожну із шести наваррських провінцій. Вони одягнені у пишно вишиті туніки та сукні і сидять обличчям до мене з ближнього кінця столу. Я знайома з ними всіма завдяки матері, але лише той, що сидить скраю ліворуч, дарує мені втомлену усмішку, коли я підходжу до центру їхнього зібрання і кладу руки на спинку стільця.

Левелен.

Мельґрен обходить стіл і сідає праворуч від герцогині Моррейнської.

— Будуть, може, якісь останні настанови перед початком засідання? — запитую я в Андарни.

— Щось нічого не спадає на думку, — відповідає вона.

Тоді поїхали.

— Пропоную довго не розводитися щодо цього питання, — пронизливо пищить герцогиня Моррейнська, яка сидить праворуч від мене. Коли вона зітхає, на її ключиці випинається велетенський рубін. — У нас лишилося всього три дні, щоб якось врятувати ці перемовини, і кожна година на рахунку.

— Не можу не погодитися, — починаю я.

— Генерал Мельґрен уже ознайомив нас із планом, і ми порадилися з королем, — втручається герцог Калдирський, який сидить прямо навпроти мене, погладжуючи свою коротку світлу борідку. — Від сьогодні вас буде призначено до... — Він дивиться на Мельґрена. — Як ви це називаєте?

— Оперативна група, — відповідає Мельґрен, сидячи до моторошного холодку нерухомо і уважно вивчаючи мене очима.

— О, власне, до оперативної групи, — повторює герцог. — Яка вирушить на пошуки та вербування драконів сьомої породи, маючи на меті збільшити нашу чисельність, а ще, сподіваюся, добути інформацію про шляхи знищення венінів.

Я тягнуся до кишені мундира і витягую два складені аркуші пергаменту. Розгортаю перший.

— Якщо ми погодимося взяти в цьому участь, то ось перелік вимог від Андарни.

Герцогиня Ельзумська зводить свої темні брови, а герцог Люцерійський відсахується від столу.

— Ви не в тій ситуації, коли можете висувати вимоги, — застерігає герцогиня Моррейнська. — Хоч ми і в боргу перед вашою матір’ю, ви, однак, вважаєтеся дезертиркою.

— Ага, дезертиркою, яка врятувала цей коледж, наші захисні сфери, а також, власне, наше королівство. Це не згадуючи про те, що кілька годин тому в цих стінах я взяла на себе кільканадцять венінів. І все це я робила без дотримання відповідної субординації. — Випинаю підборіддя. — Тож це дещо ускладнює ваші можливості призначати мене куди-небудь, адже жоден із вас тут не командує аретійською ватагою. А вимоги висувають вони, а не я.

— Повернення ватаги — це питання, яке досі на обговоренні. — Мельґрен дивиться через стіл на Левелена. — І призначення робиться з добрими намірами та розумінням того, що ватага врешті залишиться тут, у Басґіаті. Левелене, оскільки ви вже давно таємно представляєте Аретію — а це окреме питання, яке рада ще має розглянути, — можливо, ви захочете зачитати її вимоги?

Від цього закиду більшість вельмож як за командою починає соватися на своїх місцях.

Левелен простягає руку, і я даю йому згорнутий список. Перший крок здійснено. Коли він читає, куточки його точеного рота розпливаються в усмішці.

— Деякі з вимог досить... оригінальні.

— Як і вона, — відповідаю, переходячи до кроку номер два. — Я візьму шістьох вершників...

— Ви нікого нікуди не будете брати, — одразу перебиває Мельґрен. — Ви лише курсантка другого року навчання. Вам буде дозволено взяти участь у місії лише тому, що нам потрібен ваш дракон. Уже вирішено, що оперативну групу очолить капітан Ґрейді, здебільшого завдяки його досвіду роботи в тилу ворога.

— Викладач із КВВ?

Стінки мого шлунка стискаються. Ні, ні, ні і ще раз ні! Усе мало бути інакше. Я хапаю список, у верхній частині якого чорнилом написане ім’я Міри.

— Так. Той самий. — Мельґрен киває. — Його вже поінформовано. Чекайте на звістку від нього. Щойно ми вирішимо питання союзу з Поромієлем і відповідними вимогами, Ґрейді візьметься за формування свого загону на власний розсуд.

На власний розсуд. Сила піднімається всередині мене, скипає в моїй крові.

— До якого принаймні увійде лейтенант Ріорсон, так?

Вельможі дивляться на Мельґрена.

— Зокрема залучення Ріорсона залишиться на розсуд Ґрейді. — Мельґрен незворушно дивиться на мене.

— Терна і Сґейл не можна розлучати, — заявляю я.

— А з цього можна припустити, що Ріорсон буде серед його обранців, — стверджує Мельґрен з емоційністю, не більшою ніж у дерев’яної колоди. Недивно, що він так подобався мамі. — Але знову ж таки, це на розсуд капітана.

На розсуд капітана. Кров у жилах вирує.

— Визначення членів загону — одна з вимог Андарни, — кажу я.

У кожному зі сценаріїв, які я прокручувала в голові, згода Андарни завжди була тією картою, яку я подумки розігрувала.

— У такому разі, цю вимогу не буде виконано. — Мельґрен кладе руки на коліна. — Це військова операція, а не шкільна екскурсія. І це не підлягає обговоренню.

— Ми не летимо, — заявляє Терн.

— Ми мусимо летіти! — заперечує Андарна, підвищуючи тон.

Пергамент хрумтить у моїй руці.

— Вона має рацію. Треба летіти.

Андарна заслуговує на це в першу чергу. Але якщо є хоч якийсь шанс, що дракони сьомої породи знають, як перемогти венінів або як зцілити Ксейдена, то у нас справді немає вибору.

— Усіма можливими способами. — Це означає, що ми повинні поступитися.

— Чи можемо ми вважати справу вирішеною? — запитує герцог Калдиру.

Сука, у жодному разі.

— Отже, так, — констатує Мельґрен.

— Тільки якщо ви виконаєте решту вимог Андарни. — Я піднімаю підборіддя. — Я думаю, і вона, і Терн дали зрозуміти, що вони більш ніж готові піти, точніше полетіти, геть із Басґіату.

Мельґрен роздуває ніздрі, а я насолоджуюся тактичним перехопленням ініціативи.

— Ми розглянемо можливість задовольнити інші її прохання.

— Тоді вирішено, — оголошує герцог Калдиру. — Чудово. Такий розвиток подій має полегшити процес перемовин.

— Принаймні допустіть льотчиків до квадранта, — додаю я, відчуваючи, як у грудях пече від розчарування.

— Тих, що не можуть орудувати силою, навіть щоб захистити самих себе? — Мельґрен посміхається. — Вершники з’їдять їх живцем.

— Хіба це не один з аргументів Поромієлю , щоб залишити ці додаткові сили в нас? — запитує герцогиня Моррейнська, і у відповідь Мельґрен киває.

Це ніякі не сили. Курсанти, яким потрібен захист сфер.

Герцог чухає шию.

— Ми подумаємо над цим. Якщо льотчики залишаться у квадранті, це значно спростить переговорні позиції.

Власне, я точнісінько такої ж думки про це.

— Можете бути вільні, курсантко, — наказує Мельґрен.

— Я вас проведу, — каже Левелен, відсуваючись від столу і підводячись на ноги.

Я ховаю пожмаканий список назад у кишеню і йду брукованою підлогою до дверей, намагаючись зібрати докупи уламки моїх розбитих очікувань. Невідомо, чи зможемо ми довіряти тому, кого Ґрейді обере в команду.

— Я попрацюю над цим, — тихо каже Левелен, беручи список вимог Андарни. — А поки що, — він тягнеться до свого кітеля і дістає записку завбільшки з долоню, — мене попросили передати вам це, приватно.

— Дякую, — на автоматі відповідаю я і беру пергамент.

Левелен двічі стукає у двері, і я виходжу через ті, на які мені жестом вказує вартовий ліворуч.

Відкриваю послання, коли вже заходжу до зали, і одразу впізнаю розмашистий почерк Текаруса.

У тебе три дні, щоб виконати свою частину нашої угоди.

Трясця б його матері! Таке мені не підходить. Відриваю очі від записки і бачу перед собою чорно-коричневу стіну одностроїв свого рою, яка стримує море різнокольорових тунік і халатів. Вони вичікувально дивляться на мене.

— Як все минуло? — запитує Імоджен.

— Дай їй хоч подих перевести, — докоряє Рі.

Двері за мною зачиняються. Я ковзаю очима по друзях переді мною, поки не зустрічаюся поглядом із Ксейденом. Він підступає ближче.

— План провалився.

А це означає, що інший план — той, що в моїй руці, — не може зазнати невдачі.

У моє вікно ллється ранкове світло, я поволі прокидаюся під звуки дзвонів Басґіату, що відбивають вісім разів. На підвіконні лежить сніг, але небо за вікном блакитне — чи не вперше після зимового сонцестояння.

Ніфіґа собі: я не просто поспала — я виспалася. Може, через те, що вчора з Імоджен продуктивно потренувалися в залі, а може, через емоційне виснаження. Учора я ділилася думками з Тарою й Рі. Про те, чому Ґрейді — найгірший можливий вибір з кандидатів на роль керманича Андарниної місії. Однак цієї ночі я жодного разу не прокинулася. Дякувати богам.

Мабуть, я задрімала, вже коли вмостилася в ліжку із чтивом про наваррський імпорт періоду до укладання Гессенської торговельної угоди. Джесінія підкинула його мені, коли я навідалася до Соєра, який поки дає собі раду. Підвівши голову з подушки, бачу закриту книжку перед собою на тумбочці, а в ній — один із кинджалів Ксейдена, який служить за закладинку.

Повільно розтягую губи, всміхаючись до його турботливості. Гадаю, я вже спала, коли він повернувся з наради. Тепер він щодня має зустрічі з Бреннаном, Левеленом, а з учорашнього дня — ще й із герцогом Лінделлом, того, що виховав їх із Ліамом.

Я перевертаюся на інший бік під теплою ковдрою, щоб побачити Ксейдена, який, зважаючи на час, вже мав би прокинутися, але він міцно спить, обхопивши однією рукою подушку, а другу — зі свіжим рожевим шрамом — поклав на ковдрі між нами. Серце стискається. Дивитися на нього — це єдине, що зараз мені здається логічним. Хоча б ці кілька хвиль. Боги, який же він красивий. Обличчя уві сні не таке суворе. Уся напруженість, яка зазвичай супроводжує рухи його щелепи чи плечей, кудись зникає уві сні, аж дивно. Останній тиждень був для нього непростим: він буквально розривався між своїми обов’язками вершника і відповідальністю, яку несе за Аретію, до того ж у цьому середовищі, де її ніхто не визнає. Я буквально борюся з бажанням торкнутися його. Від останньої битви у нього було хріново зі сном, тому, якщо може поспати хоч кілька хвилин ще, їх варто йому дати.

Якомога тихіше й повільніше переповзаю на свій край ліжка й сідаю, звісивши ноги над підлогою. Волосся ще трохи вологе. Я заплела його вчора одразу після купання. Швиденько й беззвучно чешу його, щоб встигло висохнути перед виходом на вулицю. Відклавши щітку на тумбочку, я влаштовую собі неспішні потягеньки для лінивих, коли...

Смужка тіні огортає мою талію, а вже за мить Ксейден відкидає моє волосся набік і припадає губами до тієї місцинки, де моя шия переходить у плечі. Власне там рот Ксейдена залишає глибокий поцілунок.

О так.

Від пружного язика, від скрипу його зубів мені перепинає подих, хребтом пробігає палючий жар, і я відкидаю голову назад — на його плече. Цілунок прямує до надчутливого місця на шиї. Здається, наче моє тіло — це засекречена карта, ключ до прочитання якої має лише він. Я запускаю пальці в його волосся, вигинаю спину. Чорт забирай, звідки він знає, як підняти мене з землі до, бляха, небес, ще й аж так завести за лічені секунди?

— Моя, — рокоче Ксейден, втуляючись у мою шкіру й ковзаючи рукою по подолі моєї сорочки, перш ніж задерти її на стегні.

— Мій, — відповідаю я, міцніше тягнучи його волосся.

Ксейден сміється в мою шию низьким і п’янким тоном, просуваючи руку між стегон. Тоді хапає мене за ногу і тягне до себе.

Пальці вислизають з його волосся, коли кімната робить оберт перед очима. І вже за мить моя дупа падає на середину ліжка. Звідси, з цього ракурсу, я бачу лише його. Він височить наді мною в одних лише вільних спальних штанах і лукаво либиться, розсуваючи м’язистим стегном мої ноги.

— Твій, — вимовляє Ксейден, ніби обітницю, і від напруженого погляду в його очах я затамовую подих.

Боги, коли він на мене так дивиться, мені здається, що мої груди зараз прорве.

— Я кохаю тебе аж до болю. — Ковзаю руками по теплій оголеній шкірі його грудей, торкаючись кінчиками пальців шраму над серцем і спускаючись далі до твердих ліній його живота.

— Добре, — Ксейден жадібно вбирає повітря крізь зуби, — бо саме так я кохаю тебе.

Солодке тертя між моїми колінами — це майстерні рухи його стегна. Тепер він увесь наді мною і я зараз можу думати, лише як зробити так, щоб він був ще ближче.

Його руки гладять кожен вигин, а рот пестить кожен сантиметр шкіри аж до самої лінії шиї. Моїми венами, наче полум’я, розходиться ненаситна хіть, запалює кожен нерв, а тоді горить яскравим вогнем, коли він впивається зубами у горбик моїх грудей крізь тканину сорочки.

Обвиваю пальцями його шию і стогну. Гівна небесні, як же мені потрібен цей чоловік.

— Один з моїх найулюбленіших звуків, — бринять його слова в голові.

Ксейден ковзає долонею по стегну і прослизає під нічну сорочку, де його пальці граються з краєм моєї білизни, і від цього я, бляха, буквально тану.

— А на першому місці ті короткі зітхання, які ти видаєш перед тиму як кінчити.

Його рука знаходить клітор, і він тисне на нього кісточками пальців крізь нестерпний шар тканини між нами. Я розводжу стегна, а його рот переходить до іншої моєї груді. Чому між нами так багато цього сраного одягу?

Ксейден відриває від мене губи тільки щоб подивитися, як його пальці пірнають під перепону, якою є моя білизна. І ось він уже тут, гладить і дражнить, ковзає клітором, і нарешті — слава богам — опиняється там, де мені треба.

— Ксейдене, — видаю зі стогоном, коли моя голова відкидається на подушку, а сила, пронизуючи кожну кістку і вену, розходиться по всій шкірі.

— Ні, я передумав... — Він просуває два пальці всередину мене. — Ось це мій улюблений звук.

Його пальці проникають глибоко, а потім із рухом назовні вигинаються вгору.

Мені перехоплює подих, від чого кутик Ксейденового рота піднімається, і ця усмішка змушує мої стінки стиснутися навколо його вмілих пальців. Сила гуде, закручуючись у тугу спіраль всередині, і мої руки ковзають на його плечі, пальці впиваються у тавро повстання на його спині.

— Як тебе взяти, Вайолет, як ти хочеш? — Ксейденові брови насуплюються, коли він долучає великий палець, опускаючи його на клітор. І тепер накопичена енергія всередині мене вібрує. — Так, на спині, коли я над тобою? Переді мною на руках і колінах із задертою вгору дупою? Може, біля стіни, щоб я міг сильніше входити в тебе? Хочеш бути зверху, щоб контролювати темп? Скажи мені.

Контролювати? Ха, це лише ілюзія, коли йдеться про нас разом. Щойно він торкається мене, я стаю вся його і він може робити зі мною все що хоче.

— Усе, що ти пропонуєш...

Я паленію в найсолодшому з можливих станів, а Ксейденові слова лише роздмухують полум’я. Неважливо, як він увійде в мене. Важливо, щоб він робив це правильно. І щоб це, бляха, було просто зараз. Уже.

Його очі спалахують.

— Я відчуваю це. Я відчуваю тебе. — Ксейден дивиться на мене ще секунду, тоді нахиляє голову, зависаючи на кілька міліметрів над моїми губами, і пришвидшує темп руху своїх пальців. Я вже заведена так сильно, що єдиний відомий мені спосіб пережити це — розбитися на друзки. — Яскраву, гарячу і досконалу.

А я хочу його всього. Хочу його член, а не тільки пальці. Я відчуваю його тверде тіло на своєму стегні, і мені конче потрібно, щоб він був усередині мене. Такий шалений, дикий, несамовитий. Не можу навіть дібрати правильних слів. Бо із ним мені відбирає мову.

Чіпляюся за мерехтливий онікс, що з'єднує наші думки, і виливаю в иьо го свою чисту, гостру хіть, дихаючи все швидше і швидше.

— Вайолет, — стогне Ксейден, і між його бровами вимальовується складка, а м’язи щелепи напружуються, наче він стримується.

Чому він бореться з цим? Бореться з нами? Я належу йому, але й він теж мій. Невже він забув, як нам добре разом? Я напираю на зв’язок, що з'єднує нас, згадуючи ту шафу, що тріснула тоді під моїм попереком, як вій входив у мене, сильно і до біса глибоко, як ми розчинилися одне в одному, дихаючи тим самим гарячим повітрям, існуючи лише для того, щоб дійти піку після наступного поштовху.

Сила, що накопичилася в мені, вирує й обпікає шкіру, готова спалити все, чим я є, якщо не вивільню її. Боги, як мені потрібне те відчуття, коли м’який пензлик його тіней голубить мою шкіру, огортаючи тисячами пестощів, коли він...

— Бляха, обожнюю. — Ксейден припадає до мене чолом і увесь тремтить, на лобі виступають краплі поту.

Є щось у тому, щоб слухати цей гортанний стогін, наповнений відчайдушними хрипами, що змушує мене втрачати самовладання із кожним його рухом. Я намагаюся тримати себе в руках, але сила раптово вивільняється — і зліва спалахує світло, коли я наче розбиваюсь на мільйони частин. Тіні заполонюють кімнату, серце б’ється нерівно, а насолода накриває мене хвилями, тягнучи на дно, а тоді знову піднімаючи на поверхню.

Я вловлюю запах горілого дерева, коли Ксейден б’є обома руками по узголів’ю ліжка наді мною. Тортури, що викривляють його обличчя, протвережують мене менш ніж за секунду. Він має такий вигляд, ніби йому нестерпно боляче.

— Ксейдене... — шепочу я, тягнучись до нього.

— Не треба. — Слова звучать наполовину як вимога, наполовину як благання.

Мимовільно закриваю груди руками, коли відбиваюся від нашого зв’язку: він вицвітає і запечатується стіною охолодженого оніксу.

— Що відбувається?

— Мені потрібен простір. — Ксейден викушує ці слова.

— Окей. — Я вислизаю з-під нього і злажу з ліжка, одразу ж помічаючи обвуглену діру в приліжковій тумбочці. Принаймні мені починає вдаватися не підпалювати дерева. — Так достатньо?

— Думаю, навіть острівні королівства не були б достатньо далеко, — бурмоче він, сповільнюючи дихання.

Що за хрінь?

— Перепрошую? — Я збентежено дивлюся, як Ксейден намагається позбирати докупи свої думки, а потім киває, наче знову віднаходить впевненість у собі.

— Я забув, — тихо каже він, повільно забираючи руки з узголів’я ліжка, тоді сідає, обхоплюючи стегна, і врешті опускає руки на боки. — Я прокинувся, побачив, що ти сидиш поруч, і це здалося таким природним — потягнутись до тебе. Але, блін, я вже не такий, як був. Чорт, мені так шкода, Вайолет.

Ох...

— Я теж забула. — Тієї ж миті, коли він приклався губами до мого рота. — Тобі нема за що вибачатися, і не кажи, що ти змінився... — Секунду. На моїх губах легка усмішка. Це ж цілком вирішувана проблема. — Узагалі-то, здається, ти щойно зробив нам послугу. — Я ступаю крок до ліжка, і його погляд миттєво повертається до мене. — Не сталося нічого поганого, Ксейдене. Ти щойно мацав мене всюди, цими руками, був ними в мені, і в мене все чудово. Дай мені кілька секунд, я тільки вилізу на ліжко — і в тебе теж усе буде класно.

Він заплющує очі і жестом показує на узголів’я ліжка.

— Ні, не буде класно.

Мій погляд зосереджується на темному дереві, і мені доводиться злегка нахилитися, щоб побачити два ледь помітні знебарвлені сліди, лише на відтінок світліші за основний колір — саме там, де він тримав руки. Я мимоволі прикриваю живіт рукою, ніби це допоможе втримати шлунок від падіння в провалля.

Він щойно сягнув?

РОЗДІЛ
ЧЕТВЕРТИЙ

Курсантам-вершникам не надають таких самих відпусток улітку і взимку, як іншим, із двох причин. По-перше, цивільним не надто подобається спостерігати драконів, які вештаються їхніми поселеннями. А по-друге, якщо тобі потрібні леви війни, ти тримаєш їх у клітках, щоб вони не перегризли один одного... або не загризли тебе.

«Як гострити кігті. Посібник з виховної роботи»
полковника Тіспані Келсі

Дивлюся на ті сліди й хитаю головою.

— Нічого страшного, воно ледь помітно.

Із цієї відстані здається, що й очі його не змінилися. Що б він зараз не зробив, це однаково далеке від того, що сталося під час битви.

— Це тому, що я зупинився. — Ксейден підводиться з ліжка і відступає, поки не впирається стегнами у край мого столу. — Щойно твоя сила зросла, я відчув це й одразу згадав, чому обіцяв собі не наближатися до тебе. Я думав, що зможу бути поруч і піклуватися про тебе, що цього буде достатньо. Але ж, бляха, я щойно був так близько... — Він так міцно тримається за край столу, що кісточки на пальцях аж біліють від стискання. Наші очі зустрічаються. — Не можу дозволити собі втрачати контроль, коли я поруч із тобою. Навіть на мить. — Він переводить погляд на ліжко. — Так не повинно бути. Це не може повторитися.

Груди палають болем. Я глибоко дихаю, намагаючись заспокоїти калатання серця, що ладне вирватися назовні. Якщо він справді сягав по силу... — Можна я підійду до тебе? Я не буду торкатися.

Ксейден киває.

— Зі мною все гаразд. Усе під контролем.

Я босоніж перетинаю холодну підлогу і стаю перед ним. Зітхаю з полегшенням, коли бачу, що в його очах немає навіть натяку на червоний колір.

— Немає червоного.

— Добре. — Він опускає плечі. — Я досить швидко все заблокував, навіть не відчув, що взяв щось... але, очевидно, взяв.

— Навіть наждачним папером можна зішкрябати більше, ніж ти взяв. — Я озираюся на узголів’я ліжка, щоб упевнитися, чи мені раптом не привиділося. — Ледве помітно, і то тільки тому, що приглядаюся.

— Я діяв несвідомо. Інстинктивно. А якби це була ти? — Ксейден м’яко заправляє моє волосся за вухо. — Я б ніколи не зміг пробачити собі цього.

Він важко зітхає, від чого біль у моїх грудях лише посилюється.

— Так, і тепер ти будеш отаким весь час замисленим і намагатимешся втекти від мене? Бо попереджаю, я тобі цього не дозволю.

— Ні. — Кутики його губ підводяться в усмішці. — Просто думаю, ми правильно робили, тримаючись подалі від таких видів діяльності, у яких я не можу бути впевнений, що зможу тримати все під контролем. Тільки так ти будеш у безпеці. І хоч як би я хотів, щоб ти й справді втекла від мене подалі, я все ж занадто егоїстичний, щоб тебе відпустити.

Я повільно киваю, не маючи наміру сперечатися з тим, у чому Ксейден явно переконаний.

— Але знаєш що? — Він дивиться на мене тепер серйозно. — Той момент, твій спогад, був пекельно сексуальний, я завівся. Насолоджувався кожною секундою.

Ксейден ковтає, міцніше стискаючи край столу, ніби вже шкодує про прийняте рішення. Тут мої брови супляться.

— Я й сама не зовсім розумію, як це зробила. Щось як обмін думками, але це у всіх? Чи це тільки в нас такий зв’язок? Ти ж знаєш, з нами таке вже не раз траплялося.

Ксейденова усмішка стає м’якшою, і він розслабляється, вже не здавлює так руками край столу.

— Хтозна. Ніколи не пробував такого з іншими. — Тепер він не стримує усмішки. Я теж від цього дихаю вільніше. — Пам’ятаю, я сидів на занятті із тактики і нічого не міг зробити, бо ти, бляха, ніяк не йшла мені з голови. То перший раз. Тоді ти потяглася до мене, намагалася наче орудувати, але натомість ледь не спалила нафіґ весь корпус. Я ж просто відпустив спогад і дав йому погратися з тобою... частково, щоб допомогти, а частково... щоб ти відчула те пекло, у якому я горів. — У його зізнанні нема й натяку на почуття провини. — А тепер варто поквапитися, бо ми, здається, проспали сніданок.

Ми одягаємося, намагаючись зберігати хоч якусь видимість нормальності, враховуючи те, що тільки-но сталося. Я нашвидкуруч обмотую коліно, проходячи бинтом кілька разів над і під ним, щоб зафіксувати, потім продовжую збиратися. Коли я починаю одягати броню поверх майки, Ксейден уже поруч. Зашнуровує так само вміло, як і коли стягує її з мене, — швидко й ефективно. Хоча саме зашнуровування займає в нього дещо більше часу.

— Ти пізно повернувся вчора, — кажу, коли він зав’язує останній вузол. — Це якось пов’язано з герцогом Лінделлом?

— Так.

Ксейден ніжно затягує шнурування, і мої плечі одразу відчувають полегшення.

— Тому я тішуся, що ти спиш тут, — додаю, відчуваючи, що його пальці зупинилися. — Тут зібралися три найшляхетніші доми Тиррендору. І два з них, як відомо, завжди вірні лише своїй провінції, а от щодо третього можуть бути сумніви. — Я дивлюся на нього через плече. — Це ж Лінделл колись подбав про те, щоб підготувати тебе з Ліамом до квадранта?

Ксейден киває.

— Так і було, щоправда Левелен теж доклався.

Мої брови піднімаються від здивування.

— Сто відсотків, Мельґрену вже спало на думку, ніби все можна почати з нуля. Але тут надто багато хаосу, а майже ніхто не звертає на це увагу. Будь обережним. — Ці останні два слова я промовляю поглядом.

Він ще раз киває, тоді знову береться підтягувати корсет, а я дивлюся перед собою.

— Щоб знищити тиррійську аристократію, необов’язково вбивати мене. Офіційно я звичайнісінький лейтенант. Такому немає місця на перемовинах. А все-таки я маю говорити від імені Аретії, якщо послухати твого брата. Готово.

Ксейден зав’язує шнурки, а тоді ошелешує мене поцілунком під вухом, перш ніж підійти до стійки зі зброєю біля дверей.

— Дякую. А ти сам хочеш? — запитую, натягуючи й застібаючи однострій.

— Бути присутнім на перемовинах? — уточнює він, поправляючи піхви мечів на спині.

— Говорити від імені Аретії. Від імені кожного там.

Я перетинаю кімнату, прямуючи до столу, й беруся заплітати волосся у звичну для мене корону. Ксейден дивиться на мене поглядом, якого я не можу прочитати.

— Ти казав, що задоволений тим, як ідуть справи, але не знаю, чи тебе взагалі коли-небудь... питали про це.

— Аретією керує Асамблея. — Він насуплює брови. — Я лише власник дому, що, мабуть, добре, бо я ж тепер цей... ну, венін. Плюс на полі бою, але щоб керувати, то, мабуть, навряд чи.

Я напружую кожен м’яз, щоб не здригнутися на цю репліку, і тільки продовжую заплітати косу.

— Так чи інакше, ми намагаємося домовитися про умови, за яких ватага залишилася б тут. І, здається, Левелен вважає, що йому принаймні вдасться забрати меч мого батька у Таурі, однак усе це надто заплутано. Якщо ми не залишимося, Поромієль вийде. Якщо Наварра не зможе захистити льотчиків тут, у Басґіаті, Поромієль вийде. Або якщо хтось когось вб’є, що тут часто трапляється...

— Поромієль вийде, — вгадую, коли тягнуся по шпильки на столі, щоб закріпити косу.

І так, безумовно, я помічаю, що він каже «ми». У мене свербить язик розказати йому, що якраз наступні сорок вісім годин я буду активно працювати над однією з цих справ, але краще йому не знати, тим паче, що ще кілька хвилин тому йому не вдалося втримати себе в руках.

— Саме так. Минулої ночі двоє льотчиків з третього курсу зчепилися з Першим крилом біля великої зали, в результаті чого всі були в крові. — Ксейден починає вкладати кинджали у піхви вздовж стегон. — Якщо Таурі не має бажання приймати цивільних, то що виграє Поромієль з обіцянки не нападати на наші застави? Єдине, що може їх зацікавити, — це зброя і безпека для льотчиків.

— І те, й інше можливе лише в союзі з Аретією, — зауважую я, коли Ксейден починає розміщувати мої кинджали, вкладаючи їх у піхви на стегнах і ті, що вшиті у мій кітель вздовж ребер.

— Ну і хто тепер схожий на сепаратиста? — стібеться він. — Якби у нас були стабільні сфери, то, може й так. Але ми чудово розуміємо, що вони хиткі, а навіть якби вони й були стабільними, то ми пам’ятаємо, що попереднього разу, коли Тиррендор намагався відокремитися, цього не вийшло...

Ксейден схиляє голову набік, ніби прислухається, а за мить кидається до дверей і різко розчиняє їх настіж.

— Ви, бляха, приколюєтеся, чи як? Ми навіть у туалет ще не встигли сходити.

Ага, так, ось він — той крутий чувак, якого всі бачать. Не можу стримати усмішки. Чесно кажучи, значній частині мене дуже подобається, що я єдина, кому доводиться бачити його м’якіші риси.

— Хто там? — запитую, підбираючи зі спинки стільця свою льотну куртку.

— Ти там узагалі-то з моєю молодшою сестричкою і ще питаєш мене, чи я не приколююся? — огризається Бреннан. — Зазвичай я, здається, з певним розумінням ставлюся до того, що ти спиш із нею в одному ліжку, і дивлюся крізь пальці, коли ви не можете відлипнути одне від одного, але в нас за тридцять хвилин зустріч, і мені треба з тобою поговорити до того, як вона відбудеться.

— Доброго ранку, Бреннане! — вигукую я, просовуючи руку в рукав шкірянки.

— Привіт, Вайолет, — відповідає той.

— У мене патруль, — каже Ксейден.

— Так і є, — додає Ґаррік десь із-за Бреннанової спини.

— Скільки їх там народу?

Я пригинаюся під руку Ксейдена, і мої брови пнуться вгору. Коридор забитий. Там уже чекають Бреннан, Ґаррік, Левелен, Бодхі, Імоджен. Ці дні, поки тривають перемовини, позначилися на їхніх лицях — темні кола під очима Бреннана і сивуватий заріст на щоках Левелена, наче він був надто втомлений або надто зайнятий, щоб поголитися.

— Що там, хтось помер? Чому ніхто з вас не постукав?

— Бо вона зла, — киває Ґаррік у бік Імоджен, що притулилася до стіни праворуч від мене.

— Їй треба поспати, блін... — Імоджен випинає на нього підборіддя. — Зважаючи на твій вигляд, ти вже навідпочивався. Добре, мабуть, виспався в ліжку Ніни Шренсур минулої ночі. Який облом для неї.

— Курва, — Бодхі намагається придушити сміх.

Повільна усмішка розпливається на обличчі Ґарріка, і на його лівій щоці з’являється ямочка.

— Обережно, Імоджен. Бо звучить, ніби ти трохи ревнуєш.

— Я тебе прошу, ну хто буде ревнувати до льотчиці? — Її гострий погляд обіцяє миттєву смерть незгідним.

— Так, — Бреннан потирає перенісся, а Левелен відходить, хитаючи головою. — Слухай, нам просто потрібен Ріорсон.

— Ну реально, дітвора, розберіться вже із цим цирком, окей? У нас тут війна, — каже Міра, з’являючись у кінці коридору.

Щоки червоні. На шкірі свіжі сліди від окулярів.

— Тобі вдалося! — диблюся я. — Хвала Амарі, у нас ще є сорок вісім годин і одна спроба.

— Думав, не повернешся раніше, ніж ввечері. — Бреннан піднімає свої рудуваті брови.

— У Тейне був жвавий настрій.

Усмішкою Міри можна розколоти дзеркало, але принаймні вона старається. Їй знадобився не один місяць, тільки щоб просто підпустити до себе брата після того, як вона дізналася, що він живий. Хтозна, скільки часу їй може знадобитися, щоб пережити втрату нашої матері, за якою, як вона вважає, «мав дивитися» Бреннан.

— У мене для тебе новини і кілька повідомлень.

Хочеться, щоб всі негайно вийшли і я якнайшвидше дізналася, що це за новина.

— Дякую, — каже Бреннан Мірі й повертається до Ксейдена. — Це важливіше за патрулювання.

Ксейден ніжно гладить мене по спині, виходячи у коридор, де стоїть Левелен, а Ґаррік ледь не наступає їм на п’яти.

— Може, й мене посвятиш? — запитує Бодхі, зсуваючи брови в серйозну складку, коли Міра знімає з плеча рюкзак.

— У нас усе гаразд, — запевняє його Бреннан, і всі четверо завертають за ріг, зникаючи з виду.

— Приємно почуватися потрібним, — бурмоче під ніс Бодхі та підходить до нас, коли ми з Мірою завершуємо обійматися. — Виходить, тоді патруль за нами, Імоджен.

— Ти дізналася? — запитую Міру, не в змозі витримати більше й секунди цієї напруги.

— По-перше, Фелікс передав подарунок. — Вона витягає із сумки провідник і, усміхаючись, простягає мені.

— О, дякувати богам!

Зітхаю з полегшенням, коли мої пальці обхоплюють скляну кулю в металевій оправі. Відчуття, що я маю контроль над своєю силою, дарує мені впевненість.

— А ще є ось це... — Маленька іскра надії під ребрами миттєво розгорається в ціле полум’я, коли Міра виймає дерев’яний навчальний диск із рунами. — Трісса — генійка.

У мене відвалюється щелепа. У її руках диск із викарбуваними на нім трьома рунами. Одна з них — для левітації — посередині, а інші дві накладаються одна на одну, вони для звукоізоляції й тепла. Крайня лінія тепла переривається маленьким зеленим пагінцем.

— Як ти це зробила? — Це неможливо спитати спокійним тоном.

— Після того як нас ледь не розірвало на мікрочастинки, — усмішка піднімає куточки її губ, — ми змінили матеріал, яким загартовується руна, при цьому не руйнуючи її, а посутньо змінюючи її форму. Виявилося, що Кайлінн — аграрій, — каже Міра.

— Бойова Сокира — повелителька рослин? — шепочу я.

— Тобі не треба говорити пошепки, Ві. — Міра усміхається. — Звуковий щит активний, хоч ми й обнулили руну тепла. Він має накривати нас майже до самого кінця коридору.

— Ти впевнена? — запитую я, не вірячи власним вухам.

— Так, я точно впевнена. Вона прохолодна на дотик, і... — Міра кладе золоту монету посередині руни левітації, і та літає. Обнулення руни — це вибух мозку. А вигадати, як це зробити без впливу на інші руни? Це вже щось неймовірне. — У нас все вийшло. Я не кажу, що без ризику, але тепер ми можемо таке робити.

— Ми можемо врятувати перемовини! — Моє серце калатає. — Льотчики залишаться, і я зможу укласти угоду з Текарусом.

— Це якби вони погодилися, — неспішно каже Імоджен, — А ти знаєш, що вони не погодяться.

— Хтось іде, — сповіщає Бодхі, вихиляючи голову в бік коридору.

До нас повільно підходить Бреннан, задумано не підводячи очей від підлоги.

— Ходімо.

— Не розповідайте поки іншим. — Міра спішно кидає диск назад у сумку біля ніг. — Ми повинні дати Сенаріуму шанс зробити все правильно, а що менше людей знає, то менше буде страчено за зраду.

Бодхі та Імоджен кивають. Я просто кліпаю, коли вони збираються виходити, а тоді питаю Імоджен:

— Гей, а що тобі було потрібно? Чого ти чекала?

Бодхі ховає руки в кишені і йде далі, не затримуючись. Імоджен коситься на Бреннана, коли вони минають його.

— Просто хотіла переконатися, що ти... виспалася, — озивається вона, коли вони завертають за ріг і зникають.

Так. Бодхі, Ґаррік, Імоджен... Стінки мого шлунка стискаються. Вони перевіряли, чи не вбив мене Ксейден.

— Маєш паскудний вигляд, — каже Міра, коли Бреннан підходить до нас.

— Я й почуваюся паскудно. — Брат тре рукою обличчя. — Поромієльська політика зовсім не схожа на нашу. У мене буквально кілька хвилин — треба повертатися туди і знову благати Циґнісен залишитися за столом перемовин, за яким жодна зі сторін не розмовляє мовою компромісів.

— Я думала, що небажання загинути від рук венінів мало б допомогти їм швидше працювати над помилками, — каже Міра, нахиляючи голову так само, як робила наша мати. Схожість руху така разюча, що в мене стискається горло.

— Думати можна все що завгодно... — Бреннан хитає головою. — Однак єдине, на що всі можуть погодитися, — це дозволити льотчикам пройтися сьогодні по квадранту зі своїми роями першокурсників (які, мабуть, не вважаються за велику загрозу). І ще: щодо складу оперативної групи, яка поїде з тобою, — каже він мені.

— Куди це вона їде? — відрізає Міра, стаючи ближче до мене.

— Нас відправляють на пошуки таких, як Андарна, — відповідаю за Бреннана.

— Куди? — Її очі розширюються до нереальних розмірів.

— Так хоче Андарна. Я мала б сказати тобі перед відльотом, але Емпіреї на той час ще не схвалили. — Через вираз її обличчя у мене в горлі застряє клубок. — Вона вже давно збиралася це зробити. Принаймні таким штабом Андарні вдалося висунути деякі вимоги.

— І ти допустив це? — Міра свердлить Бреннана поглядом.

— Міро... — починаю я.

— Тиша, курсантко! Офіцери розмовляють, — огризається вона.

Грубо.

— Крім того що в нас є інші потреби, королева Марая сподівається, що дракони сьомої породи можуть знати, як перемогти венінів, враховуючи вік яйця Андарни, — продовжує Бреннан, який у принципі на правильному шляху. — Міро, надія на це — єдине, що утримує Поромієль на перемовинах. Ми досі домовляємося про безпеку льотчиків і про те, щоб аретійські курсанти залишилися в Наваррі. Ну, знаєш, за діючими сферами. Це складніше, ніж здається.

— Так, просте питання, — їжачиться Міра. — Ти сказав їм, що тільки через твій труп наша сестра полетить через територію, яка, ймовірно, контролюється ворогом і кишить вівернами, виконувати таке тупориле доручення? Чи ні?

— Нехай більше хвилюються про те, що станеться, якщо ми їх таки знайдемо, — гарчить Терн. — Якщо дракони цього виду вирішили піти — і сховатися, — вони навряд чи зрадіють нашому вторгненню.

— Ти цього не знаєш, — втручається Андарна, однак чути, що Тернові слова її боляче зачепили.

— Ти наївна, якщо вважаєш інакше, — ще гострішим тоном відказує Терн, і Андарна змову закривається. — Їй треба підготуватися, — каже він. — І тобі теж. Є велика ймовірність, що ця місія нас вб'є.

Або всіх нас врятує. Песиміст сраний.

— Він не міг відмовити... — Моя рука мимовільно стискає провідник. — Аретії потрібен ще один такий дракон, як Андарна, щоб запалити їхній вартовий камінь.

Міра повертається і дивиться на мене широко розплющеними від жаху очима, але тут же звужує їх, коли переводить погляд на брата.

— То це тому ти відправив мене оцінити стан сфер? Щоб знати, скільки часу в тебе є, перш ніж використати нашу сестру як ігрову фішку?

— Усе було не так! — Його щелепа клацає, мов від злості. — Я намагаюся підтримати її в тому, чого вона хоче.

— Не буде цього. У нас є шість місяців, Бреннане! — Міра риється у своїй сумці і дістає пачку повідомлень, тицяючи їх йому просто в груди, туди, де іменна нашивка «Айзерай». — Зважаючи на швидкість, з якою вони зменшуються, до повного краху залишилося пів року. Якщо нам пощастить. Пошук таких, як Андарна, може зайняти десятиліття. До того часу, коли вона їх знайде — якщо знайде, — Аретії вже не буде. Ти просто намарно ризикуєш життям Вайолет!

Мій шлунок гепає вниз. Шість місяців? Я думала, щонайменше рік чи два. Часові рамки цього плану щойно стали значно обмеженішими, але щоб була я проклята, якщо Ксейден втратить свій дім двічі.

— Шість місяців... — Бреннанів погляд метається між дверима до кімнат Рідока та Рі, наче той робить розрахунки в голові.

— З таких завдань вершники не повертаються живими. — Міра відступає назад, вивчаючи поглядом нашого брата, наче незнайомця.

Що ж, принаймні це заспокоює.

— Тут не йдеться про нас трьох. Сотні тисяч цивільних у Поромієлі під загрозою. — Він ховає папери в нагрудну кишеню і важко зітхає. — Звісно, що я не хочу наражати її на небезпеку, але мені не дозволяють їхати з нею. Я вже просив.

— Шукай інший спосіб! — Міра хитає головою, її голос стає холодним і рішучим. — Ти не можеш розмінювати життя Вайолет на життя чужих нам людей!

— Тепер ти говориш, як мама. — Бреннанові слова злітають різко, і, треба віддати йому належне, він одразу ж здригається, коли ми з Мірою реагуємо на сказане. — Блін... — Його плечі никнуть.

— Як ти смієш згадувати нашу матір, коли навіть не наважуєшся назватися її прізвищем, підполковнику Айзерай? — Міра різко вихоплює з сумки руновий диск і кидає ним у брата, влучаючи просто в груди. Той ледь встигає зловити його. — Подивися, чим я займалася цього тижня. Не факт, що мама таке схвалила б.

От лайно. Це не той крутий і продуманий план, який ми мали запропонувати нашому братові.

— Я не розумію... — Бреннанові брови супляться, коли він уважно розглядає диск.

— Ми знаємо спосіб, як безпечно залишити льотчиків у Басґіаті, — каже Міра.

Бреннан розглядає диск, і я бачу, як до нього починає доходити. Обличчя його блідне, а рот розтуляється.

— Ви збираєтеся...

— Саме так. А ти пошукай дзеркало, — перебиває Міра, коли він дивиться на неї. — Жертвувати членами сім’ї заради того, що вважається вищим благом, — це зброя просто з маминого арсеналу.

Вона йде, не кажучи більше ні слова.

Я підходжу до Бреннана і плескаю його по плечу.

— Віднеси це в Сенаріум.

— Вони ніколи не погодяться.

— Ми обоє знаємо, що це єдиний спосіб укласти цей союз.

— Саме цього я й боюся. — Він киває, зітхаючи.

РОЗДІЛ
П'ЯТИЙ

Ніколи не забувайте, що вершників обирають, тренують і навіть, можна сказати, вирощують для жорстокості. Очікувати милосердя від вершника — це помилка, тому що нікому не буде пощадку.

«Тактичний посібник щодо перемоги драконів»
полковника Елаї Джобена

Минуло кілька годин. Я вже майже певна, що цей день є найдовшим у моєму житті. Актова зала не заповнена й на чверть, і це ідеальне місце для того, щоб чекати на новини. Саме це ми й робимо втрьох, поки Соєр дрімає, а першокурсники метушаться в коридорах, показуючи льотчикам квадрант. Ми ж чекаємо, поки Бреннан і Міра принесуть хоч якісь новини, тож про всяк випадок сіли спинами до стіни, якщо раптом якийсь наваррський вершник вирішить поділитися з нами своїми аргументами.

Ксейден теж ще не повернувся.

Від думки, що по квадранту можуть блукати інші веніни, стає моторошно, але принаймні якщо вони є, то Ксейден їх відчує. Це, як недивно, трохи мене заспокоює.

— Та венінка біля камери Джека мала сріблясте волосся, — бурмочу я, прикладаючи кинджал до яблука і знімаючи з нього шкірку однією довгою стрічкою. — Дивно, правда?

— У всіх із часом сивіє волосся. Це, мабуть, найменш дивне в тому вчорашньому нападі. Скільки ще чекати, коли нас звинуватять у державній зраді? — Рідок барабанить пальцями по товстому дубовому столу. — Може, вже перейти до плану Б, поки чергові скоординовані групи страшних темних володарів не спробували знову звільнити Барлоу?

— План А так називається не просто так. Наберіться терпіння. — Рі, сидячи праворуч від Рідока, гортає книгу з плетіння тиррійських вузлів, яку Ксейден подарував мені ще до того, як я дізналася, що вона потрібна для роботи з рунами. — Я щось сумніваюся, що Аретійський договір писали кілька годин.

— Початкова фаза перемовин тоді тривала тринадцять днів, — кажу я, закінчуючи чистити яблуко.

Цієї миті в арочних дверях з’являється кремезний першокурсник. Я відкладаю кинджал на стіл і спостерігаю, як він підбігає до столика в секції Першого крила і без зволікань починає ділитися із курсантами вочевидь ще гарячими плітками.

— Коли вже цих першокурсників попустить? — запитую я.

Будь-які чутки, які потрапляють до Першого крила, розносяться миттєво. От і зараз усі, хто сидить за центральним столом, починають переглядатися та перешіптуватися між собою, запускаючи чергову хвилю пліток.

— Гадки не маю, — відповідає Рі, перегортаючи наступну сторінку. — Я тільки сподіваюся, що все буде мирно, бо майже впевнена, що між Евелінн, Бейлором і Каєм існує якийсь любовний трикутник. Зазвичай я не звертала б на це уваги. Аетосу ж було фіолетово до того, з ким ми спали минулого року...

— О, це далеко не так, — пирхає Рідок, штурхаючи мене плечем.

Я поглядаю на сусідній стіл, щоб переконатися, що Дейн не чує. Але він, схоже, поглинений розмовою з групою третьокурсників, серед яких Імоджен і Квінн.

— Але вони весь час ср... — Рі морщить ніс. — Сваряться. Це не сприяє інтеграції льотчиків у цьому ворожому середовищі і тільки псує їхню міжособистісну динаміку.

Рідок припиняє барабанити пальцями по столу і тепер уважно спостерігає, як новина поширюється від одного до іншого, а вершники починають поспіхом вибігати із зали.

— Бачите? — запитує він.

Я киваю й ховаю кинджал у піхви, відкладаючи недоїдене яблуко.

— Рі, — шепочу я.

Вона підводить погляд від книги й закриває її.

— Думаєш, вони переможуть? — питає якогось курсанта брюнетка з Третього крила, голосно грюкаючи своїм кухлем об стіл.

— Та хрін там, вмиються кров’ю, — каже чувак біля неї, який одразу відводить очі, коли зустрічається поглядом зі мною.

Він хапає свою льотну куртку й, підводячись із-за столу, відставляє випивку.

— Щось відбувається... — Поглядом пробігаюся по всіх столах, і це відчуття, коли шкіра починає дзвеніти від напруги, мене не обманює. У залі залишились лише аретійські вершники.

Ми всі троє підводимося, коли кремезний курсант проходить через подвійні двері. Я помічаю першокурсника з нашивкою «Норріс» на формі, перш ніж він скидає капюшон і я впізнаю обличчя.

— Бейлор?

Від паніки в його карих очах мене пронизує холодний дрож. Я бачу, як від хвилювання його темно-коричневе чоло береться складками.

— Вони тут! — кричить він через плече, і слідом за ним одразу вбігає Слоун.

Я хапаю свою куртку й вислизаю з-за столу. Виходжу до середини зали назустріч першокурсникам:

— Що сталося? — питаю їх.

— Треба щось робити, — Слоун дивиться повз мене, прямо на Ріаннон, яка стоїть поруч. Вона не може дивитися мені в очі відтоді, як висмоктала життя з моєї матері. — Перше крило схопило одного з льотчиків чоти «Хвіст» на подвір’ї. І тепер вони кидають нам виклик.

Мене починає нудити. Якщо проллється хоч крапля крові, це може поставити крапку на перемовинах.

— Бейнгевен вимагає виклику на кинджалах, — майже кричить Бейлор.

Тобто всім цим заправляє командирка крила? У моєму лексиконі не вистачить слів на X, щоб описати, що я думаю про це. Стаття четверта, розділ четвертий... Треба знайти ще одного командира крила.

— Ходімо! — наказує Ріаннон, і вони мчать до дверей.

Повз мене пролітає Рідок, а я повертаюся до третьокурсників.

— Дейне! — кличу я. Його карі очі миттєво знаходять мене. — Ти нам потрібен!

Не чекаючи відповіді, я кидаюся до свого рою, тримаючи руки в кишенях куртки.

Дейн наздоганяє нас ще до того, як ми добігаємо до дальнього краю загального корпусу. Решта аретійських вершників рушає за ним.

Крізь двері ротонди ми прориваємося на подвір’я. Я окидаю поглядом натовп, миттю оцінюючи ситуацію. Натовп перед трибуною чітко поділений надвоє: більшість наваррських вершників стоїть ліворуч з огидними посмішками на обличчях, а Керолайн Ештон, здається, приймає ставки біля дальніх сходів. Решта намагається утримати збурений натовп аретійських вершників і льотчиків, які рвуться до...

Серце стискається в грудях.

...Аури Бейнгевен, яка стоїть у центрі натовпу, притиснувши один зі своїх кинджалів до засмаглої шиї нажаханого першокурсника.

І нікого з командування не видно.

— Зберіть свої рої, зупинити конфлікт будь-якою ціною! — наказує Дейн через плече, коли ми летимо сходами вниз і вриваємося в натовп.

— Якби нас ще хоч трохи навчали такого, — бурмоче Рідок.

— Он вони, попереду. За мною, — каже Бейлор, і знову пробивається через тисняву, прориваючи нам дорогу вперед.

Сніг перестав падати давно, але на зміну йому прийшов пронизливий холод, який відчувається ще сильніше, коли сонце ховається за горами.

— Пусти його! — Голос Кет виривається із загального гулу, коли ми наближаємося до краю натовпу.

Бейлор відступає вбік, і я помічаю Марен, яка тримає Кет, не даючи тій кинутися на наваррських вершників, що охороняють Ауру. Вона обхопила найкращу подругу руками за талію.

— Не соромся прийняти виклик, бо він цього не зробить. — Третьокурсниця з Другого крила вказує вістрям меча на живіт Кет.

— Із задоволенням! — кричить та.

Бляха, це місце зараз як порохова бочка — ось-ось вибухне через дрібну іскру.

У долоні кинджал. Я просто рухаюся, чекаючи на прояву здорового глузду й розуміння, як діяти. Стаю перед Кет і випинаю підборіддя, щоб порівнятися з третьокурсницею:

— Ми так не поводимося з нашими колегами-курсантами.

— Вони ніякі не курсанти! — глузливо заявляє вона.

— Щось я не чула, щоб ти нарікала, коли твою молодшу сестру несли до лазарету під час бою. — Імоджен торкається мого плеча і підтягує до себе. — Але якщо в тебе аж так свербить клинок, — вона витягує свій меч, — то схрести його з кимось зі свого року, Каве.

Квінн пробивається через натовп з іншого боку, відштовхуючи Нів, одну з наших третьокурсниць, позад себе. Вона ставить топорище свого лабриса на землю, стаючи проти чувака із Першого крила, який, здається, вдвічі вищий за неї.

— Я вже якось надерла тобі дупу на першому курсі, залюбки зроблю це знову, Гедлі.

Користуючись нагодою, я викручуюся і силою відтягую Кет назад до безпечного місця в нашому рої.

— Я битимуся! — кричить вона.

— Ти не можеш. — Тримаю Кетріону за передпліччя вільною рукою. — Кет, ти не можеш. Якщо ти програєш...

— Тобі буде так сумно втратити суперницю, правда? — Її темні очі звужуються, коли вона дивиться на мене. — А може, тебе більше лякає думка, що я можу виграти і ще раз довести, чому я краще підходжу для...

— Ой, замовкни... — Ледве стримуюсь, щоб не струснути її. — Ти не здатна маніпулювати в межах сфер, тому навіть не намагайся грати моїми емоціями. Не виграєш. Якщо тут проллється кров, зникнуть навіть найменші шанси на альянс, і я не збираюся втрачати побратимів через якусь манду з Другого крила. А якщо ти переможеш і пораниш вершника, то це тільки підтвердить усе, через що вас бояться.

Вираз її обличчя пом’якшується, на якусь секунду вона стає схожою на свою старшу сестру.

— Вони ніколи нас не приймуть.

— Їм і не треба, — запевняю я. — Бо ми вже вас прийняли.

— Виклик! Виклик! Виклик! — Починає лунає зліва, і крики миттю підхоплюють ряди наваррських вершників.

Сраний інстинкт отари.

— Цей боягуз не хоче прийняти виклик старшої командирки крила! — Аура кричить, використовуючи дрібну магію, щоб посилити голос над юрбою. — Але я проявлю милосердя, якщо хочете, і прийму виклик від будь-кого іншого. Виберіть собі чемпіона. Або дивіться, як він помре.

— Це суперечить Кодексу! — Дейн валить ліктем по голові наваррського курсанта з Третього крила і пропихується крізь юрбу. — Виклики дозволені лише в присутності бойового майстра.

— На яких підставах ти заперечуєш, Аетосе? — ричить Аура.

Натовп замовкає. Проте ця тиша видається значно небезпечнішою, ніж той балаган, у якому щойно всі щось кричали. Зараз увага кожного прикута до їхньої перепалки.

— Будь тут, — наказую Кет, а тоді проштовхуюсь між Імоджен і Квінн.

— Стаття четверта, розділ четвертий. — Дейн підходить до Аури з піднятими руками, показуючи долоні. — «Командир крила має повноваження та обов’язок підтримувати...»

— Стаття друга, розділ перший! — викрикує Аура, проводячи вістрям кинджала біля горла льотчика. — «Вершники, які не перебувають у підпорядкуванні квадранта, не можуть втручатися у справи курсантів». Ти більше не в підпорядкуванні.

Наваррські вершники пожвавлюються на знак згоди, і напруження множиться, наче бульбашки в каструлі води за градус від закипання. В умовах квадранта дуже легко звикаєш до жорстокості, а пускання крові одне одному перетворюється на буденне явище.

Я міцніше стискаю руків’я кинджала, коли периферійним зором зауважую цілу палітру кольорів. Піднімаю очі й бачу, як уздовж товстих кам’яних стін подвір’я сідають грифони й дракони.

Чудово. Саме цього нам зараз бракує: пазурів і вогню.

— Ти тут? — запитую.

Серед драконів немає чорного, але я помічаю Кета за помостом.

— А що, ти в небезпеці? — цікавиться Терн.

Відчуваю присутність Андарни, але вона мовчить.

— Ну, не зовсім, але...

— Тоді я вірю, що ти впораєшся із цим сама.

— Завдання шкоди льотчикові поставить під загрозу наш союз, — заперечує Дейн, а я киваю, ніби йому потрібна підтримка.

— А хто казав, що він нам взагалі потрібен? — Аура смикає лезо під підборіддя льотчика, він здригається, однак не рухається. — Вони не перетинали парапет, не вилазили на Рукавичку. Вони навіть не мають сміливості прийняти виклик. Тут не місце боягузам!

Наваррські вершники підтримують тезу вигуками. Я використовую цей момент, щоб проскочити між двома, що тримають варту перед нами. За мить зліва з’являється Рідок, а справа — несподівано Аарік. Першокурсник майже такого ж зросту, як і Ксейден. Його грізний погляд закриває роти Каве і Гедлі, до спин яких приставили зброю Квінн та Імоджен.

— Я приймаю виклик! — кричить Кай, першокурсник, що проривається крізь лінію праворуч, і всі повертають голови, коли Рі та Бейлор одразу тягнуть його назад.

Попереду хруснула кістка. Я переводжу погляд на Дейна, котрий швидко підпихає льотчика чоти «Хвіст» ближче до лінії, яку тримають його побратими. Аура відступає, обеззброєна. Вона затуляє ніс рукою, по пальцях тече кров.

— Усе, кінець розбірок! — Крик Дейна відлунює від каменю стін.

— Дезертири нами не командують! — Аура спльовує кров на сніг і випробовується. — Ти більше не говориш від імені Четвертого крила, Аетосе! Ти тут ніхто!

Дейн приймає образу з піднятою головою, а я прочиняю двері до сили Терна. Мої вени наливаються теплом, що розігріває затерплі м'язи й незахищені руки.

— Четверте крило! — командує Юен Фабер, виходячи наперед із натовпу курсантів, що з’юрмилися біля сходів. — Приготуйтеся захищати свого командира крила!

— Щоб я не блювонув, — цідить Аарік, видобуваючи меча.

Рідок зліва від мене робить так само.

Краєм ока бачу, що зброї видобувають все більше, але я не зводжу очей з Аури і сама міцніше стискаю руків’я кинджала. Гаразд, якщо говорити про Дейна, то в мене можуть бути дуже змішані почуття. Але під небом Амарі я нізащо не дозволю якійсь Аурі кривдити будь-кого з аретійських вершників, а надто мого найдавнішого друга.

— Ми підпорядковуємось Аетосу! — кричить Рідок, вказуючи мечем у бік Фабера. — І ще: нас більше, ніж вас.

— Тільки в Четвертому крилі! — вигукує Айріс Дрю, командирка Першого крила, переходячи на бік Фабера. — Перше крило, стоїмо! Тримаємо вірність Наваррі!

Зліва здіймається радісний лемент.

— Я не додумався б хвалитися тим, що я у крилі Джека Барлоу! — відповідає Рідок.

— Рідоку! — сичить на нього Рі.

— Усе, мовчу, — запевняє той, коли Дейн зиркає на нього.

— Той випадок, коли дуже не вистачає викладачів, — бурмоче собі під ніс Аарік.

— Виклик Аетосу! — кричить хтось зліва, і моє переполошене серце знову стискається.

У дворі немає нікого, хто мав би право наказувати нам усім. А що може бути небезпечніше від квадранта, по вінця набитого зарозумілими машинами для вбивства? Правильно — квадрант без командирів. Якщо Дейн прийме виклик... і програє, то ймовірний союз із Поромієлем вже не матиме жодного значення, бо ми тут самі порвемо одне одного.

Саме час Ксейденові опустити свої срані щити.

— Темний не може об'єднати тих, кого порізнив.

— Припини його так називати.

— Ви звинувачуєте нас за Барлоу, але ж це ви пішли, а не ми! — Аура наближається до Дейна, крокуючи вздовж нашого боку строю і світячи своїм комплектом нашивок, зокрема тією, що вказує на печать повелительки вогню.

Дейн витягує кинджал і кидає його на сніг, стаючи перед нею без зброї.

— Я не підніматиму свій клинок проти тебе, Бейнгевен.

— Що ж, це теж своєрідний... вибір, — тихо коментує Аарік. — Тепер він буде її вмовляти?

Один по одному я згинаю пальці на руків’ї кинджала і готую руку до дій, поки сила всередині мене накопичується й гуде.

— Так і було. Ми пішли, — продовжує Дейн, стиснувши руки в кулаки. — Але тепер ми — це ті, хто повернувся.

Аура сягає рукою плеча, ніби забула, що вже використала і втратила свій кинджал, але до меча, припасованого на стегні, не тягнеться.

— А чи нікому з вас не спадало на думку, що на нас напали, бо знали, що ми тут в неповному складі? І взагалі, що саме через вас, дезертирів, наші сфери впали?

Ай-й...

— Ми зробили свій вибір на користь правди! — кричить у відповідь Дейн, аж вена на шиї випинається. — Ми пішли захищати безборонних...

— Не вибір, а бунт! Ти пішов, щоб роздробити квадрант! — відповідає Аура, цілячи пальцем у рукавичці Дейнові в груди й наближаючись до нього повільними, розміреними кроками, від яких у мене прискорюється пульс. — А потім ти привів сюди, додому, того самого ворога, з яким ми боролися століттями, ворога, який убив мого двоюрідного брата під час одного з набігів! І ти що, думаєш, ніби ми маємо з відкритими обіймами прийняти в серці королівства тих, кого готували до його знищення?

Рядами наваррців прокочується хвиля обуреного схвалення її слів.

— По ходу, наш кандидат програє, — шепоче Аарік, — нє, він майстерний, але це не Ріорсон.

Ксейден не просто очолив Четверте крило — він завоював повагу — і страх — усього квадранта.

Я мимоволі стискаю зуби. Але він більше не курсант, а Квадрант вершників відповідатиме лише перед одним зі своїх. Він не може об'єднати тих, кого порізнив.

— Ксейден цього не виправить, — бурмочу я, здебільшого сама до себе.

Бляха, ненавиджу, коли Терн має рацію.

На щастя, він мовчить.

— Нам потрібні льотчики! — Дейн стоїть на своєму.

— Вони потрібні тобі, а не нам! — Аура підступає ще на один крок до Дейна, а в її голосі з’являються гіркі нотки. — Ми билися за Басґіат! Стали непохитно на його захист без жодних вагань! Бо щодо цього ми ніколи не вагалися. — Вона повертається до своїх як політичний кандидат, і у квадранті знову лунає хор підтримки на її честь.

— Аетосові не переконати цей народ. Вона таки кине йому виклик, — попереджає Аарік, пробігаючи поглядом по крилатій частині аудиторії, що складається із драконів і грифонів.

Аж тут я раптом згадую, ким він насправді є.

— А може, ти маєш схильність до публічних виступів? — запитую Ааріка, розстібаючи верхній ґудзик своєї льотної куртки, бо стає спекотно. — Це ж, безумовно, один зі спадкових талантів.

— А добровільна відмова від спадкоємних прав роду на користь високої ймовірності загибелі тому підтвердження, так? — сухим тоном парирує він.

Як я розумію, це не згода.

— Що скажете? Їхній найсильніший проти нашого найсильнішого? — Аура б’є закривавленою рукою себе в груди. — Пропоную тобі угоду, командире крила. Переможеш мене — і твої льотчики доживуть до ранку. Не впораєшся — і ми заллємо цей двір багряною кров’ю.

Від схвального ревіння наваррців у мене скрегочуть зуби.

— Дейн не найсильніший, — зауважує Андарна.

— Дейн зніс би її в рукопашному бою, — кажу.

Він став тим, ким він є, не лише через родинні зв’язки. Але орудування силою печаті у двобоях не допускається. Я уважно стежу за рухами Аури, яка смикає пальці рукавички, замість того, щоб вихопити інший кинджал або меч. Стінки мого шлунка стискаються. Є лише одна причина, чому їй потрібно було стягнути рукавички.

Вогонь завжди перемагатиме читання пам’яті.

Аура жестом вказує на щільно утрамбований сніг між ними.

— Це буде наша мата. Що на це сказав би наш викладач? — запитує вона в натовпу.

— Починайте! — вигукує все Перше крило.

— Я не буду битися з тобою, Ауро! — реве Дейн.

— Я буду битися з тобою! — поки Аура вовтузиться з рукавичкою, я підкидаю кинджал і ловлю його за вістря. — Чи ти справді злякався? Ще один заколотник, якого треба відповідно таврувати?

Таврувати. Лють наливає мої звужені очі.

— Дейн не найсильніший! — повторює Андарна, і цього разу я вловлюю суть.

Я найсильніша.

Аура врешті зриває рукавичку, і її рука спалахує. Я викидаю кинджал за секунду до того, як полум’я виривається з її долоні.

Сталь пришпилює рукавичку до дерев’яної опори помосту.

Аура здригається, а полум’я вмирає, не встигнувши торкнутися Дейна. Вона повертає голову в бік втраченої рукавички, а тоді обертається до мене. Її очі звужуються.

— Сорренґейл...

— Вайолет, ні, — протестує Дейн.

— Заколотники — це так... архаїчно. Ми віддаємо перевагу слову «революціонери», — пояснюю Аурі, ступаючи розмірений крок у її бік і вітаючи потріскування сили на кінчиках моїх пальців. — Якщо плануєш битися вживаючи силу, то матимеш справу зі мною.

РОЗДІЛ
ШОСТИЙ

Ніколи не повертайтеся до вершника спиною.

«Посібник для квадранта вершників»
майора Афендри (неавторизоване видання)

— Та як ти смієш... — Аура повертається до мене обличчям, стягуючи другу рукавичку.

— А от і смію.

Я піднімаю долоні до неба. Відчуваю, як тепло розтікається по руках, і я орудую хвилею сили, спочатку підштовхуючи її трохи вгору, а тоді відпускаючи.

Блискавка розсікає небо, яскраво спалахуючи над нашими головами і розгалужуючись у хмарах. За нею миттєво розкочується гуркіт грому, настільки гучний, що аж дрижить кам’яна кладка мурів навколо нас.

Натовп затихає. В Аури на мить відвалюється щелепа, і тоді вона опускає руки.

— Бачиш-но, — кажу я. — Дейн надто шляхетний, щоб застосовувати силу у двобої, але ти зараз переконаєшся, що мої уявлення про мораль дещо... мінливі. — Я добуваю ще один кинджал і тицяю ним у її бік. — Якщо ще раз піднімеш руку на Дейна, наступний кинджал втрапить точно в неї. Це завдяки йому ти ще жива. Завдяки йому ви всі живі!

Сила пульсує в мені, гуде від готовності, я засовую ліву руку в кишеню шкірянки й виймаю провідник.

— Вайолет, — тихо попереджає Ріаннон праворуч від мене.

— Ш-ш-ш, веселіше, коли вона щось підриває, — шепоче Рідок.

Я злегка повертаюся і використовую дрібну магію, щоб мій голос долетів до наваррських вершників, водночас стежачи за Аурою. Вони наблизилися, перетворивши ситуацію з небезпечної на смертельну.

— Єдина причина, чому ви пережили напад, полягає в тому, що ми отримали доступ до знань, які Наварра навмисно приховувала від нас. Ми їх викрали і переклали. А потім врятували ваші дупи. — По руці розтікається тепло, провідник починає гудіти. — І так, ми очікуємо, що ви визнаєте: нам потрібен цей альянс, щоб пережити те, що на нас насувається!

— І тепер ти хочеш, щоб ми їм довіряли?! — вигукує Керолайн.

Аура відступає на крок, не зводячи очей із провідника.

— Ви повинні, — відповідаю я, тамуючи жар, що розливається по шкірі, коли сила знову збирається всередині мене. — Але найважливіше, що ви можете їм довіряти. Вони кілька місяців билися пліч-о-пліч із нами. І це після того, як ми століттями прирікали їхній народ на смерть, бо не хотіли ділитися єдиним ресурсом, який міг би їх врятувати. Ми не зобов’язані любити одне одного, але ми повинні довіряти одне одному, і ми не можемо так далі поводитися, не можемо миритися з безглуздими жертвами у квадранті в ім’я зміцнення крила. Не тоді, коли кожен з нас потрібен у цій війні.

— Це їхня війна! — заперечує Аура. — Ти справді вважаєш, що ми повинні послаблювати свої сфери, наражати на небезпеку власний народ, щоб озброїти їх? Ти обираєш Поромієль замість Наварри?

— Ми можемо обрати обох. — Я вкладаю кинджал на місце і звільняю руку, щоб орудувати.

Аарік піднімає свого меча, оскільки Юен Фабер підходить надто близько.

— Вершники, які були до нас, не змогли захистити невинних лише тому, що ті були по інший бік кордону, — стверджую я. — Вони брехали і ховалися. Це вони були боягузами! Але ми не повинні бути такими самими. Ми можемо зробити інший вибір — об’єднатися і боротися разом. Наші лідери зараз сидять за замкненими дверима і намагаються укласти угоду. — Мій погляд ковзає по вершниках, які залишилися, коли ми втекли до Аретії три місяці тому. — Але вони не справляються, так само, як не справлялися всі покоління до нас, і якщо ми теж не впораємося... — Я хитаю головою, добираючи слова. — Ви бачили, що там відбувається. Або цей союз почнеться прямо тут, з нами, з нашим поколінням, або ми станемо останніми вершниками драконів і льотчиками грифонів на Континенті. — Піт стікає по потилиці, температура підвищується з кожною секундою, поки я тримаю свою силу напоготові. — Ну? — запитую я.

Раптом западає тиша, густа і важка. Ніхто не ворушиться.

— То ось чим ви займаєтеся, коли ми даємо вам перепочинок від занять? — На звук голосу Девери всі обертаються до ротонди.

Викладачка стоїть, широко розставивши ноги, а по боках від неї — Еметтеріо та Каорі. Усі троє мають такий вигляд, ніби їм конче необхідно помитися і добряче виспатися.

Дякую, Данно!

Я штовхаю двері до Архіву, і, перш ніж канал тьмяніє, помічаю пару, що піднімається від моєї руки.

— Сорренґейл має рацію! — кричить Девера. — Цілком можливо, що вже в найближчі місяці ми всі зустрінемося з Малеком. Однак ви повинні вирішити: чи хочете ви померти, б’ючись одне з одним, чи все-таки зустрітися в бою з нашим спільним ворогом. — Вона розвертається на підборах. — Обирайте. Ми почекаємо.

— Загинути зараз чи померти пізніше — яка різниця? — запитує хтось із Другого крила.

— Якщо помреш зараз, то вже вранці писарі просто прочитають твоє ім’я, — Еметтеріо знизує плечима. — Обери боротьбу зі спільним ворогом, і є шанс, що ти доживеш до випуску. Особисто мені, — він чухає бороду, — подобаються наші шанси. Востаннє, коли повелитель тіней і повелитель блискавок билися пліч-о-пліч, їм вдалося загнати венінів назад у Безплідні пустища, та ще й на кілька сотень років. Ми з’ясуємо, як зробити це знову.

Кручу в руці провідник і ледь не впускаю його. Ми із Ксейденом — перший випадок поєднання таких печатей із часів Великої війни?

У мій бік обертаються голови, і одне за одним курсанти опускають зброю.

— Ваші дракони й грифони можуть пишатися вами, — констатує Девера й киває. — Канікули закінчилися. Ваші викладачі повертаються вже в наступні двадцять чотири години. Тому на вашому місці я зосередилася б на тому, щоб добре виспатися, поки Еметтеріо не вирішив, що вам, наприклад, варто побігати по Рукавичці просто так, заради розваги. Ми всі втомилися чекати на вельмож. З договором чи без договору, Бойове сповіщення призначаємо рівно на дев’яту ранку. — Вона пильно дивиться на нашу групу. — І це стосується кожного курсанта, незалежно від того, шкіряному одягу якого кольору ви віддаєте перевагу. Чим би ви тут не займалися, можете бути вільні.

Курсанти розходяться, розминаючись із трьома викладачами, які йдуть у наш бік. Тоді крилаті здіймаються в небо і відлітають. Важко не помітити, як в цьому потоці розмежовуються курсанти-наваррці та аретійці. Але принаймні ніхто нікого не намагається вбити.

Ми прикриваємо льотчиків, стаючи спинами до помосту, доки наваррці не зникають з виду, а потім наш рій стає в самому кінці потоку курсантів.

— Іноді я розумію, — каже Кет, яка йде попереду мене, натягуючи капюшон, — чому він обрав тебе. Гарна промова. Щось ти довго не наважувалася втрутитися.

— Та будь ласка, — мимрю їй у спину, але на губах у мене все ж проступає легенька усмішка.

— Ніколи не думав, що так скучатиму за звичайним днем занять. — Рідок закидає руку мені на плече. — А може, навіть за старим добрим виходом на Парапет.

Помічаю Ксейдена збоку від сходів ротонди. Разом із ним стоять Левелен, Бреннан і Міра. Мій шлунок перевертається. Можливо, є якісь новини.

— Ну, але слухай, це ще не екстраординарна ситуація, коли однокурсники готові повбивати один одного, — каже Слоун, проходячи повз мене, коли я сповільнюю крок, побачивши напружений вираз обличчя Бреннана.

Схоже, новини в нього не добрі.

— Ви справді просто стояли там і дивилися, як це все відбувається? — запитує Рі, коли підходять викладачі.

— Так. — Девера протирає льотні окуляри, потім натягує шкіряну стрічку за головою. — Це мало статися рано чи пізно. І принаймні це було під контролем, — додає вона через плече.

— О так, я аж відчуваю всю безпеку контрольованої ситуації. — Рідок кладе руку на серце. — Ба більше, відчуваю, що про мене турбуються, правда ж, Вайолет?

— Десь приблизно так і виховували Вайолет, — каже Дейн, підходячи з Ааріком до нас ззаду, тоді як решта рою заходить всередину. Він дивиться на мене. — Дякую, що втрутилася. Я вже думав, що вона мене там і спалить.

— Дякую, що прийшов без вагань, коли я сказала, що ти нам потрібен.

Наші очі зустрічаються, і на секунду мене пронизує думка про те, наскільки все могло б бути інакше, якби на першому курсі він виявив таку ж віру в мене, як сьогодні. Але не настільки, щоб змінити моє ставлення до Ксейдена.

— Завжди можеш розраховувати на це. — Він пропонує мені натяк на усмішку, перш ніж повернутися в напрямку гуртожитку.

Я озираюся на Ксейдена і розумію, що він спостерігає. Його вкрита шрамом брова піднімається, а погляд перескакує на Дейна, а потім знову знаходить мене. Мої очі звужуються. Це... Ні, це не можуть бути ревнощі. Не можуть же, правда?

Рі дивиться на Рідока й Ааріка і киває мені:

— Зустрінемося пізніше, Вайолет.

— Нам треба поговорити і з тобою, Ааріку, — каже Бреннан.

Брат має такий вигляд, наче за останні кілька годин постарів на цілих п’ять років. І ще я зауважую, що він стоїть ніби тримаючись на певній відстані від Міри, від чого в мене завмирає серце.

Рука Рідока сповзає з моїх плечей.

— Ей, ну що таке? Чому саме Аарік може залишитися? Він же тільки перший курс.

— Не змушуй тягти тебе звідси, — попереджає Рі, піднімаючи вгору один палець, і Рідок зітхаючи погоджується.

Вони просуваються вперед, залишаючи нас шістьох на сходах ротонди.

— Краще зайдімо всередину. — Бреннан несподівано для мене спускається сходами вниз і зрізає по діагоналі шлях до академічного крила.

Рівняюся із Ксейденом і, поки ми йдемо за Бреннаном, уважно вивчаю суворий вираз його обличчя. Інші йдуть слідом за нами.

— Усе гаразд? — тихо запитую я, відчуваючи, що його щити міцно стоять на місці. — З тобою все гаразд?

— Гарна промова. — Він бере мене за руку, переплітаючи свої пальці з моїми.

— Аура збиралася вбити Дейна. — Стишую свій голос майже до шепоту. — Вони таки нас ненавидять.

— Це не змінює того факту, що ми тут. Особливо тепер, коли ми домовилися, що ватага залишиться в Басґіаті.

Ксейден ловить двері, перш ніж вони встигають зачинитися за Бреннаном, а потім притримує їх, щоб я могла пройти, і його пальці вислизають з моїх.

— Це ж добре, правда? — Я дивлюся йому вслід, коли ми заходимо до безлюдного спаринг-залу. — І ти не відповів на моє запитання.

— Спочатку поговори зі своїм братом.

Ми доходимо до краю першого ряду мат, де на нас уже чекає Бреннан, і Ксейден зупиняється, складаючи руки на грудях. До нас приєднується решта, і ми стаємо в коло.

Це не віщує нічого доброго.

Тривога заповзає до мого шлунку і звивається там гадюкою, готова до удару, поки я роздивляюся похмурі обличчя старших вершників навпроти.

Зліва від мене Аарік засовує руки в кишені.

— Зараз вгадаю. Труднощі в перемовинах із Голденом?

І тут я полотнію.

— Так, твій брат не надто допоміг, — зауважує Левелен, чухаючи щетину на підборідді.

— Голден тут? — тільки й встигаю спитати.

— Приїхав сьогодні вранці з ротою Західної гвардії. — Аарік стріляє в мене змовницьким поглядом, на який я лише швидко зиркаю у відповідь.

— Супер. Його темперамент — це останнє, що нам потрібно за столом переговорів.

Міра уважно спостерігає за нами із Ксейденом, але мовчить.

— Твоя таємниця, між іншим, досі не розкрита, — звертається Левелен до Ааріка, — Але ти міг би подумати над тим, щоб зупинити страждання свого батька. Тебе шукає половина його особистої охорони.

— Це свідчить про те, наскільки вони ефективні, тобі так не здається? — Аарік саркастично кривиться. — То що, маєш новини? Чи ви тут просто зібралися послухати промову Вайолет?

Його увага перескакує з одного обличчя на інше, без сумніву, зауважуючи найдрібніші деталі у змінах їхніх виразів. Так його виховували і готували до майбутнього. Він завжди був найспостережливішим з-поміж своїх братів.

— Промова була дуже зворушливою.

— Ми чули, — Бреннан дарує мені усмішку з іскрою гордості. — І бачили.

— З неї вийшла б чудова політикиня, — продовжує Аарік. — Або, можливо, навіть ціла генералка? Безумовно, якась знатна особа.

— З такою промовою? З неї мала б вийти щонайменше герцогиня. — Ксейден зміщується, легенько торкаючись ліктем мого плеча.

Я хитаю головою.

— Ні, дякую... Це не про мене. Не люблю політику. І не вмію домовлятися із Сенаріумом. — Я озираюся. — Так, хтось уже має почати щось розповідати.

— Лейтенанте Ріорсон? — перериває мене вершник із пов’язкою гінця, гукаючи від дверей.

— Зараз повернуся. — Рука Ксейдена ковзає по моїй спині, коли він реагує на виклик.

— Ваша місія сьогодні стала предметом обговорення під час перемовин, і були сподівання, що нам дадуть відстрочку, — каже Бреннан. — А з огляду на учасників, які зараз...

Тривожна гадюка жалить сильно і влучно.

— Голден, — вгадує Аарік, а його смарагдово-зелені очі злегка звужуються, коли він дивиться на мого брата вдумливим поглядом. — Голден має поїхати з нею, так?

Моя щелепа відвисає. Її повертає на місце лише вибачливий погляд Бреннана.

— Всратися... — Хитаю головою. Я відмовляюся навіть думати про це. — Ти знущаєшся?

— Вони це серйозно, — пояснює Аарік, не дивлячись на мене. — Поромієль без питань прийме когось із Сорренґейлів. Якщо ж потрібен королевич, що може говорити від імені Наварри, то вочевидь мається на увазі, що ви прямуєте до острівних королівств або на північ. — Він нахиляє голову, вивчаючи старших вершників. — Це все?

Мене зараз знудить.

— Чому тобі погано? — питає Андарна.

— Голден? — повільно розмірковує Терн.

Я готова заприсягтися, що зараз відчуваю, як піднімаються його неіснуючі брови.

— То й що, ми вб'ємо його, якщо він їй заважатиме, — пропонує Андарна. — І проблему вирішено.

— Не можна вбивати престолонаступників. — Хоча я й сама раз чи два майже піддалася такій спокусі.

— Ви таки найрозумніший із них, чи не так? — Левелен сардонічно сміється. — Наше королівство лише виграло б, якби ви народилися першим, ваша високосте.

— Аарік, — виправляє той, складаючи руки на грудях. — Це тому ви хотіли, щоб я прийшов сюди? Щоб з’ясувати, чи не готовий я заявити про себе, коли Голденові кортить вирушати на ризиковані місії? Щоб усі почувалися добре та спокійно, знаючи, що є ще один запасний?

— Можливо. — Герцог посміхається до Ааріка.

— Чудова спроба, але я тут лише заради свого рою. Спочатку я розвалю сімейну справу, а вже потім приєднаюся до неї, — кпить Аарік.

— Цей принц не хоче бути в грі. — Міра піднімає брову на Левелена. — А тепер розкажи Вайолет решту, або це зроблю я.

Її слова змушують мене одразу здогадатися:

— Про вимоги Андарни?

— Так, — каже Левелен.

Повертається Ксейден і займає місце біля мене. Вираз його обличчя такий же суворий, але тепер він тримає згорнутий пергамент. Герцог дістає із кишені список Андарни.

— Ви вже знаєте, що пункт два зараз у руках капітана Ґрейді. Але ви виграли пункт три. Сенаріум погодився, що всі, хто полетів до Аретії, будуть прийняті назад із повним помилуванням у справі заколоту та їхньої зради. Усе в межах угоди з Аретією, — він дивиться на Ксейдена, — яку буде підписано вранці, щойно писарі закінчать її підготовку. Думаю, ти до усрачки налякала їх вчорашньою погрозою піти, Вайолет. Молодець. Тепер пункт четвертий. Андарну не буде піддано жодним обстеженням.

— Тому що цього все одно ніколи б не сталося, — втручається вона.

— І п’яте: їй буде дозволено полювати в королівському лісі, коли вона забажає.

— Це я додала просто для забави.

— Ти пропустив пункт щодо льотчиків. — Я випрямляю спину і дивлюся на брата. — Зберегти їх у безпеці, а склад наших роїв незмінним — це перша вимога в списку. — Я звужую очі. — У нас лишилося тільки два дні. І ми дали тобі рішення.

Бреннан стискає губи в рівну лінію, і мій шлунок перевертається.

— Це конкретне питання не потрапило на стіл. — Левелен згортає список Андарни і кладе його до передньої кишені своєї мисливської зеленої туніки. — Твоя сестра відважно сперечалася і продемонструвала дивовижні здібності, але Сенаріум проголосував шістьма голосами проти одного, тож безпека кордонів Наварри не може бути порушена.

Міра схрещує руки на грудях. Колючий жар котиться по ланцюгу зв’язку з Андарною, і мої пальці згинаються, а нігті впиваються в долоні.

— А як же союз? — Без цього угода з Текарусом зводиться нанівець.

— Він провалився, — беземоційно оголошує Левелен, наче зачитує смертний вирок.

— Тому що льотчики тут у небезпеці. — Я випалюю кожне слово окремо в обличчя свого брата.

— Тому що такі домовленості потребують часу, а ми не встигнемо розібратися із цим до кінця встановленого королевою терміну, який збігає через два дні. — Бреннан потирає великим пальцем підборіддя. — Курсанти-льотчики будуть у безпеці в Аретії, поки там тримаються сфери, і, сподіваюся, королева Марая зможе примусити своїх вельмож повернутися за стіл перемовин пізніше. — пояснює Бреннан, опустивши плечі. — Політика — складна штука.

Та пішло воно все в сраку!

Як можуть наші вельможі дозволити їм злитися і не підписати союз, коли ті добре знають, що лише в нас є можливість захистити льотчиків?

— У нас все ще є інші засоби, — нагадує мені Андарна.

Точно. План Б, тобто зрада. Гадаю, цей шлях обирає сам себе.

— Якщо ти так кажеш... — Я змушую свої плечі розслабитися, а руки мирно опуститися по боках. — Гадаю, завтра Басґіат повернеться до своїх звичних справ, тож я можу спокійно підготуватися до нашої місії. Чи дослідження так само поза моєю компетенцією, як і вибір членів команди?

Міра прищурює очі, дивлячись у мій бік, наче це вона, а не Ксейден, є головною тут.

— Усі ресурси, серед яких і королівська бібліотека, будуть у твоєму доступі, — запевняє Бреннан.

— О, супер! Книжки. Це якраз те, що може її врятувати. — Міра стріляє в Бреннана крижаним поглядом.

Правильні книжки можуть.

— Що ж, хай як тут весело, але мені вже час. — Аарік киває мені, а потім відходить, не кажучи більше ні слова.

— Він ще повернеться. — Левелен зітхає, потім повертається до Ксейдена з такою усмішкою, наче от-от розплачеться від гордості. — Насолоджуйся своєю перемогою, Ксейдене. Затримка з укладенням союзу — це, звісно, прикро, але ми вже виграли. Твій батько пишався б тобою.

— Дуже сумніваюся в цьому, — відповідає Ксейден різким тоном.

Що? Я тягнуся до нього, але впираюся в щити, міцніші, ніж будь-коли. Він повернув батькового меча? Чому б тоді не радіти з цього?

— Ми залишимо вас, щоб ти повідомив їй добру новину. Мені справді шкода, що в нас не вийшло укласти союз. — Бреннан дарує мені незграбну перепрошувальну усмішку, а потім виходить, забираючи із собою Левелена й Міру.

Я чекаю, поки за ними зачиняться двері, перш ніж обернутись до Ксейдена.

— Що ти виграв?

Здається, кожен м’яз його тіла напружується ще більше, якщо це взагалі можливо.

— Та нічого я не виграв. Навіть не просив про це. Я остання у світі людина... — Ксейден хитає головою, ховаючи згортки в нагрудну кишеню. — Левелен і Лінделл сказали їм, що це ціна за утримання ватаги тут, і Сенаріум здався. Ось як вони бояться втратити нашу чисельність. Вони фактично погодилися віддати його назад, а я волів би, щоб вони цього не робили. Не зараз. Не тоді, коли я такий... — Він вказує на свої очі, ніби вони досі червоні, але я бачу лише звичного Ксейдена. — Мій батько не пишався б. Він би вжахнувся. — Кожна фраза коротка, наче відрубана.

— Я в це не вірю.

Неможливо не пишатися ним, не любити його.

— Ти його не знала. Було тільки одне в цьому світі, що він любив більше за мене.

Ксейден відводить погляд, і я починаю думати, що помилилася у своїх припущеннях про меч.

— Що тобі дав король? — Клинок не міг би його так схвилювати.

— Я вже годину б’юся над тим, щоб придумати вихід із цієї ситуації. Король покарав Лінделла і Левелена за їхню роль у приховуванні Аретії, як вони і передбачали сьогодні вранці, тож жодного з них тепер не розглядають. А я не можу відхилити угоду, інакше всі дізнаються, що щось не так. — Мої очі ловлять його змучений погляд, і серце в грудях стискається. — Єдине рішення, яке мені спадає на думку, — це ти. Ти перша відчуєш, якщо я втрачу рештки того, що робить мене... мною. — Він повільно заправляє розвіяне вітром пасмо мого волосся за вухо.

— Ти не втратиш. — Я вірю в нього за нас обох.

— Втрачу. Сьогоднішній ранок показав, що це лише питання часу і розсуду. — Ксейден киває з упевненістю, від якої мені стає кисло у роті. — Знаю, так нечесно, і можеш зненавидіти мене за це пізніше, але я прошу, щоб ти мені пообіцяла. — Його тепла долоня лягає на мою потилицю, а очі шукають мого погляду. — Поклянись, що здіймеш тривогу, щойно я зайду надто далеко, і що ти вбережеш його будь-що, навіть, якщо буде треба, від мене.

— Що?.. — починаю я, але двері спортзалу відчиняються.

Озираюся через плече і бачу Ґарріка, який вимахує згорнутим пергаментом.

— Граф Левелен сказав, що ти будеш тут. Накази виконувати обов’язково, Ріорсоне, навіть вельможам. Нам треба йти.

— Пообіцяй мені, — каже Ксейден, погладжуючи великим пальцем під моїм вухом і абсолютно ігноруючи свого найкращого друга.

— Ти їдеш? — Я переводжу погляд назад на Ксейдена, розуміючи, що саме через це посланець розшукував його. — Зараз?

Він нахиляється до мене близько-близько, відгороджуючись від решти світу.

— Пообіцяй мені, Вайолет. Будь ласка.

Він ніколи не зайде надто далеко, ніколи не втратить свою душу, тому я киваю.

— Обіцяю.

На мить Ксейден заплющує очі. А коли розплющує, з їхньої глибини сяє щире полегшення.

— Дякую.

— Я знаю, що ти мене чуєш, — підвищує голос Ґаррік. — Ходімо.

— Я кохаю тебе.

Ксейден міцно цілує мене. Але це відбувається так швидко, що поцілунок закінчується, перш ніж я встигаю усвідомити, що це насправді сталося.

— Я теж тебе кохаю. — Беру його за руку, коли він відхиляється. — Скажи, що дав тобі король.

— Він, — Ксейден глибоко вдихає, — повернув мені мій титул і місце в Сенаріумі.

Гівна небесні... Я стою із роззявленим ротом.

— І не тільки Аретію... Він передав мені ще й Тиррендор, — повільно завершує Ксейден, наче й сам не може в це повірити.

І він цього не хоче. Груди, наче лещатами, стиснуло.

— Ксейдене...

— Не чекай на мене, — відповідає він і цілує мою руку з внутрішнього боку зап’ястя. — Я повернуся до восьмої ранку, щоб підписати цю угоду, — озивається він через плече, коли вже підходить до Ґарріка. — Постарайся не наробити клопоту, поки мене не буде.

— Будь обережним.

Ксейден тепер герцог Тиррендору. Це значно важливіше за мої почуття до нього. Адже тепер ціла провінція залежить від нього.

Я мушу знайти спосіб врятувати союз, і то вже сьогодні...

Навіть якщо це означатиме, що на ранок я буду зрадницею.

РОЗДІЛ
СЬОМИЙ

Якщо піду під трибунал за допомогу Брекстину в порятунку його народу, я охоче постану перед таким судом.

Усі, хто живиться силою драконів чи грифонів, мають рівне право жити в мирі й злагоді під захистом сфер. І тепер, якщо хоч один з інакших коли-небудь повернеться, таким прихистком для них стане Аретія.

«Щоденник Ліри Моррейнської»
Переклала курсантка Джесінія Нейлварт

— Я хочу в пошуковий загін, — шепоче мені Рідок, коли ми переходимо закритим містком до Квадранта цілителів.

Моє серце б’ється на диво розмірено, враховуючи думки про те, що ми збираємося зробити.

— Востаннє повторюю: немає ніякого пошукового загону, — шипить на нього Рі. Дзвони сповіщають північ, приглушуючи звук іржавих петель, коли Імоджен відчиняє двері попереду. — Це дуже маленька, дуже досвідчена група, яка вирушає з Вайолет на пошуки таких, як Андарна.

— Як на мене, звучить як пошуковий загін. А беручи до уваги теперішній статус Ріорсона, він міг би посмикати за якісь ниточки і порішати щось із Ґрейді, нє? — Рідок ретельно перевіряє пристебнуті до його правого боку кинджали, ніби боїться, що міг забути якийсь із них. Сподіваюся, вони нам не знадобляться. — Що думаєте?

— Я, наприклад, думаю, що тобі краще заткнутися, поки нас не спіймали й не вбили, — каже Імоджен через плече, заходячи в освітлений магічними вогнями тунель.

— Однаково схоже на пошуковий загін, — закотивши очі, каже Рідок, коли ми входимо до Квадранта цілителів.

— Якби я мала право голосу, то взяла б тебе із собою, — запевняю я, зачиняючи двері, щойно ми всі опиняємося всередині.

Тунель порожній — усі койки прибрали після вчорашньої ранкової атаки, хоч і здається, що це було років десять тому. Ми знаходимо найтемнішу ділянку між магічними вогнями і притуляємося до стіни, щоб не потрапити в чиєсь поле зору від дверей лазарету.

— Чекаємо, — шепоче Рі, склавши руки і тарабанячи пальцями по передпліччю.

Невдовзі ми помічаємо Бодхі та Квінн, які прямують до нас із протилежного боку разом із Марен, що плентається за ними з іще свіжими слідами від подушки на обличчі.

— Як там, готова? — тихо питає мене Бодхі, підходячи до нас. — Ти точно хочеш це зробити?

— Жодних сумнівів, — запевняю його, випинаючи підборіддя. — За всяку ціну.

Він киває і обводить поглядом нашу компанію.

— Усі знають свої завдання?

— Я не знаю, — шепоче Марен, дивлячись на нас так, ніби ми всі тут злетіли з котушок. — Це ніби якийсь ритуал посвяти?

— Краще тобі не знати, поки ти нам не знадобишся, — відповідаю я, витягуючи з лівої кишені фіолетовий флакон із концентрованою настоянкою валеріанки. — Довірся нам. Це для твоєї ж безпеки. Крім того, в разі чого, буде легше заперечити свою участь. Наразі просто залишайся тут з Імоджен.

Марен дивиться на кожного з нас, ніби ще вирішує, потім киває.

— Тоді ходімо, — Бодхі жестом показує в бік лазарету, і я йду перша.

Боги, сподіваюся, я таки все продумала. Якщо щось піде не так, нам гаплик.

Ми вп’ятьох підходимо до дверей лазарету, і я легенько стукаю чотири рази. Прошу, будь тут.

— Нагадай мені: звідки ти знаєш цього штриха? — шепоче Бодхі.

— Врятувала йому життя під час навігації минулого року, — відповідаю, затамувавши подих, коли праві двері безшумно відчиняються.

— Я зробив усе, що ти просила. Заходьте. — Дайр висовує голову, його карі очі звужуються, коли він усміхається.

Він притримує двері, а ми всі якомога тихіше прослизаємо всередину.

— Дякую, що одразу взяв додатковий наряд, щоб допомогти нам. — Простягаю йому ампулу. — Тримай ще одну дозу. Може, знадобиться. Інші цілителі повинні спати, поки ми не повернемо його на місце.

— Зрозумів. — Дайр бере флакон. — Але ти ж знаєш, що я нічого не зможу зробити, якщо хтось вийде з палати інтенсивної терапії.

— Це ризик, на який ми мусимо піти, — говорю я, і ми залишаємо його стояти на варті біля дверей.

Мовчки спускаємося вниз до палати Соєра. Магічні ліхтарі відкидають безліч тіней, коли ми проходимо повз сплячих поранених.

Соєр сидить на койці, але, щойно ми входимо до його яскраво освітленої палати, не кажучи ні слова, піднімає брови і відкладає перо та пергамент на тумбочку біля себе.

Бодхі зсуває завіси й випускає струмінь блакитної енергії, що заточує нас у бульбашку.

— Звуковий щит працює. Ну як, готовий до прогулянки через весь коледж? — запитує він Соєра.

— Я вже прогулявся сьогодні в межах реабілітації. Але якщо дуже треба, то можу і ще раз, — каже Соєр. — Це тому Дайр попросив мене не спати?

— Треба, щоб ти допоміг нам із планом, який ми обговорювали. — Я сідаю біля його ліжка. — Міра знайшла спосіб. Він полягає в тому, щоб змінити сам матеріал, у якому загартовується руна, водночас не руйнуючи її.

Соєр відкидається на спинку ліжка.

— Тоді ви в дулі, бо я щось не пригадую, щоб за всю нашу історію існував хоч один повелитель каменю чи землі.

— Я майже впевнена, що там здебільшого залізо, — вимовляю кожне слово повільно й обережно.

Він роззявляє рота і кілька секунд так сидить.

— Ні. — Соєр хитає головою і дивиться на Рі. — Знайди когось іншого. У наших лавах є щонайменше десяток металургів.

Він складає руки на грудях поверх чорної сорочки.

— Тут немає, — Рідок підходить з іншого боку койки і починає ритися в шухлядах. — Вони всі зараз на кордоні, як і майже всі наші вершники.

— Тоді почекайте, поки вони повернуться, — відмовляє Соєр. — Я... я не дуже вправний у таких речах.

— Ти в цьому дуже вправний. Це без сумніву. — Рі сідає в ногах його ліжка.

— Слайзіґ навіть не... — Соєр проводить рукою по своєму неслухняному каштановому волоссю. — Я не знаю, чи зможу.

— Зможеш. — Я піднімаю брови на олов’яний кухоль на тумбочці із відбитком його руки.

— Я не той вершник, який тобі потрібен, Ві. Не впевнений, що я взагалі тепер вершник. Зачекай на когось іншого.

— Чекання нам не допоможе, — каже Бодхі, стоячи поруч із Рі.

Плечі Соєра опускаються.

— Командування такого не схвалює.

Я хитаю головою.

— Якщо ми не зробимо цього сьогодні ввечері, то перемовини закінчаться провалом. І тоді вже завтра льотчиків відправлять до Аретії.

— Вони збираються розбити наш рій? — Погляд Соєра перескакує з мене на Бодхі, потім на Рі, наче наш друг сподівається, що хтось із нас йому заперечить.

— Ми цього не допустимо, якщо ти нам допоможеш. — Рідок кидає на ліжко верхню частину уніформи Соєра. — Я люблю тебе як брата і розумію, що ти втратив ногу. Ми поважаємо твої почуття у зв’язку з цим, але ти досі один із нас. Ти досі вершник, з усіма перевагами, але так само і з усім лайном, які йдуть додатком до чорного однострою. Тож з усією любов’ю до тебе я кажу: одягай свою довбану форму, бо ти нам потрібен.

Соєр бере до рук форму і проводить великим пальцем по нашивці металургії, потім по нашивці Залізного рою. Моє серце відбиває довгі секунди, які потрібні йому, щоб прийняти рішення. І нарешті він киває.

— Подайте хтось милиці.

Уже за кілька хвилин п’ятеро з нас виходять із лазарету — разом із Соєром.

— А де Квінн? — запитує Марен, відштовхуючись від стіни.

— Працює над тим, щоб ніхто не помітив відсутності Соєра, — відповідає Бодхі.

— Приємно бачити тебе у відповідному одязі, — звертається Імоджен до Соєра. — Нам далеченько йти, не кажучи про два прольоти ніби навмисно складно збудованих сходів, тож якщо буде потрібна допомога, ми тебе підтримаємо.

Соєр опускає погляд і дивиться на місце, де Рідок закріпив порожню штанину біля коліна.

— Візьму до уваги, — каже він зі спокійною рішучістю. — Ходімо.

Ми піднімаємося гвинтовими сходами до головного корпусу, потім спускаємося коридором до північно-західної вежі. На півдорозі швидко пірнаємо в аудиторію цілителів, ледь не зіштовхнувшись із патрулем у синій формі піхоти. І тут же доводиться перечекати на сходах, поки за рогом зникне ще одна група, цього разу в червоних туніках.

— Людненько, — зауважує засапаний Соєр, притискаючись спиною до кам’яної стіни.

На його чолі виступив піт, і я бачу, що він дещо зблід.

— З тобою все гаразд? — запитую його, адже минуло лише три хвилини.

Соєр киває, тож ми рухаємося далі.

— Тут вочевидь ночують усі вельможі Континенту, — зауважує Марен. — Вам, мабуть, варто було б залучити Ріорсона. Він би забезпечив тіньову підтримку.

— Він як би не зовсім в курсі того, що ми робимо, — повідомляю їй.

Імоджен спускається на кілька сходинок попереду нас.

— Є хоч якась можливість, що він раптом з’явиться? — запитую Терна.

— Вони поза зоною досяжності, — відповідає той. — Сьогодні він не створюватиме тобі проблем.

— Дайте мені шістдесят секунд, щоб вирубити охоронців, а потім спускайтеся, — наказує Імоджен, зникаючи за наступним поворотом.

— То як, мені ще не час дізнатися? — запитує Марен.

— Ще ні, — одночасно відповідають Бодхі та Рідок.

— А як до цього ставляться Емпіреї? — перебираю пальцями по стегну, відраховуючи секунди.

— Ти маєш повну підтримку аретійської зграї. А що думають інші — дізнаємося вранці.

Отже, замість того щоб попросити дозволу, ми благатимемо про помилування. Ясненько.

Починаємо спускатися сходами. Бодхі та я йдемо попереду.

— Ксейден, напевно, вкурвиться, — шепочу йому, щоб не почули інші.

— Ось чому саме ти скажеш йому, коли ми це зробимо, — відповідає Бодхі, скорчивши гримасу. — Тебе він не вб’є.

Ми спускаємося, тримаючи темп, який, здається, влаштовує Соєра, і з кожним кроком у мене в грудях стискається серце. Сьогодні має бути лише двоє охоронців, що не становить жодних проблем для Імоджен, але тривога не відпускає, поки вона не з’являється в полі зору, чекаючи на нас на нижній сходинці зі схрещеними на грудях руками.

— У нас невеличка проблема, — каже Імоджен і, стиснувши уста, відходить убік. — Я не була впевнена, чи хотіли ви, щоб я винесла саме цього охоронця.

У центр передпокою виходить Міра зі схиленою в мій бік головою — жестом, завдяки якому вона так дивовижно нагадує нашу матір.

Мій шлунок гепається вниз.

— От лайно...

— Лайно — це саме те слово, — каже Міра, опускаючи руки на стегна. — І подумати тільки, я ще сумнівалася, чи, було, не погарячкувала, коли звільнила вартових і зайняла їхнє місце.

— Як ти здогадалася? — запитую, зупиняючись посеред тунелю і помічаючи, що вона стоїть між мною та входом до кімнати з вартовим каменем.

— Бо я тебе знаю, — відповідає сестра, кидаючи на мене виснажений погляд, а потім зазирає через моє плече. — Ти витягла хворого вершника з лікарняного ліжка?

— Це мені судити, наскільки я хворий, — озивається Соєр з-за моєї спини.

— Ну так, — каже Міра, переключаючи увагу знову до мене. — Тобі не варто цього робити.

Я піднімаю підборіддя.

— Збираєшся зупинити мене?

— А що, тебе можна зупинити? — Вона ледь примружує очі.

— Ні, — відповідаю, хитаючи головою. — Ти сама була там, коли ми дали слово, що льотчиків навчатимуть разом із вершниками. Якщо ми потрібні Наваррі, то хай забирають нас усіх.

— І тому ти готова ризикнути сферами, за які наша мати віддала життя, щоб дотримати слова? — піднімає брову Міра.

— Ти ж сама казала, що це можливо, — відповідаю я, уникаючи прямої відповіді на її запитання, тим часом усі інші підходять і стають поруч зі мною.

— Так, і з цим мені доведеться жити, як бачу, — каже вона, поглядаючи на кожного вершника. — Сподіваюся, всі усвідомлюють, що, якщо ми зазнаємо невдачі, сфери можуть впасти. А якщо нам вдасться, є всі шанси, що нас звинуватять у зраді і стратять вогнем дракона.

— Цього не станеться, — запевняє мене Терн низьким гарчанням.

— Перепрошую, що? — Марен дивиться вниз по лінії праворуч.

— Розслабся, — штурхає її ліктем Імоджен. — Твоя єдина робота — володіти силою. Від решти тебе буде звільнено.

— Ми знаємо, чим це загрожує, — кажу я Мірі. — Якщо сфери впадуть, то, схоже, розпочнеться масова міграція в Аретію, і мені справді не вистачить часу, щоб знайти таких, як Андарна. Але вони не впадуть, бо ти знайшла спосіб, а ти ніколи не помиляєшся. Тому я запитую ще раз: чи збираєшся ти мене зупинити?

Сестра зітхає і складає руки по швах.

— Ні, але тільки тому, що я знаю: ти спробуєш ще раз, і мене може не бути тут, щоб переконатися, що наступного разу це спрацює. До того ж у нас більше шансів на успіх, якщо ми будемо робити це разом.

Вона розвертається на підборах і зникає через вхід до кімнати з вартовим каменем.

Лишивши Бодхі на варті, ми вшістьох пробираємося у вузький прохід. Марен і я тримаємо милиці Соєра, а Ріаннон і Рідок підтримують його обабіч, розподіляючи між собою його вагу.

Лише коли ми входимо до величезної зали, де розміщений вартовий камінь нашого королівства, я остаточно усвідомлюю, кого Міра мала на увазі під «ми».

— Ця авантюрка нагадує стиль Ріорсона, — каже Бреннан, чекаючи поруч із Мірою перед масивним залізним стовпом і його моторошним чорним полум’ям.

Гадаю, тепер це вже сімейна справа. Куточки моїх уст піднімаються в примарній усмішці.

— Це ж ти з ним очолюєш революцію. Може, від тебе й на мене пішло, — кажу, не відриваючи погляду від брата та сестри, ігноруючи все, що оточує нас у камері, як захист від власних думок.

— Подумати тільки, що ти могла б змарнувати свій потенціал у Квадранті писарів, — промовляє Бреннан, усміхаючись, але його обличчя миттєво набуває серйозності. — Генріку, ти з Мірою. Вона допоможе пройти весь процес. А льотчиця...

— Марен Зіна, — підказує та.

— Ну так, Зіна, будь готова застосувати будь-яку магію — те, що найкраще у тебе виходить. Ви троє, — він вказує на Рі, Рідока і мене, — нічого не чіпайте.

— А ти? — запитую я.

— Я тут на випадок, якщо все піде шкереберть, — відповідає Бреннан, оглядаючи камінь. — Один раз я вже його лагодив.

Я передаю Соєру милиці, і ми всі сідаємо в одну довгу вервечку, готові до марудної процедури чекання. Майбутнє цієї війни буде вирішено тут і зараз. У цій самій кімнаті, як і кілька тижнів тому. Я заплющую очі, намагаючись не дивитися на камінь, але мені не сховатися ні від запаху камери, ні від спогадів про власні крики.

«Я скоро побачуся з ним».

Її голос проникає в мою свідомість, прориваючи всі бар’єри, які я поставила, щоб захиститися від цього болю, і врізається в моє серце, як іржавий край щербатого леза.

«Живи добре».

— Ві? — Ріаннон обіймає мене за плечі ззаду.

— Я не змогла її зупинити, — шепочу й крізь сльози силуюся роздивитися, як Соєр, який стоїть зліва від мене, піднімає руки. — Вона була прямо там, і я не змогла її зупинити.

— Твоя мама? — м’яко запитує вона.

Киваю.

— Співчуваю, Вайолет, — тихо промовляє Рі, кладучи голову мені на плече.

— Я навіть не впевнена, за чим я тужу більше, — зізнаюся я уривчастим голосом, — За нею самою чи за тим, що ми так і не встигли, знаєш, стати нарешті такими... Можливо, не такими, як ти зі своєю мамою, але ми могли мати щось таке...

— Ти можеш тужити за всім, — відповідає подруга, беручи мою руку у свою долоню і легко стискаючи.

Від цього на серці стає трохи легше. Ми разом спостерігаємо, як у верхньому рядку рун, що відрізняють вартовий камінь Наварри від аретійського, з’являється пляма, яка ніби пухирець відділяється від поверхні. Це працює.

Одночасно повертаємо голови праворуч і дивимося на Марен. Льотчиця тримає на долоні маленький камінчик. Вона дивиться на нього і хитає головою.

От і перше розчарування.

— Давай наступний, — наказує Міра.

— Цікаво, який захист ми щойно зняли, — бурмоче Рідок, стоячи зліва від мене, коли Соєр знову піднімає руки.

Соєрові пальці тремтять, мої — стискають руку Рі. Я не дозволю страхові захопити мене.

— Можливо, ми забагато скинули на його плечі, — шепочу їй.

І ось наступний рядок випинається з каменя і відколюється. Тієї ж жахливої миті із утвореної тріщини починає витікати розплавлений метал. От... лайно!

— Ґемліне!

Бреннан кидається вперед, а Рідок піднімає руки й жбурляє крижану кулю в напрямку каменя. Лід шипить, але Рідок утримує його на місці, поки той повністю не випаровується.

— Може, це була не така вже й хороша ідея, — каже він, поглядаючи на нас.

— Гей, зацініть, — озивається Марен, і я обертаю голову так швидко, що все навколо починає крутитися в очах, але я це бачу: камінь утримується в повітрі над її долонею.

Я видихаю, і з мене виривається сміх, сповнений полегшення.

— Міро? — запитує Бреннан.

Сестра вже підходить до вартового каменя, розставивши долоні.

— Вони досі цілі. Треба переконатися, що Барлоу під замком. Він наш єдиний піддослідний. Але я на дев’яносто дев’ять відсотків упевнена, що захист від темних володарів усе ще стоїть.

— Бля, Соєре, ти красава! Ми зробили це! — Рідок зривається на ноги, викидаючи кулаки в повітря. — Сенаріум іде лісом. Льотчики можуть орудувати! Тепер вони залишаться у своїх роях.

Я сміюся, як мала дитина. За кілька годин буде підписано угоду, ватага залишиться, і нас не розділять.

— То що тепер? — Марен ловить камінь у долоню.

— Тепер ідемо під трибунал за державну зраду, — вимовляє Соєр, важко дихаючи, але коли наші погляди зустрічаються, бачу, що він усміхається так само, як і я.

— Ні. Не йдемо, — відповідаю я, й усмішка стає ще ширшою. — Марен, будь ласка, вислухай мене дуже уважно.

На ранок я сиджу на Бойовому сповіщенні. Серце калатає в грудях, поки аудиторія гуде від суміші захоплення й тривоги, підправленої ледь не на дотик відчутним страхом. Рі та Рідок сидять праворуч від мене, а Марен залишає місце для Кет між собою та Трейґером по ліву руку від мене.

— Пильнуй його, — наказує Рі Аарікові, який супроводжує Кая та інших першокурсників до кінця аудиторії.

Аарік киває, і я помічаю, як Бейлор і Лінкс прикривають їхні спини, а Слоун та Евелінн ідуть попереду, ніби захищаючи Кая з усіх боків.

— Я не знаю, що мені тут робити без конспекту, — кажу, витираючи пил зі столу перед собою, поки Кет пробирається до нашого ряду.

— Упевнена, що наші речі скоро надішлють, — каже Рі, її голос спокійний, але з нотками надії. — Принаймні я на це сподіваюся. Гадаю, все залежатиме від того, як Асамблея сприйме новину, що Ріорсон не врахував їхніх побажань щодо повернення ватаги.

— Ксейден не мусить прислухатися до їхніх побажань, — відповідає Кет, вмощуючись поруч із Марен і перекидаючи косу через плече. — Він уже не просто спадкоємець Аретії. Від восьмої ранку цього дня він — герцог Тиррендорський, якщо вірити моєму дядькові.

Хвала тобі, Амарі, усе підписано. Я змінюю позу, намагаючись дати відпочинок своєму попереку, і глибоко вдихаю, щоб заспокоїти серце.

— З тобою все гаразд? — запитує Рі, пильно стежачи за групою курсантів із Четвертого крила Наварри, які займають місця перед нами.

— Так. — Розминаю м’язи шиї. — Просто не виспалася минулої ночі, і тепер за це розплачуюсь.

— ...Бо ти забрала мою довбану ручку! — кипить другокурсник попереду, нахиляючись через сидіння до дівчини поруч. — Ти завжди так робиш! Задовбала вже! — Він різко вихоплює ручку з її рук і знову сідає на своє місце.

— Не треба. — Я зиркаю на самовдоволене обличчя Кет.

— Що? Я просто перевіряла, — каже вона, ледь стримуючи усмішку. — Ти казала, що не можна нікому розповідати, але не казала, що не можна трохи побавитись.

Марен пирхає і починає сміятися, і я також не можу не усміхнутися цьому, принаймні вона приколюється з когось іншого, а не з мене. І в принципі наваррці дійсно цього заслужили.

— Ласкаво просимо на Бойове сповіщення, — виголошує Девера, спускаючись сходами ліворуч від нас. В аудиторії на кілька секунд западає тиша. — Я розумію, що за моєї відсутності з вами займався полковник Маркгем, але відсьогодні я знову з вами. — Вона піднімається на підвищення в аудиторії і спирається на стіл. — Навіть якщо у нас є лише один день з нашими колегами-льотчиками, ми продовжимо…

— Професорко Девера! — перериває її Кіандра — викладачка з каштановим волоссям, яка ледь не збігає сходами вниз.

Наш рій обмінюється швидкими поглядами, коли вона передає щось Девері до рук.

— Чудово, — каже Девера, усміхаючись. — Для тих, хто не знає, це професорка Кіандра. Відтепер вона разом зі мною проводитиме Бойові сповіщення, беручи до уваги новину про те, що наші вельможі повернулися до активних перемовин щодо союзу.

Аудиторією котиться хвиля схвалення, заглушаючи поодинокі вигуки невдоволення від наваррців.

— Коли ти розповіла про це своєму дядькові? — питаю Кет.

— Хвилин двадцять тому, як ти й просила, — відповідає вона. — Він працює оперативно.

Це означає, що в нас лічені хвилини. Я барабаню пальцями по столу, поглядом ковзаючи по неточній карті Наварри. Усе от-от зміниться.

— Із огляду на це, — Девера підвищує голос, а ми замовкаємо, — варто обговорити штатну структуру. Щоб було простіше, ви залишитеся там, де завжди були. Якщо вам незручно служити в рою з тими, хто зробив інший вибір цієї осені, можете писати скаргу Малеку.

— Це несправедливо! — вигукує третьокурсник позаду нас. — З новими льотчиками Третє і Четверте крила стануть набагато більшими, а це дасть їм перевагу на Військових іграх.

— Так, — спокійно відповідає Девера, нахиляючи голову вбік. — Змиріться із цим. Ми більше не граємо в ігри, ми готуємо вас до війни.

— Думаєш, вони забули, що сталося два тижні тому? — шепоче Рідок.

— Можливо, навіть забули, що їли на сніданок, — відказує Рі.

— Перше і Друге крила залишаться меншими лише доти, поки не приїде решта курсантів-льотчиків із Циґнісену, — продовжує Девера. — І тоді ви їх гостинно привітаєте.

— Фак… — Чувак попереду нас з’їжджає вниз із сидіння.

— Наступна проблема: серед нас забагато командирів крил, — продовжує Девера, і я кидаю погляд через плече на Дейна, який нерухомо сидить на своєму місці, не відриваючи очей від професорки. — Було вирішено, що кількість командирів має відповідати чисельності крила. — Вона піднімає брови. — Отже, Айріс Дрю залишиться лідеркою Першого крила, Аура Бейнгевен — Другого, Третє крило залишиться за Лаєллом Стірлінґом, а Четверте крило буде під Дейном Аетосом.

Слава богам!

Зал вибухає оплесками та вигуками незгоди.

— Це питання не обговорюється! — Від підсиленого магією голосу Девери трясеться стіл, і всі замовкають. — Якщо хтось ще не знає, кому підпорядковуватись чи хто ким командує, то повний список командування буде вивішений для загального ознайомлення вже сьогодні.

Ми всі обертаємося на шум, бо зненацька двері аудиторії розчахуються і з гуркотом бахкають у стіну — з такою силою, що я чую тріск каменю.

— Вайолет Сорренґейл! — ричить полковник Аетос.

Прищурені очі на його вкритому червоними плямами обличчі шукають мене серед присутніх.

— Я тут!

За Аетосом заходять четверо вершників, тож я підводжуся, спираючись руками на сидіння, щоб вгамувати раптову хвилю запаморочення.

— Ві, — тихо шепоче Ріаннон.

— Усі тримайте язики за зубами, — відповідаю з-під носа. — Зі мною все буде добре.

— Ви звинувачуєтесь у державній зраді проти королівства Наварра!

А може, й не буде.

РОЗДІЛ
ВОСЬМИЙ

Хоч багато хто, особливо у Калдирі, зберігає віру в Гедеона, мені здається, що прихильність до Зігнала всеосяжна.

Ми всі прагнемо мудрості, але потрібна нам удача.

Посібник майора Рорілі «Як задобрити богів»,
друге видання

Арешт за державну зраду — не така вже й несподіванка, а от те, що саме полковник Аетос висунув звинувачення, — це удар, на який я зовсім не очікувала.

— Тату? — підводиться Дейн.

Голова полковника Аетоса повільно повертається до нього, а рот спотворюється в злісній усмішці.

— У мене немає сина, — каже він.

Ох…

Біль від цих слів миттєво відбивається на обличчі Дейна, але він швидко вгамовує емоції і розпрямляє плечі.

— Як командир крила курсантки Сорренґейл…

— Відхилено! — різко обриває його Аетос.

— Ми не можемо просто сидіти склавши руки! — тихо зауважує Рідок. — Можете і будете, — відповідаю йому і, перш ніж піднятися вздовж рядів аудиторії, дивлюся на Дейна, запевняючи його, що зі мною все гаразд. — З тобою далеко не все гаразд! — гаркає його батько.

Я проклинаю свій недосип, бо все навколо ніяк не встоїть на місці. Піднімаюся сходами до полковника Аетоса та чотирьох лейтенантів, що супроводжують його. Одна із жінок жестом вказує мені на двері. Я високо піднімаю голову і, проходячи повз полковника Аетоса, умудряюся не проблюватися, коли помічаю, що його підвищили до генерала.

— Тобі кінець за те, що ти зробила, — каже він, не відступаючи від мене ні на крок, коли ми йдемо коридором.

— Я розмовлятиму лише із Сенаріумом.

— Добре, що вони якраз зібралися. Суд буде швидким.

Ми мовчки йдемо квадрантом у напрямку головного корпусу і, минаючи натовп охоронців та курсантів, проходимо до великої зали.

— Я привів зрадницю!

Аетос відступає вбік, і я знову бачу довгий стіл, підготовлений для продовження перемовин. Члени Сенаріуму так само сідають зліва, засліплюючи своїми ретельно підібраними на сьогодні строями, за винятком хіба що вершника в чорній формі.

Ксейден повертається на своєму місці в кінці столу, піднімає брову, вкриту шрамом, і моєї голови торкається легка тінь.

— Ти ж начебто мала не наробити клопотів? — запитує він.

— Такого я тобі не обіцяла, — відповідаю, дивлячись йому у вічі й помічаючи кола втоми під ними. — Ти здаєшся змученим.

— Саме те, що кожен чоловік хоче почути від коханої людини, — каже Ксейден, барабанячи пальцями по столу. Його жест привертає мою увагу до клаптика тканини, що лежить перед ним, — моєї нашивки з блискавкою. — Я вирішив, що мені набридло не знати, чим ти займаєшся.

— Хороший вибір.

— Ти реально колупалася у сферах?

— Хтось одного разу сказав мені, що правильний шлях — не єдиний, — відповідаю, використовуючи його ж слова з першого курсу.

Він стискає губи.

— Як бачите, у нас є всі докази того, що ви перебували біля каменя, — заявляє Аетос, підходячи до столу. — Прошу Сенаріум якнайшвидше винести вирок. — Він дивиться на Ксейдена. — Якщо тільки ваш новий член не захоче взяти самовідвід через свою близькість до зрадниці.

— Краще вочевидь вам самоусунутися із цієї зали, якщо не можете помовчати, Аетосе, — каже герцог Калдиру, відкидаючись на спинку крісла і проводячи рукою по короткій світлій борідці. — Якраз у вас тут немає жодної компетенції.

Аетос стає як вкопаний біля мене, але потім виходить разом з іншими вершниками, залишаючи мене віч-на-віч із Сенаріумом.

— У тебе є план, Вайолють? — запитує Ксейден, і хоча його щелепа вигинається, тіні в кімнаті не рухаються. — Розумію, що так, бо шви на цій нашивці здаються акуратно обрізаними.

— Чи ми вже маємо якусь інформацію щодо стану ушкодженості сфер, окрім того, що тепер вони дозволяють орудувати льотчикам? — запитує герцог Калдирський.

— Ви підписали угоду, щоб ватага лишилася? — питаю Ксейдена для певності.

— Вони діють проти темних володарів. — Пальці Ксейдена завмирають. — Якби це було не так, я б тут не сидів.

— Тоді у мене є ідеальний план.

— Як ти можеш це знати? — Герцогиня Моррейнська повертається на своєму місці.

— Бо я одразу дізнався б, якби було інакше, — каже Ксейден тільки мені. — Нас не штурмували, а Барлоу залишається в кімнаті для допитів. Сфери тримаються. — Він нахиляє голову і дивиться на мене тим самим вичікувальним поглядом, як коли ми виходимо на спаринг. — Я з нетерпінням чекаю на це шоу.

— Думаю, що можу одразу позбавити всіх мороки з організацією суду та страти, — вказую на свою нашивку, яку відрізала від форми ще вчора ввечері. — Це моє. Це я організувала зміни у вартовому камені. Завдяки мені тепер льотчики отримали силу і можуть орудувати, а у вас з’явилася чітка лінія для перемовин про альянс. Не дякуйте.

Моє зізнання зустрічають шість пар піднятих брів і одна усмішка — достобіса спокуслива.

— Я так бачу, що ми не будемо вдаватися до хитрощів.

— Немає часу на хитрощі, як і немає доказів, щоб засудити когось іншого, якби все пішло не так.

Герцогиня Моррейнська обводить поглядом своїх колег. Її величезні рубінові сережки переливаються на світлі, а коли вона рухає головою, вони торкаються її бронзового підборіддя.

— І... Що нам із цим робити? — питає вона.

— Нічого, — каже Ксейден, не відводячи погляду від мене, немов я тут одна. — Курсантка Сорренґейл, а також усі ті, з ким вона діяла, скоїли злочин ще минулої ночі, а сьогодні вранці всі ми, хто тут присутній, а також наш король, підписали помилування.

Я киваю.

— Геніальна й відчайдушна жінка, — додає він.

Я ледве стримуюся, щоб не усміхнутися зараз.

— Тобто ми нічого не можемо зробити? — Довгі каштанові коси герцогині Ельзумської торкаються столу, коли та нахиляється вперед. — Вона змінила наш захист, а далі що? Просто повернеться до аудиторії?

— Виходить, що так, — повільно киває герцог Калдиру.

— А я думаю, що ця молода жінка зробила великий чин, — у приміщенні лунає новий голос.

Повертаю голову вправо, а потім знову дивлюсь на неї — жінку, що стоїть у північному дверному отворі зали. Коли вона йде вперед, усмішка відбивається у зморшках на бронзовій шкірі навколо темно-карих очей, а срібло її вишуканого броньованого нагрудника виблискує у ранковому світлі. На ній червоні бриджі, на стегні — короткий меч у піхвах, а пишні кучері прикрашає блискуча діадема, що яскраво контрастує з озброєнням. Королева Марая.

— Ваша величносте, — я схиляю голову, як вчив мене батько.

— Курсантко Сорренґейл, — звертається вона, і я підводжу очі, щоб побачити її всього за метр від себе. — Я багато чула про єдину на Континенті повелительку блискавок. Приємно переконатися, що ті компліменти не були перебільшенням. — Вона кидає погляд на Сенаріум. — Гадаю, вона може повернутися до своїх обов'язків, адже ваш король прибуде з хвилини на хвилину, щоб продовжити перемовини.

— Ми нічого не можемо їй зробити, — каже Ксейден, кладучи мою нашивку в кишеню, а інші повільно погоджуються — четверо з них із неабияким гнівом в очах.

— Чудово, — королева Марая всміхається Сенаріуму, а потім відводить мене вбік і стишує голос: — Віконт Текарус казав про угоду, яку ви уклали. Ви справді ризикували, наражаючись на гнів свого короля, обороноздатністю свого королівства лише заради того, щоб утримати моїх льотчиків тут?

— Так. — У мене спазм у животі. — Це був єдиний правильний вихід.

— І натомість ви попросили лише безперешкодний доступ до його бібліотеки? — Вона уважно вивчає мене, але я витримую її погляд.

— Це найкраща бібліотека на Континенті, і я покладаю на неї величезні надії. Дуже сподіваюся, що зможу знайти в ній хоч якісь архівні записи про те, як ми перемогли венінів багато століть тому. — А ще як їх можна лікувати.

— Тільки не кажи, що ти це зробила заради мене.

Крісло Ксейдена скрипить на кам'яній підлозі.

— Я думала, ми обіцяли ніколи не брехати одне одному.

— Ти наражала себе на небезпеку... — Його тон стає суворішим.

— І не шкодую про це. — Що швидше він зрозуміє, що я зроблю все можливе, аби вилікувати його, то легше буде нам обом.

— Вражає... — Королівська усмішка теплішає. — От тільки найкраща книгозбірня не в нього. А в мене. У моєму літньому будинку зберігаються сотні тисяч томів, і ви можете взяти будь-який з них. Я попрошу свого управителя надіслати вам повний каталог, хоча заздалегідь попереджаю, що нам ще не траплялося жодного подібного історичного запису.

— Дякую, — мої груди сповнюються надією.

Якщо не я, то Джесінія зможе знайти те, що треба.

Вона киває мені один раз і прямує до столу. Фактично віддає команду «вільно».

Я мерщій забираюся геть, не чекаючи, поки з’явиться король Таурі або Голден.

— Ми повернемося до цієї розмови, — попереджає Ксейден, але я вже вибігаю в коридор, ледь не збивши з ніг Рі та Рідока.

— Але наразі розмову закінчено. — Я відновлюю рівновагу, коли за мною грюкають двері. — Що ви тут робите?

Здається, кожен другокурсник нашого рою прорвався крізь охорону.

— Ми як би трохи переживали, що тебе затягнуть за корпус і перетворять на попіл. — Рідок потирає рукою татуювання дракона на шиї.

— Зі мною все гаразд. Усе, що ми робили до цього ранку, потрапило під амністію. Ви що, прогуляли решту Бойового сповіщення?

— Не було про що доповідати, бо інформація з кордону майже не надходить. Відомо лише про одну зону активних бойових дій, — Рі робить паузу, її очі широко розплющуються. — Ві...

— Ти ще відповіси за це! — реве генерал Аетос, підходячи зліва.

Розвертаюся, опиняючись між ним і моїми друзями. Генерал наближається, швидко торуючи густу червону килимову доріжку. І злоба в мені наростає миттєво й потужно, наповнюючи енергією, яка вже огортає мою шкіру.

— Тільки не перед тобою. — Бреннан протискається через ряд вартових і, хитаючи головою, перекриває йому шлях.

— Ти! — Аетос відсахується. — Весь цей час...

— Я, — киває Бреннан, а я підходжу ближче і стаю поруч.

— Ви програли. — Мої пальці дотягуються до руків’я кинджала біля стегна, коли я дивлюся на чоловіка, якого колись вважала прикладом для наслідування. — Ви намагалися вбити нас у Атебайні, потім нацькували на мене вбивць восени, пізніше й самого Варріша. Але я все ще тут. Ви програли. Сьогодні нас помилувано. І ми залишаємося тут.

— І все ж саме мене король призначив командувати Басґіатом. — Аетос жестом показує на пожвавлену залу навколо нас. — Тож, можливо, саме ти програла, курсантко Сорренґейл.

Моє серце розривається в грудях, і світ перед очима темніє. Я силуюся втриматися на ногах. Ні. Тільки не він. Хто-небудь інший. Будь-хто — тільки не він! Я хитаю головою. Бреннан хапає мене за тканину на спині і притримує.

— Ти не вартий того, щоб займати її кабінет, — гнівно огризається брат.

— І все-таки я тут. — Аетос пихато випрямляє спину. — Сенаріум може дотримуватися своїх помилувань, але запевняю тебе, що ти не уникнеш відповідальності за зміни в камені, суті яких докладно ніхто не розуміє. Ти піддала наше королівство великій небезпеці.

— І все-таки я тут, — відповідаю, коли гнів заміщає перший шок. — Ваші погрози — лише слова. Я вже не та перелякана першокурсниця, яка не знала, чи переживе Обмолот і чи зможе керувати власною силою. — Ступаю крок уперед. — Один з моїх драконів — серед найсильніших на Континенті, а другий — найрідкісніший. Торік, чи навіть кілька місяців тому, я не усвідомлювала цього, але тепер розумію: вбивати мене невигідно, тож ви не можете собі цього дозволити.

На ці слова його таке схоже на Дейнове обличчя одразу хмурніє.

— Ви не можете дозволити собі втратити жодного з моїх драконів, не кажучи вже про силу моєї печаті, і вже точно не можете дозволити собі втратити лейтенанта Ріорсона. Або, може, краще сказати — герцога Тиррендору? — Ставлю руки в боки, не маючи наміру прибирати оборонну позицію. — Робіть що хочете, але ми обоє знаємо, що тепер я поза вашою досяжністю, генерале. — Повільно опускаю руки.

— Робити що хочу, так? — Важко дихаючи, Аетос піднімає і опускає плечі, дивлячись то на Бреннана, то за його спину. — Я точно знаю, куди треба бити, щоб змусити тебе коритися, курсантко. Твої брат і сестра, може, й непідвладні мені, а от твої друзі...

Мій шлунок стискається.

— Ви, другокурсники, здаєтесь досить відданими одне одному. — Аетос переводить погляд знову на мене. — Починаючи з цієї миті, це вони розплачуватимуться за кожен твій крок, щойно ти порушиш наказ або в будь-який інший спосіб дозволиш собі вийти за рамки дисципліни. — Він нахиляє голову, дивлячись крізь мене. — А оскільки тобі захотілося погратися у війнушку, то, думаю, ти не матимеш нічого проти служби на справжньому фронті, — каже він і звертається до Рі. — Комрою, слухайте мій наказ: кожен другокурсник під вашим командуванням відряджається на дводенне чергування на заставі в Самарі, яке розпочнеться завтра вранці. — Жорстока усмішка викривляє його губи, коли він звертається до мене: — Бої там... досить запеклі. Але твоя печать, безсумнівно, збереже життя всім твоїм товаришам по рою. І вже за два дні ти повернешся, перш ніж твій дракон відчує гострий брак своєї партнерки.

— Завтра вранці? — Мої губи розтуляються від здивування. — Але це щонайменше вісімнадцять годин льоту для грифона, а вони потребуватимуть перерв.

Радше годин двадцять — мінімум. І навіть так грифони будуть виснажені, коли ми доберемося туди.

— Тоді, гадаю, вам краще вирушати негайно. Сподіваюся, ви повернетеся... неушкодженими.

РОЗДІЛ
ДЕВ'ЯТИЙ

Призов курсантів до виконання бойових завдань у воєнний час погоджується виключно головнокомадувачем Басґіату.

Стаття восьма, розділ перший
Кодексу вершника дракона

Двадцять дві години по тому ми вшістьох стоїмо на подвір і застави в Самарі, доповідаючи підполковникові Деґренсі. Очі в нас вирячені від втоми, а кістки здаються такими важкими, що кожен крок дається з болем. І ми не єдині, хто тут має виснажений вигляд. Підполковник, безумовно, переживає не найкращі дні. Його щоки змарніли, а на шиї помітно висохлі плями крові.

Фортеця мала б здаватися знайомою — я часто навідувала Ксейдена, коли він дислокувався тут восени. Але те, що я бачу зараз, робить це місце майже невпізнаваним. Західна стіна має такий вигляд, ніби крізь неї пронісся дракон, зруйнувавши чи не чверть будівлі. Поранені різних ступенів важкості вишикувалися, чекаючи своєї черги біля того, що лишилося від стіни, а між ними снують цілителі в закривавлених халатах.

— Не дракон, — поправляє мене Андарна. — А віверна.

Не так далеко звідси ми пролетіли над полями з їхніми обгорілими кістками.

— Спробуй трохи відпочити, — кажу я їй.

— Я єдина, хто спав дорогою сюди, — заперечує вона. — І ця штука свербить.

— Не знімай збрую. Невідомо, як скоро ми будемо змушені летіти, — відповідаю.

— Я не одягну це, коли знайдемо мою сім’ю, — бурчить Андарна.

— Тоді політай десь там далі, — бурчить Терн. — Дехто з нас тут намагається поспати.

Підполковник Деґренсі тим часом закінчує читати накази, принесені Рі, а потім піднімає погляд, уважно дивлячись на нас поверх краю пергаменту.

— Вони справді віддали командування Басґіатом Аетосові?

— Так, сер, — відповідає Рі, тримаючи спину прямо, чого я не можу сказати про решту з нас.

Кет і Марен мають такий вигляд, ніби летіли крізь ураган, а Трейґер не може перестати позіхати. Рідок тримається не краще від них. Після довгої ночі польоту в сідлі я ледве тримаюся на ногах, а радше тримаюся на Рідоку, на якого спираюся, щоб не впасти. Кожен м’яз ниє, стегна болять, голова пульсує в такт серцебиттю.

— І він послався на восьму статтю, щоб відправити мені курсантів? — Деґренсі обводить оком наш стрій, зупиняючи погляд на льотчиках.

— Так, сер, — киває Рі.

— Чудово. — Підполковник зминає накази, роблячи з них кульку. — Тільки його розвіддані застаріли. Бої закінчилися ще вчора, а навіть якби й не закінчилися, я не схильний посилати курсантів у бій. — Він показує на пролом у мурі фортеці. — Найбільша віверна прорвалася тут, але тоді сфери повернулися. Щоправда, коли наш периметр впав, венінам не знадобилася магія, щоб проникнути всередину. Ми ледь не використали все, з чого живимо сфери, вбиваючи їх. Нам вдалося відтиснути їх за той бік кордону, але фронт вже дуже близько, одразу за пагорбом. — Його погляд ковзає до льотчиків. — Втрати за межами сфер набагато більші.

— Як завжди, — підкреслює Кет.

— Ньюголл постраждав? — Обличчя Марен напружується. — Це маленьке село на річці Стоунвотер, за півтора кілометра звід...

— Я знаю, де розташований Ньюголл, — перебиває Деґренсі, явно втомлений нами. — За ранковою доповіддю, він все ще стоїть.

Марен опускає плечі. Кет береться її обіймати.

— А що з цивільним населенням Поромієлю? — питає Трейґер, хмурячи брови. — Ви... даєте їм притулок?

Деґренсі повільно хитає головою.

— У нас суворий наказ не впускати нікого, поки не завершаться перемовини, проте ми перетнули кордон і билися разом із вашими людьми аж до вчорашнього відходу орди.

— Ми вам дуже вдячні, — каже Кет м’якішим, ніж зазвичай, голосом. — Не кожен так вчинив би.

Підполковник киває.

— Для ясності, не сподівайтеся, що всі тут будуть такі дружелюбні з вами. Особливо вершники. Цей потенційний союз не надто користується популярністю серед наших. — Деґренсі повертається до мене. — Ми всі із сумом дізналися про втрату твоєї матері. Вона була видатною командувачкою.

— Спасибі. Вона пишалася цим, — відповідаю я, поправляючи лямки наплічника, просто щоб зробити щось із руками.

— Зроби мені послугу, — продовжує підполковник, — і попроси свого дракона триматися подалі від нас. Ви обоє — грізна зброя, але також велетенська мішень. Ворог може сприйняти це як можливість масово атакувати і знищити вас, а ми не можемо дозволити собі витягти більше сильних кинджалів з арсеналу, якщо хочемо втримати сфери на місці. Звісно, ми мало чим можемо зарадити, якщо його вже помітили, але давайте уникати додаткових можливостей.

— Так, сер, — відповідаю я.

— Я погоджуюся хіба тільки з міркувань твоєї безпеки, — бурмоче Терн, додаючи ще там щось про людську нахабність.

— Підполковнику! — кричить від воріт вершник у запиленій шкірянці. — Ви нам потрібні!

— Слухайте, — Деґренсі киває головою на вершника, а потім озирається на нас, — мені фіолетово, що ви такого наробили, щоб вкурвити Аетоса. Я надто зайнятий війною, щоб розпилятися ще й на дисципліну курсантів. — Він жестом показує на безлад навколо нас. — Тож ідіть знайдіть собі якесь місце, якщо зможете, і не маячте тут. Відпочиньте трохи. А потім зробіть себе корисними там, де вважатимете за потрібне.

Він відходить від нас, ледь помітно накульгуючи, і прямує до воріт. Ми залишаємося, натикаючись на солдатів і вершників, що проходять повз, кидаючи на нас підозріливі погляди, подеколи відверто ворожі.

— Як ми можемо спати, знаючи, що більшість із цих вершників із задоволенням встромила б нам ніж у спину? — цікавиться Марен.

— Ми можемо мінятися на варті, — пропонує Трейґер, висмикуючи пір’їнку зі свого світло-каштанового волосся. — Щойно трохи посплю, запропоную допомогти цілителям.

— Це ще якщо вони погодяться, — зауважує Кет, схрещуючи руки на грудях: капітан у чорній формі вершника спостерігає за нами з протилежного боку двору. — Вони, мабуть, встромили б тобі ніж у спину на знак подяки.

— Вайолет? — Рі дивиться в мій бік. — Ти знаєш заставу краще, ніж будьхто з нас.

Мій погляд ковзає до південно-західної вежі, і втомлена усмішка розтягує губи. Навіть за сотні кілометрів звідси він усе ще піклується про мене, хоч навіть сам про це не знає.

— Я знаю, де ми будемо в безпеці.

Ніде не можу його знайти. Паніка охоплює моє серце, коли я викидаю речі з дерев’яної скрині біля ліжка із балдахіном. З кожною хвилиною мій розпач стає дедалі більшим.

Він мусить бути десь тут.

Жар обпікає мені обличчя, коли у вікно кімнати вривається синє полум’я і мене відкидає назад вибуховою хвилею. Я всім тілом врізаюся у високе дзеркало. Скло сиплеться вниз. Я розбила собі голову ззаду. Кидаюся вниз і навкарачки знову повзу до скрині, між тим вогонь охоплює завіси, а в коридорі позаду мене лунають крики.

Паніка буквально паралізовує мої м’язи. Немає часу, але я не можу їх покинути. Вони — все, що в мене залишилося.

Кожен сантиметр — боротьба. Тіло не слухається простих команд для руху, піт виступає на лобі, полум’я перекидається на постіль, і моє ліжко вже горить. — Що ти робиш?! — кричить хтось позаду.

Я добираюся до скрині, але не можу дозволити собі обернутися, поки не знайду його. Подушки, додаткова ковдра, книжки, які батько прислав для мене, — все це я відкидаю у вогонь, наче жертвоприношення, поки зариваюся глибше і глибше в бездонну скриню.

— Треба тікати! — Кет опускається на коліна поруч зі мною. — Вони вже захопили залу. Треба летіти!

— Я не можу його знайти! — Намагаюся кричати, але виходить майже беззвучно. Чому я не можу кричати? Протестувати проти жорстокості, вічної тривоги перед неминучою загибеллю? — Вибирайся звідси! Я тебе дожену.

— Я не можу тебе залишити! — Вона хапає мене за плечі, половину її обличчя вкриває сажа, а в темно-карих очах застиг страх. — Не змушуй мене, бо я не зможу.

— Ти мусиш жити. — Я вириваюся і знову занурююся в скриню. — Він вибере тебе. Я знаю, що вибере. Ти — майбутня королева Тиррендору, і ти потрібна своєму народові.

Вона не втратила свою корону. Вона битиметься за те, що їй належить.

— Ти мені потрібна! — кричить Кет, тоді задихаючись накидається на мене, а спека обдає нас ззаду.

Дерево тріщить і ламається, а ще сильніший жар насувається на нас з усіх боків.

— Просто ще один... — Мої пальці намацують портрет і нарешті видобувають його зі скрині. Ось їхні м’які усмішки, грайливі медово-карі очі моєї сім’ї, я притискаю мініатюру до грудей. — Є!

Кет смикає мене за ноги і тягне до дверей. Ми обидві здригаємося, коли масивне ліжко з тріском завалюється на підлогу і від нього летять жарини, обпікаючи мою руку, а портрет вислизає з пальців і займається вогнем ще раніше, ніж падає на підлогу.

— Ні! — кричу я.

Кет тягне мене назад, а язики полум’я охоплюють портрет. Ні, це вже не... Це вони. Мої батьки. Моя сім’я. Вони горять.

— Зупинись! — Моє горло не може вичавити із себе цього слова. Я чую їхні крики, бачу їхні сльози. Вони благають мене порятувати їх, але хтось тягне мене назад. — Ні! Ні!

Я прокидаюся спітніла і смикаюся на ліжку, хапаючи ротом повітря та проганяючи залишки нічного кошмару.

Надвечірнє сонце пробивається крізь вікно, освітлюючи спальню, яка належала Ксейденові. Ми в кімнаті, яку він убезпечив так, щоб тільки він і я могли туди потрапити. Моє серце калатає, коли я дивлюся на обличчя сплячих посестер і побратимів по рою. Слава богам, що Ксейден використав ту саму техніку захисту, що і в моїй кімнаті в Басґіаті — я просто втягнула своїх досередини, одного за одним.

Трейґер заснув біля дверей, підклавши замість подушки свій наплічник, а Рідок — за метр від нього, поклавши кинджал за кілька сантиметрів від кінчиків пальців.

— Ві? — шепоче Рі, сідаючи поруч зі мною і протираючи очі від сну. — З тобою все гаразд?

Я киваю, помічаючи Марен і Кет, які згорнулися калачиком у центрі кімнати на імпровізованих піддонах, притулившись спинами одна до одної. Ми всі на місці. Пожежі немає. Жодної видимої небезпеки. Як би не скучила за Соєром, але я така рада, що йому нічого не загрожує. Очевидно, що ми занадто близько до фронту, аби такі сни не псували мені відпочинку.

— Просто кошмар.

— Ох... — Вона лягає на місце, де зазвичай сплю я, а я падаю на мокру від поту подушку Ксейдена. — Басґіат? Мені теж воно іноді сниться.

— Здається, так. — Він не спав тут уже кілька місяців, але присягаюся, що вловлюю натяк на м’яту, коли повертаю голову до Рі. — Але там була Кет, і я намагалася знайти портрет своєї сім’ї. Усе було таким дивним, і потім вони згоріли. — Я зітхаю. — Що має сенс, враховуючи, що моя мати перетворила себе на справжнє полум’я.

— Мені шкода.

Я злегка підсміююся, згадуючи сон.

— І ще я сказала Кет, що вона має жити, бо вона — майбутня королева Тиррендору.

Очі Рі розширюються, і вона придушує сміх рукою.

— Ось це справжній кошмар.

— Скажи? — Моя усмішка зникає. — Що тобі сниться в кошмарах?

Подруга пригладжує пасмо чорного шовку свого волосся.

— Зазвичай сниться, що ти не рятуєш Соєра, а я не можу дістатися до нього досить швидко, бо роблю неправильний...

— Ви двоє не такі вже й тихі, як ви собі думаєте, — бурмоче Рідок. — Котра година?

— Мабуть, нам час вставати, — каже Рі.

Решта наших прокидається, і ми по черзі заходимо до купальні, а потім виходимо в коридор, готові стати корисними. Коли я зачиняю Ксейденові двері, підвалює пара вершників: одна у званні майора, другий — капітан. Їхні кроки такі ж утомлені, як і очі.

— Мейс повідомляє, що в них менше ніж година, — каже вершниця, обмотуючи руку бинтом, і відкидає коротке світле волосся з очей. — З’явилися нізвідки.

Мейс. Це ім’я мені знайоме.

— Спарована із Ґреймом, — нагадує мені Терн.

Точно. Вони спаровані десятки років і здатні спілкуватися на набагато більшій відстані, ніж Терн і Сґейл.

— Ми розтягнуті на занадто тонкій лінії. — На щоці капітана красується рядок швів, він хитає головою. — Якщо командуванню вистачило розуму, то вже евакуювали Ньюголл.

Ми всі відступаємо до стіни, щоб вони могли пройти.

Ну, всі, крім Марен, яка перегороджує їм шлях.

— Вибачте, ви сказали Ньюголл?

— Ну, — відповідає капітан, дивлячись на Марен так, ніби скуштував щось кисле.

— Чому їх евакуюють? — підганяє його Марен, насупивши брови.

Офіцери перезираються, а ми відходимо від стіни. Тим часом Кет квапливо проходить позаду Трейґера, аби дістатися до Марен.

— Територію атакують. Дивно, що веніни обрали мішенню таке маленьке село, але розвідники доповіли про дим.

Марен різко вдихає, і Кет підхоплює її під лікоть.

— У вас там є люди? — Тон Майорки пом’якшується, в її погляді з’являється співчуття.

Марен закушує нижню губу і швидко киває.

— Саме туди втекла її сім’я, — відповідає Кет. — Це не більше ніж за пів години звідси. Ми летимо?

— Ми? — Капітан дивиться на кожного з нас і затримує погляд на моїй косі, перш ніж звернутися до Кет. — Ми працюємо майже без сну, і на цьому тижні вже втратили одного вершника. Половина нашої ватаги патрулює на північному напрямку, а решта близька до вигорання, як би жорстко це не звучало. — Він зиркає на вершницю-майора поглядом, який я не можу розшифрувати. — Село надто мале, щоб ризикувати ще більшими втратами для підрозділу.

Мені відбирає мову.

— То ми просто покинемо їх помирати? — Трейґер підвищує голос. — Чому? Тільки тому що вони поромієльці?

— Ні, не тому, що вони поромієльці. А тому, що ми не в змозі допомогти. Не всі з нас володіють блискавками. — Майорка дивиться на мене. — Якщо ми хочемо врятувати міста, населені пункти, густонаселені райони, то прикрою частиною війни є усвідомлення того, що ми втратимо частину сіл. Якщо ви не засвоїте стратегічні концепції на третьому курсі, то, безумовно, швидко навчитеся, коли закінчите навчання.

Пара офіцерів обходить Марен і Кет і, важко ступаючи, йде геть.

— Якщо хтось із нас ще буде живий, коли вони закінчать навчання... — Голос капітана стихає.

— Там моя сім’я, — шепоче Марен із тривожним виразом на обличчі. — Чому мої батьки не поїхали на південь, коли впала Золя? У Кордині вони були б у безпеці. Або вони могли б повернутися до Дрейтуса.

— Ш-ш-ш... — Кет торкається руки Марен. — Я впевнена, що вони виберуться.

Марен істерично хитає головою.

— А якщо вони вже мертві?

Всередині мене все перевертається. Я повертаюся до Рі.

— Ми з Терном можемо долетіти швидше, ніж за пів години, якщо відірвемося від рою вперед.

— Ми теж знаємо, як битися, — додає Кет. — Ми з боєм вибралися з Кліфсбейна.

Рі думає.

— Аетос послався на восьму статтю, тож, з точки зору права, руки в нас розв’язані. Проте маємо надто багато невідомих, — шепоче вона сама до себе. — Кількість венінів? Віверн? Але ж цивільні...

— Слухайте, це ж необов’язково мусить бути повноцінний бій. — Рідок дивиться на льотчиків. — Звузимо рамки завдання. Витягаємо сім’ю Марен. Рятуємо стільки цивільних, скільки вдасться. І забираємося звідти.

— Не знаючи, із чим маємо справу, ми не можемо просто так туди лізти, — починає Рі.

— Ми захищали Басґіат, — огризається Кет.

Рі замовкає.

Якби в небезпеці були Міра і Бреннан, я б пішла, особливо зі свіжими спогадами про той кошмар, але це, може, і є причина, чому не я командир загону, а Рі.

— Голосуємо, — пропоную я. — Я розумію, що наказ відправити нас у зону бойових дій може бути катастрофічним, а ми лише курсанти, тож голосуймо. Саме так ми зробили тоді в Рессоні.

Ніхто з нас не згадує, що Ліам і Солейл не повернулися додому.

Рі киває.

— Всі за... — Піднімаються всі руки, і її теж. Вона зітхає. — Що ж, Деґренсі сказав нам бути корисними. То будемо корисними.

РОЗДІЛ
ДЕСЯТИЙ

Погода — один із вагомих факторів, що корегує баланс сил на полі бою. Вона може як нашкодити, так і посприяти кожній зі сторін, залежно від обставин. Тому без участі тих володарів, які можуть схиляти це явище на нашу користь, ми можемо сподіватися лише на її милість.

«Тактика. Сучасний посібник із ведення повітряного бою»
майорки Констанс Кари

Уже за сорок хвилин, коли сонце ховається за обрій, ми з Терном пролітаємо між засніженими гірськими хребтами, спускаючись на сотні метрів вниз у теплішу долину, де тече річка Стоунвотер. Сонце завжди заходить дуже рано в цю пору року. Сила гуде в моїх венах, приливаючи і відливаючи з кожним ударом серця. Я майже забула, наскільки дикою відчувається магія за межами сфер і наскільки доступною вона є. Сила Терна здається безмежною, глибшою за океани, які я ніколи не перетинала, ширшою за безкрає небо над нами.

— Мейс побачила, як ми відлетіли, — попереджає Терн, підгинаючи крила. Мій шлунок втискається під ребра, коли він стрімко пірнає, повторюючи рельєф місцевості з нудотною швидкістю. — Вона передає наказ негайно повертатися.

— Ти ж можеш її ігнорувати?

Ми випередили інших драконів приблизно на п’ять хвилин, а грифонів — на цілих десять. Вони летять з Андарною, хоч я і благала її лишитися позаду.

— Я не відповідаю перед Мейс.

Терн вирівнюється над річкою, де відчутний попутний вітер допомагає тримати швидкість. Його крила б’ють так близько до порогів, що я майже чую плескіт води, коли ми вигинаємося над кручею. За кілька місяців ця річка стане найпідступнішою на Континенті з її весняним розливом, що додасться до і без того непередбачуваної погоди в цьому районі з різкими перепадами висоти.

Попереду, приєднуючись до грозових хмар, густими шлейфами здіймається дим, накриваючи село внизу. Моє серце калатає від припливу адреналіну.

— Попереду.

— Так, я теж маю очі. Ми за п’ять хвилин льоту.

Терн повертає праворуч, щоб вписатися у вузьке місце у вирізьбленому водою каньйоні, і моя вага зміщується, але пасок сідла утримує мене на місці.

Щойно долаємо каньйон, я зриваю рукавички і ховаю їх у праву передню кишеню, а тоді обстежую обидва береги бурхливої річки щодо ознак життя.

— Потрібноу щоб ти сповільнився. Я не можу розібрати, люди це чи дерева.

— Спочатку ти просиш швидкості, а тоді скаржишся, коли я її тобі забезпечую.

Але дракон, однак, сповільнює хід, і ландшафт перетворюється на високі рівнини.

— Це єдиний шлях, яким вони могли б... — Я помічаю вервечку цивільних, які йдуть у нашому напрямку на південному березі річки. — Там!

— Я переказав Фердж. Грифони і Андарна зупиняться там першими, як і планувалося, — каже Терн і знову набирає швидкість. — Одна хвилина. Приготуйся. Тиск падає. Ми летимо назустріч бурі.

Звісно, мені одразу позакладало вуха. Я просовую зап’ястя крізь шкіряний ремінець, який має утримувати провідник. Наспіх розстібаю капюшон, дозволяючи теплому вітру зірвати його з обличчя — над задимленим селом мені потрібна краща видимість. Цивільні тікають від воріт у західній стіні, і їдкий запах диму наповнює мої легені, стаючи гострішим із кожним помахом Тернових крил.

Крізь стовп диму вимальовується фігура...

— Віверни!

Я хапаю провідник лівою рукою й одразу ж відчиняю двері до сили Терна, збільшуючи її потік від малого струмочка до відчутного потоку. Вона огортає мене, вогонь розтікається по венах й розжарюється у кістках, а провідник вбирає усе надлишкове.

— Не бери більше, ніж можеш! — попереджає Терн, коли на нас вилітає віверна.

Шкіра її крил порешечена якимись цятками.

— Я впораюся.

Якщо промахнуся з першого разу, Терн опиниться в зоні досяжності її огидних смердючих зубів. Змушую себе випростатися проти вітру, максимально напружуючи корпус, і піднімаю праву руку. Прицілююся — і з тріском вивільняю енергію.

Спалахує блискавка. Вона освітлює хмари над головою, розриває небо і вдаряє віверну в груди. Звір кричить, падаючи. Терн пролітає так близько над її головою, що я вловлюю запах обвугленої плоті.

Не встигаю зітхнути з полегшенням, як крізь дим прориваються ще дві.

Нас меншість, і, хоча Терн більший за розміром, вони таки швидші.

— Підйом, — попереджає Терн перед тим, як повернути праворуч і почати набирати висоту, лишаючи село позаду.

Я розвертаюся настільки, наскільки дозволяє мені пасок на сідлі, і витягаю вгору руку, насолоджуючись гострим відчуттям жару, коли енергія збирається всередині мене, але...

— Вони у нас на хвості!

Надто близько, щоб завдати удару, не наражаючи на небезпеку Терна.

Більша з них роззявляє величезну пащу, оголюючи закривавлені зуби, і звиває язиком. Вона кидається на нас із розгону.

— Терне!

Терн згинає крила, ловлячи вітер під кутом, і мене різко штовхає вперед від раптового сповільнення ходу, коли він змахує своїм масивним хвостом. Хрускають кістки, бризкає кров — віверна відлітає вправо, втрачаючи нижню щелепу.

Я не можу повністю розвернутися, але цілюся в те, що нас переслідує, з тріском випускаю... і промахуюсь.

— Чорт!

Я тягнуся до...

— Якщо ти відстібнеш пасок, я скину тебе над річкою, і нехай твої мізерні боги розбираються з тобою, — попереджає Терн, а потім береги річки зсуваються вліво, відкриваючи мені ідеальний огляд.

Я завдаю ще одного удару, і той влучає, відриваючи голову віверни.

Отак, бляха!

— Влучила!

Утім, якщо ці три віверни насправді не в розвідувальному патрулі — малоймовірно, зважаючи на село, охоплене полум’ям, — то десь поблизу має бути їхній творець. Нахиляюся, вдивляючись вниз. На цій висоті чітко бачу лінію розмежування над селом. Половина села позбавлена кольору, позбавлена всієї своєї магії, а в центрі стоїть самотня постать у розвіяних темних шатах, її світле волосся — сріблясте? — тріпонеться на вітрі.

Це вона. Темна володарка з камери Джека. Моя рука міцніше стискає провідник.

Вона дивиться на нас, піднімає руку і ворушить пальцями, ніби кличе до себе. Хворобливе відчуття нудоти тисне мені на шлунок.

— Здається... вона чекала на нас.

Це пастка.

І ми влетіли прямо в неї.

Серце завмирає від усвідомлення, але це не змінює того факту, що сім’я Марен у небезпеці.

— Над тобою! — попереджає Терн.

Я дивлюся вгору — з вихору грозової хмари з’являються дві віверни. Піднімаю руку, але часу немає. Вони вже тут.

Терн б’є хвостом рухом уперед — під нас. Розгойдує тілом так, як я ніколи не відчувала, і мене відкидає назад, від чого шлунок застрягає в горлі, а земля заступає небо. Лямки туго давлять на стегна, утримуючи мене догори ногами, і в цій позиції я встигаю відрахувати, як серце двічі дзвінко стукає у вухах.

Знову тріск. Ламаються кістки. Терн перекочується праворуч, тягнучи за собою труп віверни зі зламаною шиєю, і відпускає її, щойно ми вирівнюємось. Я втягую живіт на місце і готуюся бити в іншу, яка вже кидається на нас.

Вона змикає щелепи, клацаючи зубами за метр від Тернового плеча, але промахується, відтинаючи щонайменше два роки від мого життя. Я витягаю руку...

— Ні! — застерігає Терн, і за мить у моє поле зору потрапляє коричнева луска.

Аотром стискає голову віверни між зубами.

Вітер реве, як звір, перекриваючи всі інші звуки, а Терн важко крениться, розвертаючись назад. Моє обличчя спотворює гримаса від сили руху, що проймає моє тіло під час маневру. Я намагаюся не знепритомніти, коли ми розвертаємося й знову летимо до бою.

Хвіст Аотрома вигинається вгору, отруйне вістря встромляється в черево віверни. Я кліпаю. Скорпіонохвіст? Це не Аотром.

— Чрадх, — підказує Терн, коли віверна вислизає з драконячої хватки.

— Якого лисого тут Ґаррік...

— Торнадо! — попереджає Терн буквально за секунду до того, як стіна вітру налітає з такою силою, що перехоплює подих, і затягує нас у свій вихор.

Нами кидає, як лахміттям. Ревіння бурі пронизує кожну кісточку в моєму тілі. Терн ляскає крилами, а я міцно тримаюся за луку, пригинаючи голову, коли повз нас пролітають якісь уламки. Жах сковує м’язи, коли вихор несе нас по колу, по колу, по колу, ніби ми взагалі нічого не важимо.

О Малеку, я не готова до зустрічі з тобою.

— Вайолет! — кличе Андарна.

— Ні! — горланить у відповідь Терн.

— Не наближайся! — кричу до неї із вертикальної позиції, в яку нас закрутило виром торнадо.

Страх пронизує мене, обпікаючи зсередини, як кислота, коли нас вириває назовні відцентровою силою. Вона не повинна потрапити сюди. Це може знищити нас, а її вб’є вже напевно.

Вир запускає нас у небо, ніби ми якийсь снаряд, і мені здається, що нас несе до схилу гори. Терн різко розправляє крила, сповільнюючи швидкість польоту з метеоритної до просто смертельної, і робить це так раптово, що мою голову відкидає назад, а у вухах дзвенить. Від його ревіння трясуться навіть ребра. І от він змикає крила знов і, напруживши кожен м’яз, намагається вирватися із цієї траєкторії.

Перший удар Терн приймає на свій бік. Зіткнення викликає в мене шок, я перестаю дихати. Каміння з тріском розлітається навсібіч. Мене пронизує біль від падіння на коліно. За мить до другого удару крила Терна змикаються наді мною.

Зв’язок згасає.

НІ!

— Терне! — верещу я.

Страх сковує кожен м’яз, краде кожну думку, окрім однієї: він не може загинути.

Ми скочуємося з хребта в незграбному, безсилому падінні. Я нічого не бачу, тільки чую скрегіт каміння об луску, відчуваю різкі удари. Ми зносимо все на своєму шляху і котимося, котимося вниз.

— Терне! — Я не здаюся, шукаю через наш ментальний зв’язок, але там... нікого.

— Вайолет! — виє Андарна. — Я не відчуваю його!

— Тільки не лізь сюди! — повторюю я, поки ми падаємо вниз.

Вниз, тобто в урвище під нами?

Треба було прислухатися до попередження Терна про бурю. Що з ним? Він...

— Не думай так! — кричить Андарна.

Серце калатає, акомпануючи падінню в ритмі стакато. Я вирішую відпустити луку й прикладаю долоні до Тернової луски. Не відчуваю його дихання, але це ще не означає, що він не дихає. З ним має бути все гаразд. Я відчула б, якби це було не так, правда ж? Паніка здавлює все всередині, стискає горло. Ні, так він не загине. Ми так не загинемо.

У Ліама було лише кілька хвилини після того, як Дей перестав дихати, але він знав.

— Вибирай життя, — раптом благаю Андарну. — Ти єдина у своєму роді, ти повинна жити. Що б із нами не сталося.

О боги, а Ксейден?

— Не залишайте мене, — благає Андарна, її голос ламається. — Чуєте ви, обоє, не залишайте мене!

Раптом ми вже не котимося, а просто летимо вниз. І цієї миті я думаю про останній подих.

Та земля знову приймає нас у свої тверді обійми. Тільки цього разу ми нарешті зупиняємося.

Крила Терна розкриваються. Я лишаюся висіти у сідлі під кутом дев’яносто градусів над землею і жадібно хапаю ротом повітря, а з ним і куряву, яку здійняв Терн, завалившись тут на бік.

Я не бачу звідси його голови. Тому знімаю всі свої щити — хоч і чую чиєсь важке приземлення ззаду — і тягнуся до нього подумки. Там, де має бути наш зв’язок, якась квола ниточка, але і її достатньо, щоб сповнити мене надією. Проблиск означає, що він не помер. Моє серцебиття означає, що він не може бути...

Раптом груди його здригаються, і він починає дихати — глибоко й рівномірно.

Дякую вам, боги!

— Він дихає, — кажу Андарні.

— Сорренґейл!

До мене наближаються кроки.

— Сюди! — відповідаю.

Напружую м’язи живота, щоб змінити позу та спробувати відчепити себе, і починаю боротьбу з паском сідла.

— Ти жива.

Метри за три піді мною з’являється засапаний Ґаррік. Він скинув каптур, і я помічаю, що з його волосся скрапує кров. Він нахиляється і впирається руками у коліна. Важко сказати, чи він просто переводить подих, чи збирається блювати.

— Хвала Данні. Що з Терном? — Ґаррік піднімає голову, побіжно оцінюючи ситуацію, і блідне.

— Вирубився... Що таке? — питаю я.

— Твоє коліно тупо в хлам.

Дивлюся на ногу. Агонія просто чекала свого часу — поки я не побачу на власні очі, в якій я сраці. А тепер вона нарешті дає про себе знати і виривається назовні криком. Льотні штани розірвані на правому коліні, а я усвідомлюю, що моя колінна чашечка не там, де має бути, жовч підступає до горла, і, здається, мене зараз знудить. Враз із цим заявляє про себе пекучий біль, який пронизує мою ногу й хребет. Він накочує хвилями в унісон з моїм серцебиттям і заважає думати.

— Зламала? — запитує Ґаррік.

У ці секунди я зосереджуюсь лише на тому, щоб загнати біль назад у рамки, з якими я можу впоратися. Починаю ворушити пальцями ніг. По черзі. Один, потім другий.

— Здається. Просто. Вивих. Не можу вправити. — Нудота прокочується крізь мене з кожним вдихом. — Під цим кутом.

Він киває.

— Стрибай, а я тебе зловлю. Розберемося з тобою на землі.

— Що там Чрадх? — питаю, міцно тягнучи лямку ременя.

Виявляється, я своєю вагою тисну на срану пряжку й тому не можу відчепитися.

— Та потихеньку приходить до тями. — Ґаррік озирається через плече. — Упертий гівнюк. Розвернувся і прийняв удар на живіт. Врятував мені життя, звісно, але виступ на півдорозі вниз тимчасово вибив його з рівноваги.

Мабуть, те саме сталося з Терном. Другий удар, який я відчула, був по голові.

От лайно. Срібноволоса венінка. Вона досі десь тут, а обидва дракони без нас майже беззахисні, принаймні доки не прибудуть інші.

— Якщо впустиш мене, я тебе копну. В рило, — попереджаю Ґарріка, зціпивши зуби від болю.

Я не помру сьогодні. І Терн теж.

— Ну, якщо об’єктивно, то ти нікого з таким коліном не копнеш. — Він розводить руки, а мене охоплює найбільш нелогічне бажання, щоб на його місці стояв Ксейден. — Давай, Вайолет. Довірся мені.

Я налягаю на луку, щоб перенести свою вагу, потім висмикую ремінь через пряжку і падаю, як підкошена. Він ловить мене, але світ вибухає відтінками червоного болю. Крик, який я довго стримувала, виривається на волю.

— Вправити? — питає Ґаррік, тримаючи мене настільки обережно, наскільки може.

Я киваю. Він швидко ставить мене на ноги й присідає навпочіпки, водночас утримуючи мене за талію. Піхви мечів, припасованих до його спини, впираються в землю, зішкрібаючи з поверхні великі, завбільшки з долоню, кулі граду.

— Повільно випрями його, — наказує Ґаррік, не зводячи карих очей з мого коліна.

Відвертаюся і затискаю між зубами шкіряний комір куртки, щоб не кричати знову, коли він це зробить.

— Буде неприємно. Вибач, — каже Ґаррік і вправляє колінну чашечку.

— Не вибачайся, — встигаю сказати на вдиху. Біль одразу вщухає до того рівня, коли я можу принаймні трохи адекватно мислити. — Перев’язка у мене в наплічнику.

Ритмічне дихання Терна заспокоює й моє серцебиття. Але я не бачу нічого, окрім його темної луски зліва від мене і куль граду на землі справа. Ми, можна сказати, притиснуті до схилу гори.

Ґаррік витягає тканину з наплічника і дає мені. Він тримає мене, щоб я могла рівно стояти, поки намагаюся стабілізувати суглоб. Біль знову спалахує, коли я випробовую свою вагу на кінцівці, але це мізер у порівнянні з тим, що може бути з Терном, якщо ми не почнемо рухатися, тому я зав’язую вузлик і ставлю оцінку «добре». Протримається, поки не дістануся до цілителя чи Бреннана — але спершу нам треба вибратися звідси живими.

— У тебе добре виходить, — каже Ґаррік, нахиляючись і обхоплюючи мене рукою за поперек. Я закидаю свою руку йому через плече.

— Багато практики.

Ми пробираємося поруч зі спиною Терна, обережно, щоб не наступити на його крила, і, нарешті, звільняємо хвіст, поки торнадо прокладає собі шлях на схід.

— У тебе кров на голові, прямо над шрамом, тим, що лишився після Рессони.

— Добре, що там. Не хотілося б пошкодити іншу частину мого ідеального обличчя, — жартує Ґаррік. — Нестрашно. Нічого такого, чого б не виправило двоє-троє швів.

— Інші підходять, — каже Андарна. — Вони не знають, що Чрадх із тобою, а я їм не сказала.

Коричневий Скорпіонохвіст заблокував свою зграю?

— Скажи їм, щоб спершу йшли за сім’єю Марен. А сама лишайся на місці, поки ми не з’ясуємо, що тут відбувається.

Чую невдоволене бурчання в її реакції. Не без допомоги Ґарріка проходжу вперед і стаю між Терном і Чрадхом, якому, як видно, бракує кількох лусочок на щелепі.

— Решта вже в дорозі, — кажу Ґаррікові. — І ще, тепер я майже впевнена: веніни знали, що ми прийдемо.

— Це ж... супер, — кривиться він. — Я побував у всякому лайні, але в торнадо ще не влітав, — каже, вдивляючись у горизонт.

Ми щонайменше за кілометр на південь від села.

— Так, я теж.

Дим і далі наростає густим стовпом над селом. Я тягнуся до сили Терна, але, як і очікувалося, розпечений Архів, від якого я залежу, розбризкує темряву.

— Не хочеш розповісти, що ти тут робиш?

— Вони долетіли, — Ґаррік замислено вдивляється у західний край села, де Фердж і Аотром виринають у місячному світлі. Кіра, Даджа і Сіла, грифониця Трейґера, рухаються за ними — всі зі своїми вершниками та льотчиками відповідно. — Сім’я Марен, так? Майор Сафах так і казав.

— Власне тому я тут. А от ти маєш бути із Ксейденом. — Немає сенсу підтверджувати те, що він вже знає. — Вісім годин льоту.

— Так, але знаєш, щойно він почув, що ти летиш назустріч небезпеці, він став якимось... нерозважливим чи що. — М’яз на щелепі Ґарріка сіпається, і я забираю руку з його плеча, щоб він міг нормально стояти. Зміщую вагу на другу ногу, щоб максимально розгрузити праве коліно. — Я його таким ніколи ще не бачив. — Ґаррік стурбовано поглядає на мене. — Ніколи. Боюся навіть думати про те, що б він зробив, якби опинився тут, за межами сфер, бо мені раптом здалося, він зараз почне виривати каміння зі стіни. Він завжди так гордо носився зі своїм самовладанням — він, зрештою, мусить, коли володіє такою силою, — та я кажу тобі, він геть втратив контроль, коли почув, що ти перетинаєш кордон, Вайолет. Він... сам не свій.

У мене стискається в грудях. Він був роздратований, навіть розлючений, коли я полетіла в Кордин із братом і сестрою кілька місяців тому, але не настільки, щоб втратити контроль над собою.

— Тому що Аетос послав нас... — Слова зависають у мене на язику, бо до мене почало доходити, що він сказав. — Чекай, він знав, що я перетинаю кордон? Мейс... — закінчую пошепки, дивлячись збоку на обличчя Ґарріка. — Як ти сюди потрапив?

— Це неважливо. — Він витягує меч лівою рукою.

— Мейс бачила, як ми пішли, хвилин сорок тому, а ти вже тут. Окей, ти повелитель вітру, але не може бути, щоб ти зміг створити для Чрадха попутний вітер зі швидкістю в сотні кілометрів на годину, тож як ти сюди потрапив?

Мій голос підвищується разом із моєю настирливістю, і блискавка б’є перед нами, обвуглюючи землю, а тишу порушує грім.

Мене аж перетрушує, а потім, коли коліно хрустить від різкого руху, я сіпаюся знову.

— Блін, Сорренґейл, ну нафіґа ти оце зараз... — починає Ґаррік.

— Але це не я зробила, — хитаю головою.

— Це була я.

Ми повертаємо голови праворуч і бачимо срібноволосу венінку у фіолетових шатах, що розвіваються на вітрі. Вона йде до нас, не звертаючи уваги на Терна. Проходить всього за кілька метрів від кігтів на його задніх лапах. Її моторошні червоні очі прикипають до нас, а точніше до мене.

Стривайте. Вона була... що? Пустила блискавку?

Я буквально відчуваю, як від мого обличчя відливає кров. Виставляю щити й торкаюся сили Андарни.

Свята Данно, темна володарка щойно орудувала блискавкою. Але ж веніни не можуть мати сили печаті... надто такої, як у мене.

І хоч страх уже загнав моє серце у п’яти, рухаюся я швидко. Видобуваю два кинджали і відправляю їй у груди.

Венінка тільки змахує рукою вліво і вправо — і леза падають на землю, не долітаючи до неї.

— Це такий прояв вдячності?

Бляха, якого милого я не взяла арбалет, який мені подарувала Марен?

— Вдячності за що? — Ґаррік підходить до мене, тримаючи меч напоготові.

Я знову пробую дотягтися до сили Терна, але там тільки невиразний тьмяний гул.

— Зараз було б дуже вчасно проявити силу другої печаті, — кажу Андарні.

Темна володарка наближається. Серце гупає, наче барабан. Їй вистачить лише доторкнутися до землі, щоб за лічені секунди висушити нас чотирьох.

— Ніби я можу контролювати, як ти використовуєш мою силу... — відповідає Андарна.

Друга печать. Точно. Я швидко зиркаю на Ґарріка. Поки темна володарка наближається, миттєвий погляд — це все, що я можу собі дозволити.

— За те, що не вбила, звісно, — вона схиляє голову набік і відверто оцінює мене, зупиняючись за три метри від мене.

Червоногарячі вени навколо її очей нагадують маскарадну маску, увінчану потьмянілим татуюванням на лобі, а світіння навколо райдужки очей на десять відтінків яскравіше, ніж у Джека. Вона Мудрець? Чи, може... можливо, навіть Майстер? Якби не фізичні прояви наслідків її загубленої душі, вона була б приголомшливо красивою: високі вилиці та повні губи, але ж ця моторошно бліда шкіра...

— І ще мушу висловити своє розчарування тим, як легко було виманити тебе з-під цих ваших сфер. — Венінка позирає на мене. — Шкода, що сім’я дівчинки підняла на мене зброю. Інакше й вони могли б лишитися в живих.

Незважаючи на її погрозливий погляд, Ґаррік не опускає меча.

Сім'я дівчинки... Мої руки стискаються в кулаки.

— Ти вбила сім’ю Марен? — Камінь і лід хрумтять під моїми черевиками, коли я ступаю два кроки до неї. — Щоб заманити мене? — питаю, і від злості аж напружуюся нутром.

— Лише батьків, — вона закочує очі. — Я пощадила хлопчиків. Зробила жест доброї волі. Чого не скажеш про мою віверну, правда ж?

— Жест доброї волі?! — кричу я.

Це вб’є Марен.

— Вайолет, — попереджає Ґаррік, який не відступає від мене ні на крок.

— Обережніше з тоном, повелителько блискавиць.

Темна володарка просто повертає зап’ястям — і Ґаррік здіймається в повітря, що до нудоти нагадує сюжети з моїх нічних кошмарів. Він впускає меча на землю і хапається обома руками за горло.

— Це ти мене цікавиш. Зізнаюся, що навіть більше, ніж просто цікавиш. Враховуючи всю твою силу, і це ще якщо не згадувати про ту користь, яку можна з тебе мати, тримаючи на повідці. Але оцей...

Вона хитає головою. Ґаррік починає безвільно брикатися в повітрі.

На повідці. Саме так казав Джек. Вона знає про Ксейдена.

— Пусти його!

Я витягаю ще один кинджал і відганяю навіть натяк на страх. На моїй зміні з Ґарріком нічого не трапиться.

— Може, це й не вб’є тебе, але болітиме пекельно.

— Не міряймося зброєю. — Венінка видобує ножа з-під серпанкової тканини фіолетової мантії. Від вигляду самого лише зеленого кінчика вістря мені на мить перехоплює подих. — Ми з тобою надто взаємозв’язані, щоб починати з такої ворожості. Зробімо так: ти відповіси на одне запитання, а я поставлю цього скорохода на землю. Як на мене, досить цивілізований початок наших стосунків, як гадаєш, Вайолет?

— Запитуй. — Відчуваю, як Андарна ширяє вздовж нашого зв’язку, на сторожі, але, сподіваюся, десь далеко звідси. — Попередь решту наших.

— Вони в дорозі.

Її слова підсилює розпачливий тон.

— Бачу, ти цінуєш життя його друга більше, ніж інформацію. Цікаво. — Темна володарка вкладає ніж назад у піхви. — До речі, мене звати Теофанія. Було б добре й тобі знати моє ім’я, коли вже я знаю все про тебе, Вайолет Сорренґейл.

Я хрінію.

— Від Джека? — Це єдине логічне пояснення.

Вона знизує плечима так зневажливо, що цей рух нагадує мені герцогиню Моррейнську.

— Пов’язати одного дракона — це... вже завидно. Тобі просто дають усю цю силу. — Її рот напружується. — Але двох — це нечувано. Ну хіба ж ти не найщасливіша дівчина на Континенті? Чи, може, це мені пощастило, що я була поруч, коли твого Шипастохвоста помітили?

— І це твоє питання?

Нігті впиваються в долоні, коли рухи Ґарріка стають дедалі відчайдушнішими.

— Просто спостереження. — Венінка переводить погляд на Ґарріка. — А це ось — прояв доброї волі. — Вона повертає зап’ястям — і Ґаррік падає на землю поруч зі мною, з хрипом хапаючи ротом повітря. — А тепер скажи мені: хто обрав тебе першим? Той, хто обдарував тебе силою неба? Чи та, що з роду Іридів?

РОЗДІЛ
ОДИНАДЦЯТИЙ

Спостерігаючи за повсюдним захопленням і надіями, які покладаються на новий етап у розвитку зв’язків між драконами, грифонами та їхніми людьми, я запитую себе, чи хто-небудь замислюється над природою магічної рівноваги. Чи не ризикуємо ми справедливим зростанням тих самих сил, якими прагнемо володіти?

З архівів листування командирки фортеці Кліфсбейн Ніралі Ілан із заступницею коменданта військового табору в Басґіаті Лірою Майкел

— Іридів? — Я прозріваю і щосили намагаюся не показувати цього. — Так, твоя Іридка. — Теофанія роздивляється небо, потім вглядається у пейзаж позаду нас, поки Ґаррік, хитаючись, підводиться на ноги з мечем у руці. — Дехто не вірить, але я одразу все збагнула, щойно вчені у кремових туніках зашепотілися про сьому породу у вашому військовому коледжі. Шкода, що мені тоді довелося так раптово піти. Їх не бачили багато століть, а я так сподівалася роз... дивитися її.

Темна володарка закінчує фразу, наче погрожуючи, і переводить погляд своїх багряних очей на мене.

Андарна. Жах, що пробігає спиною, прояснює думки.

— Іриди, — шепоче Андарна. — Так. Тепер я пригадую. Так називаються такі, як я. Я Іридова Скорпіонохвістка.

— Лети до сфер! — кричу подумки. — Вона тут не через мене. Їй потрібна ти.

— Я не залишу тебе, — реве Андарна у відповідь.

— Ти потрібна всім на Континенті живою. Тому лети!

Пальці торкаються провідника, що висить на зап’ясті, але без Тернової сили він мені нічим не допоможе. Я маю тягнути час. Треба дати Андарні достатньо часу, щоб втекти.

— Вона далеко, тут ти її не знайдеш.

— Хм... — Теофанія вдивляється в моє обличчя. — Шкода. Але було б нецікаво, якби я спіймала свою здобич із першої спроби. Ти і справді не знаєш, хто вона, чи не так? — Рот темної володарки викривляється у самовдоволеній посмішці, від якої мені миттєво стає погано. — Ти виграла такий приз. Так, іноді я забуваю, наскільки короткою може бути пам’ять смертних.

Смертних. На відміну від... Безсмертних? То скільки їй, чорт забирай, років?

Венінка ступає боком у напрямку села, а ми з Ґарріком наслідуємо її рухи, власне, стаючи між нею і Терном.

— Коли володар тіней прибуде до нас...

— Він не прийде, — огризаюся я.

Десь на віддалі лунають удари крил, і я починаю відчувати гудіння енергії, яка тонкою цівкою вливається в мене.

Що б це не летіло, наближається воно швидко. На щастя, Терн прокидається.

— Він з’явиться, — каже Теофанія тим таким несамовито впевненим тоном, яким говорить Ксейден.

І ніби ставлячи крапку в цьому реченні, хмару над нами з тріском розриває блискавка.

Їй навіть не довелося піднімати руки. Капець, мене переграють по всіх можливих пунктах.

— А коли ти підеш за ним, то згадаєш, що сьогодні я дозволила тобі жити, і вибереш мене, а не Бервіна, своїм учителем.

Розводячи руки, темна володарка повільно відступає, крок за кроком.

Можливо, разом із душею веніни втрачають ще й розум, але потурання їй дасть Андарні більше часу для втечі.

— І чому ж я вчиню саме так?

Сила повертається, обпалюючи кістки, і я дозволяю їй накопичуватися і збиратися в клубок.

— Окрім того, що він нічого не вартий, а ти будеш змушена виконувати його накази, не маючи змоги опиратися? — Венінка оскалюється від огиди, але зараз намагається прибрати нормальних рис обличчя. — Я дозволю тобі залишити обох драконів, а ще дам те, чого ти прагнеш найбільше на світі. — Вона опускає погляд на мій провідник. Відчуваються пориви вітру. Інші напевно вже тут. — Контроль і знання.

Раптом Терн повертає голову і кидається на Теофанію. Проте його зуби змикаються на пустому місці під ногами венінки, а вона вже в повітрі у кігтях віверни. Віверна швидко і сильно б’є сірими крилами, обдаючи нас вітром і несучи свою творчиню із поля бою.

— Обісратися, ми реально живі, — каже Ґаррік, опускаючи меча. — Вона нас не вбила.

— Усе нормально? — запитую Терна непевним голосом.

— Я не погинув.

Впиваючись кігтями в кам’янистий ґрунт, мій дракон підводиться. Я відчуваю полегшення, від якого в очах стає вогко, через що злегка розмивається зір.

— Не зневоднюйся через мене, — читає нотацію Терн. — Щоб повалити мене, потрібно щось сильніше, ніж погодні умови. — Погляд золотих очей зупиняється на моєму коліні. — Хотілось би, щоб про тебе можна було сказати те саме.

— Так, з тобою явно все нормально, — бурмочу собі під ніс і обертаюся до Ґарріка, який якраз підбирає один з моїх загублених кинджалів. — Не треба. Я сама.

— Ти не зовсім у тому стані, щоб ходити, — нагадує він, піднімаючи другий.

— Послухай, — нарешті наважуюся я, коли удари крил у небі стають все гучнішими. — Вона назвала тебе скороходом?

Ґаррік подолав тисячу кілометрів за лічені хвилини, і зробити це можна лише в один спосіб, про який я читала, щоправда, вже кілька століть ніхто чогось такого не робив.

Ґаррік витирає тильним боком долоні скроню, і на ній залишається кров.

— Ага, а тебе — повідцем.

Ну, недивно, що вони із Ксейденом найкращі друзі: обидва вкрай майстерно ухиляються від відповідей на запитання.

— У тебе є друга печать, правда ж?

Так само, як і Ксейден, він приховав ту, що сильніша.

— І в тебе є. — Ґаррік повертає мої кинджали. — Або принаймні буде.

— Дякую. — Я витримую його погляд, і, поки він вкладає зброю у піхви, розмірковую над тим, що він приховує. Це важливо. — Знаєш, востаннє, коли хтось долав відстані...

— А я не казав про себе такого, — перериває Ґаррік, злегка усміхаючись, і дивиться на Чрадха, коли Коричневий Скорпіонохвіст підводиться. — Ти мене навіть налякав був трохи, — каже він, а тоді пирхає: — Звісно, я знаю, скільки це забирає енергії. Повір, ти здер собі набагато більше шкіри, ніж я.

— Вам треба летіти. — Підходжу до Чрадха й лише зараз розумію, що адреналін почав вивітрюватися, тож звертаю увагу на пульсацію в коліні. — І то вже, поки вони ще не бачать вас. Я знаю, що він заблокував зграю. Твій секрет залишиться в безпеці, якщо вилетите в найближчі секунди.

Ґаррік глипає на мене, явно вирішуючи, що робити.

— Тебе потрібно посадити в сід...

— Дякую, що ризикував і прийшов мені на допомогу, але тепер уже йди. — Підводжу брови. — Мій рій мені допоможе.

Ґаррік нахиляє голову, ніби прислухаючись, потім киває.

— Ти повернешся одразу до Басґіату?

Я киваю.

— Тікай вже.

Він затримується ще на секунду, а тоді поспішає до Чрадха, який, злітаючи, навмисне тримається тіні.

А ось і мій рій наближається.

— Ти знав? — запитую Терна.

— Ми не маємо звички плітку вати про своїх вершників.

Ну так. Якби пліткували, Ксейден був би вже мертвий.

— Це смішно, — кажу Тернові, коли двадцять годин по тому він приземляється не на летовище, а прямо на подвір’я квадранта.

— Смішно було б шкутильгати через все летовище аж сюди.

Лунають крики десятка чи, може й більше, курсантів, які тікають до гуртожитку, коли Терн приземляється в багнюці посеред двору.

Принаймні вже не сніжить.

— Вайолет! — Бреннан, минаючи курсантів, біжить нам назустріч, стурбовано насупивши брови.

— Ти що, розповів моєму братові? Серйозно? — Пильно дивлюся на Терна, добре знаючи, що він мене не бачить.

— Авжеж, ні, — пирхає Терн, і пара вкриває вікна гуртожитку.

— Я сказала Марбхові, — пояснює Андарна, приземляючись праворуч від Терна.

Зараз її луска така ж чорна, як і в нього.

— Усе нормально! — гукаю до Бреннана, намагаючись якнайшвидше відстібнутися і проклинаючи все на світі. Зціпивши зуби, чимдуж силуюся вилізти із сідла, щоб при цьому не розплакатися. — І це ті, які не пліткують про вершників.

У відповідь Андарна пирхає. Я ж починаю принизливий процес перелізання дупою через спину Терна.

— Слухай, може, притягнеш мені пару милиць сюди, га? — прошу я, коли Терн опускає плече, а я піднімаю праву ногу, готуючись до маневру.

Так боляче, що я аж зойкнула, а ще ж треба зісковзнути вниз.

— А може, давай вже сюди, га? — озивається Ксейден із місця, на якому я сподівалася побачити зараз Бреннана.

Серце аж підскочило. Боги, він так дивиться на мене знизу. На першому курсі від цього погляду в мені мурашки бігли по спині. Ксейден робить жест рукою, і попід Терном виникають тіні, які, оббігаючи його корпус, з’єднуються над моєю талією.

— І то якнайшвидше. — Ксейден показує пальцями до себе. — Я б зробив те саме для будь-якого пораненого вершника.

— Щось я в цьому сумніваюся. — Спускаюся вниз по нозі Терна, і останньої миті тіні пригортають мене і вкладають в обійми Ксейдена. — Тутечки я. — Прибираю пасмо темних кучерів з його чола і обіймаю за шию, притискаючись міцно до грудей і геть начисто забуваючи про якийсь там біль у коліні. — А що ще ви вмієте робити із цими тінями, лейтенанте Ріорсон?

Він стискає зуби і дивиться прямо перед собою. Несе мене від Терна до Бреннана, який притримує двері до гуртожитку.

— Найближче буде в загальний корпус, — каже брат, випереджаючи нас.

Ксейден напружений. Він іде слідом за Бреннаном через ротонду й піднімається до загального корпусу. Тіні закручуються навколо нього, наче сліди, і я, озираючись, мимоволі тягнуся до нього, але він мене блокує.

— Ти злий, — шепочу я.

Бреннан забігає вперед і наказує курсантам вийти з кімнати для нарад.

— Злість — це ще не все, що я зараз відчуваю, — відповідає Ксейден, проходячи через двері в кімнату без вікон.

Тіні відсувають стільці від столу, і він обережно кладе мене на його поверхню, а тоді відступає і притуляється спиною до стіни.

— Я зробила так, як вчинив би ти, якби був на моєму місці, — кажу, спираючись на руки, а тим часом Бреннан береться за моє коліно, забувши навіть зачинити двері. — Якби ти...

Ксейден піднімає палець.

— Не зараз, — каже він.

Зіщулюю на нього очі.

Бреннан кинджалом розрізає пов’язку.

— А я думала, ти збирався додому, — кажу братові.

— Наразі допомагаю залагодити все із нашим союзом. — Бреннан кривиться на моє синюще коліно. — Тобі пощастило, що я ще тут. Двадцять годин у сідлі не найліпше впливають на набряки, Ві.

— Як і спроба злізти з дракона в Самарі, — здригаюся, коли Бреннан тисне на суглоб.

— Я привіз із собою трохи аринмінту. Розчиню його в молоці, щоб загоєння відбувалося швидше. — Він киває сам до себе. — Це допомогло після того, як ти отруїлася.

— Ти привіз аринмінт із Аретії? — Ксейден витріщається на мого брата.

— Упс, порушення під носом у самого герцога, — намагаюся жартувати, але біль обриває мої слова і виходить взагалі не смішно.

Бляха, як боляче! Без бинта нога пульсує вдвічі сильніше.

— Я добре знаю, як його використовувати. Тобі ж відомо, що вельможі не надто схвалюють перерви в перемовинах, коли ти виступаєш від імені своєї провінції. — Бреннан розводить руками над суглобом і кидає погляд через плече на Ксейдена. — Ти тепер не просто вершник. Мабуть, краще тобі повернутися.. . — Він кліпає, коли Ксейден пропалює його поглядом. — Менше з тим. Не хотів би я бути на твоєму місці, — бурмоче брат, заплющивши очі.

— Це не її провина! — кричить Ґаррік, вбігаючи через двері.

Його ледь не заносить, коли він намагається спинитися біля столу.

— Га? — дивується Ксейден.

— Зайти в Поромієль, безумовно, було нашим вибором, — Ґаррік знімає льотну куртку і кидає її на найближчий стілець. — Але торнадо? Це ж стихійне лихо. А темна володарка...

— Ти вже доповідав сьогодні з цього питання. Двічі, — знудженим тоном констатує Ксейден і складає руки на грудях.

— Мене не треба захищати від нього, — хитаю головою на Ґарріка, відчуваючи, як тепло огортає коліно, потім дивлюся на Ксейдена. — Я сама приймаю рішення і відповідаю за них.

— А то.

Ксейден заплющує очі і закидає голову, підпираючи нею стіну.

— Вона тут! — гукає Ріаннон із дверей.

У кімнату вбігають другокурсники, серед яких Марен і двоє її молодших братів, які, здається, прилипли до неї і ніяк не можуть відклеїтися.

— Сідайте тут, — лагідно каже Марен хлопчикам, і Трейґер витягує для них два стільці.

Близнюкам по сім років, вони мають охристий колір обличчя, темне волосся і медово-карі, сповнені скорботи очі, та, мабуть, саме тому вони здаються мені такими знайомими. Вони тільки мовчали, коли ми зупинялися на привали під час польоту сюди.

Марен присідає перед ними навпочіпки.

— Ми все владнаємо. Я обіцяю.

— Сідай, — каже Трейґер до Кет, витягуючи ще один стілець.

— Зі мною все гаразд. — Кет потирає потилицю і, здається, зараз впаде.

— Ти ледве тримаєшся на ногах. — Він жестом показує на стілець. — Сідай.

— Добре, — бурчить льотчиця, ледь не падаючи на стілець. — Марен, ти теж.

Ми всі виснажені.

— Був наказ! — Генерал Аетос вривається в кімнату, але, побачивши Бреннана і Ксейдена, стає як вкопаний.

Тепло в моєму коліні посилюється, а біль поволі вщухає. Бреннан відновлює розтягнуту зв’язку і знімає набряк.

— Нам було наказано бути корисними, і ми це зробили. — Ріаннон стає між Аетосом і рештою загону. — Сер. — Це звертання не звучить, як комплімент. — Підполковник Деґренсі схвалив наше раннє повернення, оскільки на заставі не було відновників, а поранених там і так більше, ніж вони можуть собі дозволити. Напевно, ви задоволені пораненням курсантки Сорренгейл. Ми відбули ваше покарання.

— І зробимо це ще раз. — Рідок відкидається на спинку стільця, поклавши ноги на стіл. — А тоді ще раз, і ще.

Обличчя Аетоса перетворюється на бурячище.

— Що ви сказали, курсанте?

— Він сказав, що ми зробимо це ще раз. — Я піднімаю підборіддя і помічаю, як тіні повзуть по кам’яній підлозі до Аетоса. — Ми ухвалюємо одностайне рішення як рій. Ми готові до будь-яких покарань, які ви захочете призначиш нашому рою. Чого ми не будемо робити — то це стояти осторонь, коли гинуть цивільні, незалежно від їхнього громадянства. І перш ніж ви запитаєте: так, це вже погоджено з усіма нашими драконами і грифонами.

Очі Аетоса запалюються ненавистю. Він переводить погляд на Бреннана.

— Ти не маєш права бути тут, Айзераю. Це справа квадранта.

— Моє прізвище — Сорренґейл, — каже Бреннан, не розплющуючи очей. — І навіть якби стаття друга, розділ четвертий Кодексу поведінки вершника забороняла мені тут бути — а вона не забороняє, — то я й так не звітую перед тобою.

Моє горло стискається, коли я помічаю нову іменну нашивку на братовій формі.

— А хто відповідає за них? — Аетос вказує на хлопців. — Король Таурі не погодився на відкриття кордонів.

Навіть тепер? Я насилу повертаю свою відвислу щелепу на місце. А хіба цей пункт не є частиною перемовин?

Аетос відчуває, що виграв, і на його лиці починає з’являтися усмішка.

— Їх треба повернути додому. Негайно.

Дивлюся на Ксейдена і розумію, що він спостерігає за мною. Я піднімаю брови, але він тільки зітхає і повертає голову до Аетоса.

— Оскільки ми завершуємо цей раунд перемовин сьогодні вдень, підполковник Сорренґейл люб’язно відвезе хлопців додому... — починає Ксейден, і Марен затамовує подих. — До Тиррендору, оскільки вони тепер громадяни Тиррендору.

— Це відколи? — Аетос застигає.

Бреннан відриває від мене руки, і тепло в коліні розсіюється.

— Відтоді, відколи я так сказав, — відповідає Ксейден із крижаною витримкою.

— А, зрозуміло... — Якщо Аетос ще більше почервоніє, боюся, його пика може тріснути. — Оскільки перемовини завершуються сьогодні вдень, я очікую, що ви з лейтенантом Тевісом приєднаєтеся до Східного крила, як і було наказано. Тож немає потреби нагадувати вам, що офіцерів у квадранті не надто приймають, а до панібратства із курсантами не заохочують і поготів. Поблажки, якими ви насолоджувалися цієї осені, під моїм командуванням припиняються.

Ні. Моє серце завмирає. Ксейденові не дозволять приходити і йти, коли йому заманеться, як він це робив в Аретії, що означає, що нас розлучать. А на кордоні, цілком імовірно, йому доведеться перебувати за межами сфер, де він матиме необмежений доступ до магії.

— Сумніваюся, що Сґейл погодиться, — попереджає Ксейден тоном, який нагадує мені, як мало він відчуває провини, коли справа доходить до вбивства ворогів на його шляху.

— Твоїй дракониці завжди раді у Падолі. Просто тобі не раді у квадранті. — Аетос переводить погляд на Ґарріка. — Отже, завтра вдень ви з лейтенантом Ріорсоном вирушаєте до Східного крила, згідно з наказом.

— Згідно з наказом генерала Мельґрена, — відповідає Ґаррік, злегка киваючи головою. — Оскільки ми перебуваємо під його командуванням. Принаймні я. — Він озирається на Ксейдена. — Не впевнений, що його милість також, адже вже кілька століть жоден чинний член Сенаріуму не вдягав чорного однострою. А от у чому я точно впевнений, то це в тому, що зараз він командує військами Тиррендору.

Його милість Ксейден воліють не відповідати.

— Мені однаково, хто ким командує. Головне, щоб ви забиралися геть із мого військового коледжу. — Аетос поправляє лацкан. — На решту з вас від завтра чекає поновлення занять. — Його погляд зустрічається з моїм і спалахує нудотною жорстокістю. — А тепер, боюся, мені доведеться вас покинути. Там зараз мають доставити мої речі. До кабінету командувача, я маю на увазі. Мушу сказати, що з мого особистого кабінету відкривається дивовижний вид.

Коментар влучає в ціль. Від думки, що Аетос займатиме кабінет генералакомандувача, мені крає серце. Це місце колись ділили мама з татом.

Бреннан випростовується на повний зріст, але Аетос, посміхаючись, відступає і зникає в загальному корпусі.

— Бляха, ненавиджу його, — каже Рідок, скидаючи ноги зі столу і повертаючи всі чотири ніжки стільця назад на підлогу. — Я не доганяю, як із Дейна міг вийти хоч наполовину нормальний чувак при такому мудакуватому баті?

— Фільтруй, — шипить Марен, хоча я сумніваюся, що хлопці почули, враховуючи, що вони обидва вже задрімали.

— Ну, там був ще наш, — пояснює Бреннан Рідокові.

— Аж поки його не стало, — бурмочу собі під ніс.

— Відновив? — запитує Ксейден, навіть не дивлячись на Бреннана, бо його очі прикипіли до моїх.

— Так, — із усмішкою відповідаю я, майже безболісно згинаючи коліно.

— Не болить? — питає Бреннан, проводячи тильним боком долоні по спітнілому чолу.

— Не більше, ніж зазвичай. — Я знову згинаю суглоб. — Дякую.

— Тоді давайте звідси, — наказує Ксейден, не відводячи погляду.

Звісно, він це каже не мені.

Усі завмирають.

— Добре, я скажу інакше, — повільно повторює Ксейден. — Усім негайно забиратися геть. І зачиніть за собою двері.

— Щасти, Вайолет, — озивається Рідок через плече, коли Рі виштовхує його за двері разом з іншими.

Марен і Кет несуть на руках близнюків. Не минає й хвилини, як я чую чітке клацання дверного замка.

— Ні, ну серйозно, ти не можеш на мене так сердитися, — починаю я, коли Ксейден ледь не відскакує від стіни, налітаючи на мене з силою урагану. — Не пригадую, щоб ти коли-небудь так реагував на мої дії. — Він нахиляється наді мною, бере мене під стегна і тягне мою дупу на край столу, розвертаючи обличчям до себе. — І я не збираюся терпіти таке... Що ти робиш?

Ксейден кладе долоню мені на потилицю і впивається в мої губи своїми.

РОЗДІЛ
ДВАНАДЦЯТИЙ

Можливо, ти образишся, що я не розбудив тебе і зник не попрощавшись. Але я зробив так лише тому, що боявся, що інакше не зможу піти.

Віднайдений лист Його Високості лейтенанта Ксейдена Ріорсона, шістнадцятого герцога Тиррендору, до курсантки Вайолет Сорренґейл

Ох... Ох-х-х! Я розтуляю губи. А він — поглинає весь мій світ.

Поцілунок сильний і глибокий. Ксейден впивається в мій рот так, ніби це може бути його остання можливість цілувати мене. І на цій ноті відчаю, коли він закусує мою нижню губу, мої пальці жагуче впиваються в його волосся. Я тягну його за темні пасма кучерів, вкладаючи в поцілунок всі свої почуття.

Із кожним вмілим рухом Ксейденового язика, моє лоно стискається міцніше й міцніше від суміші жару й жаги. Він не цілував мене так із часів битви за Басґіат, навіть у нашому ліжку, і, боги, як же мені цього не вистачало. Це настільки ж тілесно, як секс, і водночас так само романтично, як прокидатися в його обіймах.

Серце калатає. Я розсовую коліна — запрошення, яке він одразу приймає, зближуючи наші тіла, хоч і недостатньо близько, щоб задовольнити будь-кого з нас. Але він цілує, і робить це глибше. Його пальці прокладають собі шлях пасмами моєї коси, щоб нахилити мою голову під тим ідеальним кутом, від якого я втрачаю розум.

— Вайолет, — стогне він мені просто в губи, і тут я не те що мокра, я вся потекла.

Цей настирливий жар легко може спалити мене заживо. Скидаю до чорта льотну куртку, швиргонувши її на стіл. Не допомагає. Тільки Ксейден здатен мені допомогти. Він не відриває уст, всмоктується в мою губу, впивається руками в мої стегна і пестить моє тіло по вигину талії, викликаючи солодке тремтіння, яке пробирає мене вздовж спини, від якого мені хочеться більше, від якого я стогну.

Я кладу долоні на його формену майку і проводжу пальцями по м’якому лляному сукну, тоді висмикую її зі штанів. Руки торкаються теплої ніжної шкіри, що вкриває тугі м’язи, і я рухаюсь вигинами по краях його живота, поки вони не зникають під краєм шкіряних штанів.

Ксейден вбирає повітря крізь зуби і ретельно виціловує кожну думку в моїй голові, доводячи до нестримного стану, до того божевілля, яке може викликати тільки він, заводить мене все сильніше, доки ми не перетворюємося на сплетіння спраглих язиків і допитливих рук.

Рухаючись вниз, його рот ковзає по моїй щоці, тоді по чутливій лінії шиї, і я зі стогоном набираюся повітря, коли він наближається до того самого місця, дорогу до якого він так добре знає, від пестощів якого я тану. Ось тут. Він затримується — і я тану, плавлюся, розпливаюся.

— Ксейдене...

Я відкидаю голову, щоб дати йому більше простору, і він без вагань заповнює його. Вогонь спішить по моїх венах, а сила, мов удар, вибухає услід за ним, і я втрачаю свій здоровий глузд.

— Ти мені потрібен.

Тут. На столі. У кімнаті для нарад. При стіні у довбаному загальному корпусі. Байдуже, де і хто це побачить, головне мати його просто зараз. Якщо він у грі, то я теж.

Низький бас виривається із Ксейденового горла, перш ніж він відриває від мене губи.

— Ні, це ти мені потрібна.

І в глибині його очей вирують такі емоції, яких не назвати словами.

— І ти мене маєш, — шепочу, торкаючись його шиї просто над тавром.

Відчуваю його пульс під пальцями, такий же прискорений, як і мій.

— Була одна така година, коли я не був упевнений, що це так. — Його пальці м’яко ковзають до моєї потилиці, і раптом він відступає, роблячи два кроки назад. І цю безкінечну порожнечу між нами враз заповнює зимне повітря, обдаючи морозом мої розпалені щоки. — І це навіть не Сґейл розповіла мені, а Чрадх сказав Ґаррікові. — Він хитає головою. — Я не був злий, Вайолет. Я був наляканий.

Від муки в його погляді мені стає боляче в горлі. Я нахиляюся вперед, щоб схопитися за край столу.

— Ти б обрав те саме на моєму місці. І разом ми обоє вчинили б так само. Ми вже зробили цей вибір. І ще зі мною все гаразд.

— Я знаю це! — Ксейден підвищує голос, а тіні не просто стрибають — вони, бляха, тікають.

Це щось новеньке.

Він проводить рукою по обличчю і глибоко дихає.

— Я знаю це, — повторює він, цього разу м’якше. — Але думка про те, що ти там, за межами сфер, ідеш проти венінів, ще й знаючи, що вони там є... викликала в мені щось таке, чого я ніколи раніше не відчував. Це було гостріше за лють, сильніше, ніж страх, глибше, ніж безпорадність. І все тому, що я не міг дістатися до тебе.

Мої губи розкриваються, а в грудях пульсує біль. Мені нестерпно, що він проходить через це.

— Тоді я б убив будь-що і будь-кого, аби дістатися до тебе. Без винятків. Я без вагань витяг би всю силу під моїми ногами, всю до останньої краплі, аби тільки опинитися поруч.

— Ти б ніколи не вбивав цивільних, — відповідаю я зі стовідсотковою впевненістю.

Ксейден робить ще один крок назад.

— Якби я був там, за сферами, я осушив би цю землю до самого ядра, щоб убезпечити тебе.

— Ксейдене... — тільки й шепочу я, бо всі інші слова застрягають у горлі.

— І я чудово знаю, що ти можеш дати собі раду. — Ксейден киває і відступає ще далі. — Розумію і, повір, повністю поважаю твій вибір. Чорт забирай, я пишаюся твоїм рішенням врятувати сім’ю Марен. Але щось зламалося між цим, — він постукує себе по потилиці, — і цим, — повторює рух над серцем. — І я не можу це контролювати. Тобі наказано знайти таких, як Андарна, а мені — вирушати на фронт, але я не можу довіряти собі навіть настільки, щоб торкнутися тебе.

— Ти щойно торкався.

Мої пальці ковзають по шорсткій деревині. Я зміщую вагу, борючись із бажанням скоротити відстань між нами. Мені згадуються відбитки великих пальців на узголів’ї ліжка. Ксейденові може здатися, що він потрапляє в спіраль, але насправді він щойно продемонстрував, що цілком контролює себе.

— І тобі цього вистачить? — Його погляд теплішає, блукаючи по моєму тілу. — Один поцілунок. Без рук і ми одягнені. Такого ти хочеш від мене тепер?

Якась надто напружена ситуація виходить, особливо враховуючи, що моє тіло ще відчуває його присутність. Але кожен інстинкт змушує мене бути обережною.

— Я хочу все, що ти можеш дати, Ксейдене.

— Ні, Ві, я знаю мову твого тіла, і знаю його не гірше від свого. — Він підводить вкриту шрамом брову і проводить великим пальцем по моїх губах. — Твої губи налиті, обличчя зарум’яніло, а очі... — Він облизує нижню губу. — У них туман, і більше зеленого, ніж блакитного. Прискорений пульс, і те, як ти переминаєшся на іншу ногу, — усе це підказує мені, що якби я зараз зняв з тебе ці штани, то виявилося б, що ти більш ніж готова віддатися мені.

І я справді ледве стримуюся. Якщо я й не була готова, то тепер так хочу, що немає, бляха, сил.

— І поцілунків не достатньо. З нами інакше не буває. — Ксейденові пальці лягають на моє волосся, і він нахиляє мене ближче до себе. — Ти хочеш мене так само, як і я тебе. Цілком і повністю. Щоб між нами не було нічого, щоб ми були тіло до тіла. Повністю, тобто серцем, розумом, тілом. — Він торкається своїми губами моїх, і я затамовую подих. — Я просто хочу розчинитися в тобі, але не можу. Ти єдина людина у світі, яка здатна позбавити мене самовладання, і водночас єдина, з ким я нізащо не дозволив би собі втратити контроль. — Він піднімає голову. — І все-таки я тут, із тобою. Бо просто не маю сил витримати навіть один довбаний метр дистанції.

— Ми із цим якось розберемося, — обіцяю я, намагаючись утамувати серцебиття. — Нам завжди це вдається. Ти навчишся тримати себе в руках, а я шукатиму ліки.

— Що як нам доведеться зупинитися на межі поцілунків? — Він опускає погляд на мій рот.

— Тоді в нас буде така межа. Якщо це значить, що я не буду мати тебе в ліжку, поки не знайду спосіб вилікувати, то, мабуть, це змусить мене шукати швидше, хіба не так?

Ксейден відпускає має волосся і стає на повний зріст.

— Ти справді думаєш, що зможеш?

— Так. — Я киваю. — Я не віддам тебе. Навіть тобі не віддам.

Ксейден нахиляється і цілує мене в чоло.

— Я не зможу бути на фронті, — тихо каже він. — Можливо, я й один з найсильніших вершників на Континенті, але там я буду також одним із найнебезпечніших.

— Я знаю. — Коли я уявляю, що там може піти не так, мені стає страшно, але я також не можу забути, що тільки-но сталося щось хороше для мене. — До речі, щодо найсильніших...

Ксейден відкидає моє підборіддя назад, щоб зазирнути в очі.

— Так?

— Ґаррік — скороход, правда?

Я не обтяжую себе натяками, а запитую прямо.

Між нами на мить западає тиша, і я помічаю, як його очі підтверджують те, що я щойно сказала.

— Ображена, що я тобі не сказав?

Хитаю головою.

— Ти не мусиш розкривати мені секретів своїх друзів. — Насуплюю брови. — Але я летіла сюди двадцять годин, тож мала час на роздуми. Про тебе, про Ґарріка. — Я нахиляю голову. — А одного разу мені здалося, я бачила, як Ліам...

— Орудує льодом, — завершує Ксейден, погладжуючи великим пальцем моє підборіддя.

Я киваю.

— Як часто сила другої печаті проявляється саме з таким тавром? — Мої пальці ковзають вниз по його шиї.

— Достатньо часто, щоб бути впевненими, що Каорі не знатиме про всіх, але не настільки часто, щоб хтось запитав, чому в мене тільки одна, — відповідає він. — Коли дракони прийшли нас обрати, вони чудово розуміли, чого хочуть.

— Даючи вам більше шансів на виживання? — Я кладу руку йому на серце.

— Це якщо бути сентиментальними. Але радше, щоб мати власну армію. — Куточок його рота піднімається. — Більше печатей — вища потужність.

— Ну так. — Я глибоко вдихаю, знаючи, що нам ще треба поговорити про Самару. — Знаєш, у рапорті, який Ріаннон подала після Самари, ми дечого не вказали. Просто не хотіли поширювати хибну інформацію або щоб не скидалося, ніби ми не знаємо, про що говоримо. Що тобі розповів Ґаррік?

— Маєш на увазі крім того, що темна володарка побавилася тобою і відпустила? — Ксейден прищурює очі. — Він не поділився нічим таким, чого б не було вже викладено в рапорті, і це мене дуже розлютило. Я відчув, що він щось приховує. Ґаррік завжди був чесним зі мною. Що саме ви не вказали?

— А я зараз розмовляю із чоловіком, якого кохаю, чи з герцогом Тиррендору? У будь-якому разі, це може бути дуже незручно.

Жар пробігає по шиї. Якщо здіймаю фальшиву тривогу, здаватимуся якоюсь дурепою.

— І те, й інше, — відповідає Ксейден. — Я не хочу бути для тебе двома різними людьми. Для інших — так, лиш тільки не для тебе. Ми разом, як не крути, і я не втрачу твоєї довіри. Я можу використати Тиррендор, щоб захистити тебе, але ніколи не навпаки.

— Я вже казала, що радо захищатиму твій дім. — Моя рука стискає тканину його форми. — Вона володіла блискавкою, — шепочу я і бачу, як зсуваються його брови. — Ксейдене, я думаю, ми помилялися. Вони не обмежуються дрібною магією. Мені здається... у них теж є печаті.

— Я вірю. — Він навіть не кліпнув. — А про що ще ти змовчала?

Протягом наступного тижня наші викладачі показують, як швидко й не помітно вони вміють перетворити твоє життя в Басґіаті на звичайну рутину, наче навколо нас нічого не відбувається і ніби це взагалі якийсь мирний час. Фізика, КВВ (з новим викладачем, бо Ґрейді зараз зайнятий організацією пошукового загону і визначенням завдань для нього), математика та магія. Відновили заняття з усіх предметів, окрім одного — історії.

Гадаю, ми досі чекаємо на прибуття курсантів Циґнісену, щоб розпочати цей предмет.

І якби третій курс не знімали з половини занять для чергування в серединних землях, можна було б навіть подумати, що ми нікуди не виїжджали. Звісно, опустивши той факт, що до нас не приєдналися льотчики. Коли прибудуть льотчики із Циґнісену, гуртожитки будуть максимально переповнені, що наводить мене на роздуми про те, скільки насправді драконів перестало пов’язувати вершників за останнє сторіччя.

— Ось. Це прийшло у Трайфельц минулої ночі, — каже Імоджен, стримуючи позіхання і передаючи мені складене запечатане повідомлення, коли ми зустрічаємося на містку до Квадранта цілителів.

Я її розумію: вона чергувала в серединних землях всю ніч.

Світанок пробивається крізь вікна, але магічних вогнів задосить, щоб розгледіти її ім’я на рядку адресата.

— Здається, це не мені... — Піднімаю брови, прочитавши ім’я відправника. — А якщо це від Ґарріка, то й поготів.

— Ага, бо Ґаррік раптово вирішив писати мені листи. — Імоджен закочує очі і розправляє плечі, перш ніж відчинити двері в тунель. — Воно ж ясно як день, що Аетос читатиме все, на чому стоїть твоє ім’я.

Я ламаю печатку й усміхаюся до почерку Ксейдена. Однак те, що там написано, швидко змиває з мого лиця навіть натяк на усмішку.

Ві!

Минулої ночі ми вели запеклий бій у Фервані. Нас викликали через раптовий напад на мирних мешканців. З гірким почуттям відкладаю своє повернення назад, щоб відновитися. Я був на межі вигорання, але врятовані життя — це те, заради чого варто було боротися. Гаррік уже повідомив цілителям, що до подальших вказівок я буду на відновленні в розташуванні. Тим часом Левелен виконуватиме мої обов’язки на випадок, якщо Сенаргум скличе надзвичайні збори.

За межами сфер ситуація гірша, ніж ми могли собі уявити, але вже маю на думці рішення, як запобігти вигоранню в подальшому.

Чи це тільки мені здається? Чи моя подушка справді пахне тобою?

Твій

К

Ми спускаємося тунелем, і я починаю розуміти. Страх тисне мені на горло так, що я зупиняюся на сходах перед виходом до кімнати для допитів.

— Він зірвався.

Я квапливо ховаю листа в нагрудну кишеню форми.

— Так і написав? — Імоджен напружується.

Хитаю головою.

— Він був обережний у формулюваннях, але я переконана, що йдеться саме про це. Інакше навіщо йому замикатися у своїй кімнаті, ніби для відновлення після вигорання? Читай: щоб дочекатися, поки його очі повернуться до нормального кольору.

— Хріново, — Імоджен і далі спускається сходами, я йду за нею. — Треба якось витягти його з кордону.

— Я знаю. І мені потрібно знайти ліки від цього.

— Ти впевнена, що хочеш це саме так робити? — Імоджен притлумлює чергове позіхання.

— Я готова на будь-що, — запевняю її і проводжу руками по піхвах, щоб переконатися, що всі кинджали на місці і що маю при собі пару флаконів. — Він — наше єдине пряме джерело інформації. А як ти, точно готова до цього? Я зрозумію, якщо ти дуже втомилася. Третьокурсників зараз готові закопувати в землю.

— Та я таку фіґню можу навіть уві сні робити. — Імоджен розстібає льотну куртку. — Ти вже зустрічалася з Ґрейді?

— Наступного тижня. — Зітхаю. — Він досі на етапі дослідження. І тому ніяк не завдасть собі клопоту зустрітися зі мною. Хоча вчора надіслав перший проект складу загону. Єдина вершниця зі списку, яку я знаю, — це кончена Аура Бейнгевен. Знаєш чому? Бо, уяви собі, вона «надійна курсантка мого віку і наймогутніша повелителька вогню у квадранті».

— А він знає, що ти вже мало не вбила її цього місяця? — Імоджен піднімає брови.

— Не думаю, що його це якось обходить. Ґрейді й гадки не має, з чого почати, про що я знаю лише тому, що він намагався змусити свою драконицю допитати Андарну. І це після того, як прочитав мій рапорт, у якому вона виклала все, що пам’ятала про свої перші сто років у шкаралупі.

— І як? — запитує Імоджен, суплячи брови.

— Терн зішкріб із десяток лусок з її шиї, а Андарна лишила на згадку сліди зубів на хвості.

— Наступного разу ми зберемо більше — щоб вистачило на нові обладунки для тебе, — обіцяє Андарна.

— З його дракониці? Ні! Але дякую за турботу, — відповідаю їй.

Вустами Імоджен розпливається усмішка.

— Отримала саме те, на що заслужила. — Усмішка раптово зникає. — Я згодна, що тобі потрібні досвідчені вершники в команді, але важко довіряти таким судженням.

Ми підходимо до останнього повороту. Помічаючи нас, Емері та Гітон1 відриваються від своїх карт.

— Цього разу ти взяла з собою Сорренґейл? — питає Емері, зводячи брови.

— Як бачиш, — відповідає Імоджен.

Я відводжу погляд від закривавленого столу, коли заходимо до приміщення й проходимо кам’яною підлогою до камери.

— Чомусь у мене таке враження, що ти приходиш сюди тільки на нашій зміні. — Гітон викладає свої карти на стіл. — І ще я виграла.

Емері дивиться на те, що виклали Гітон, і зітхає.

— Тобі якось неприродно щастить у картах.

— Бо зі мною Зігнал. — Гітон усміхаються і чухають своє пофарбоване в полум’яно-пурпуровий коротке волосся. — Обоє заходите? — Вони оцінюють нашу зброю. — Йому, мабуть, лишилося жити не більше доби, але я не можу поручитися за те, на що він здатен.

— Я розберуся з цим. — Показую на біцепс, де власне прикріплені флакони.

— Я в цьому не сумніваюся. Нолон і Маркгем зазвичай приходять о сьомій і починають допит. Тому краще не затримуйтеся там. І, якщо чесно, я не раджу очікувати, що щось із цього вийде. Зазвичай він мовчить. — Гітон відмикають двері камери, потім поступаються з дороги. — До тебе відвідувачі.

Я прямую до дверей, але різко зупиняюся, заробивши парочку різких компліментів від Імоджен, що йде за мною.

Вигляд у Джека не просто як у якогось лайна — він схожий на смерть. Лежить розпластаний на тій кам’яній долівці, на якій я сама мало не стікла кров’ю ще кілька місяців тому. На зап’ястях і щиколотках грубезні кайдани, якими його прикуто до стіни над нарами. Вочевидь це все відновили після того, як Ксейден розніс камеру до основи. Джекове світле волосся звисає жирними патлами, а бліде обличчя наче запало всередину черепа. Він значно більше нагадує труп, ніж людину.

З іншого боку, можливо, він і справді більше не людина.

І ким тоді стане Ксейден?

Я глибоко видихаю і проходжу крізь захист, який встановила Міра, відчуваючи магічне поколювання в ділянці потилиці. Джек піднімає на мене свої очі з червоною облямівкою. У центрі райдужки вони досі мають крижану блакить, але червоний колір розмив краї.

— Джеку.

Імоджен заходить за мною, потім зачиняє двері камери, замикаючи нас у ній. Це паскудне, але необхідне зло, щоб Гітон та Емері не чули, про що ми говоримо.

Я вдихаю носом і видихаю ротом, вдаючи, що це не та камера, де Варріш кілька днів поспіль ламав мені кістки, але від запаху сирої землі та застарілої крові у мене стискаються зуби.

— Чого ти хочеш, Сорренґейл? — виприскує Джек крізь потріскані губи, навіть не намагаючись відірвати щоку від поверхні нар.

Імоджен притуляється спиною до дверей, а я присідаю навпочіпки перед Барлоу, зберігаючи мінімальну відстань на випадок, якщо він захоче випробувати довжину своїх ланцюгів.

— Мінятися.

— Думаєш, після всіх допитів, після всіх відновлень, я зламаюся заради тебе? — У його очах зблискує ненависть.

— Ні. — Я не збираюся нагадувати, що він уже багато разів розколовся для Ксейдена. — Але підозрюю, що ти хочеш жити.

Дістаю з кишені крихітний медальйон зі сплаву з мого провідника. Блискуча, але важка металева річ, гладенька й гаряча, ледь чутно дзижчить у моїй долоні, коли я витягаю її, щоб показати Джекові.

— У ньому достатньо енергії, щоб підтримувати твоє життя ще щонайменше тиждень.

Джек голодним поглядом прикипає до металу.

— Але не достатньо, щоб наситити мене.

— Я не збираюся допомагати тобі втекти, якщо це те, про що ти просиш. — Сідаю на підлогу і схрещую під собою ноги. — Але якщо відповіси на кілька запитань, то він твій.

— А якщо я краще зустрінуся з Малеком? — зухвалим тоном питає Барлоу.

— А такі, як ти, взагалі зустрічаються з Малеком? — Я відповідаю, ставлячи сплав подалі від нього і витягаючи один зі скляних флаконів з-за паска на руці, коли Джек не реагує. — Ще один день — і дізнаєшся. Проте якщо хочеш, щоб я припинила твої страждання, я і це готова зробити для тебе. — Скло цокає об камінь, коли я ставлю флакон поруч зі сплавом.

— Це... — Він дивиться на флакон.

— Порошок із апельсинової цедри. Просто, але у твоєму випадку дуже ефективно, враховуючи, наскільки близьке твоє тіло до того, щоб здатися. До того ж відносно милосердно, якщо згадати, що твої дії призвели до загибелі моєї матері. Однак я не настільки милосердна, щоб залишити тобі тут кинджал.

Джек усміхається і змушує себе сісти. Це моторошна картина складання фігури із виснажених частин тіла, чи радше обтягнутих шкірою кісток, під брязкання ланцюгів. Я з полегшенням відзначаю, що не помилилася: між нами лише метр, але з цієї відстані йому доступна тільки половина.

— Ти завжди була надто милосердною. Надто слабкою.

— Правда. — Знизую плечима. — Мені завжди було важко дивитися на тварин, які страждали. Але менше з тим. На відміну від тебе, я маю куди поспішати, тож обирай швидше.

Барлоу дивиться на сплав.

— Скільки запитань?

— Залежить від того, скільки ти хочеш прожити. — Я підсовую сріблясту річ ближче до нього, але так, щоб від мене вона лишалася на відстані витягнутої руки. — На сьогодні чотири.

І на одне з них я вже знаю відповідь. Тому воно просто щоб переконатися, що він мене не дурить.

— То я маю повірити, що ти мені його даси? — Джек дивиться на Імоджен.

— Зі мною, придурку, в тебе точно не вийде торгів. Я б краще сиділа й дивилася, як ти помираєш, — відповідає та.

— Перше питання, — починаю я. — Ви відчуваєте одне одного?

Він дивиться на сплав, потім ковтає слину.

— Так. Ми, новопосвячені, практично не вміємо приховувати себе. Мені казали, це для того, щоб нас міг знайти і взяти на виховання хтось із досвідчених, зазвичай Мудрець, але в рідкісних випадках може зацікавитися й Майстер. Новопосвячені, тобто асими, — ми всі відчуваємо одне одного. Але можеш заповнити цілу актову залу Мудрецями та Майстрами, і я навіть не здогадуватимуся про це. А ти й поготів. — Куточок його рота піднімається, і можна побачити, як навколо очей пульсують червоні вени. — Над чим замислилася? Розмірковуєш, скільки тут наших могло черпати силу всі ці роки, правда? І хто торгував інформацією за силу?

Моє серце стукотить десь аж у горлі.

— Цього треба вчитися? Чи... можна без допомоги вибрати зло і почати сягати? — запитую я, не показуючи, ніби тепер боюся, що веніни можуть ходити серед нас, позбавляючи його цього задоволення.

— Питай, що ти насправді хочеш знати, — каже він із хрипом, але я не піддаюся інстинкту подати йому склянку води, до якої, як і до сніданку на підносі, він навіть не торкався. — Запитай мене, коли я перетворився і як. Запитай, чому тільки у новачків бувають кровотечі.

Я поглинаю цю інформацію і рухаюся далі.

— Цього треба вчитися? — повторюю я.

Ксейден зробив це сам, але я маю знати, чи не загрожує нам небезпека, наприклад від першого-ліпшого курсанта піхоти, якому не вистачило сміливості перетнути парапет.

Джек концентрується на сплаві, важко й уривчасто дихаючи.

— Якщо ти вже маєш досвід роботи з потоками магії, то ні. Хтось, хто ніколи не орудував, потребував би інструктажу. Але вершники чи льотчики... — Він хитає головою. — Ось воно, джерело. Треба тільки його розпізнати, обійти вартових і взяти те, що належить нам по праву. — Джек пробує підняти руку, але ланцюги сковують його рух. — Сила має бути доступною для всіх, хто достатньо стійкий, щоб нею володіти, а не лише для тих, кого вони вважають гідними. Тобі зручно бачити в мені зло, але насправді це ти пов’язана зі злом, і то двічі.

Я відверто ігнорую цей випад.

— Ти знаєш, який у них план? — запитую я.

Барлоу сміється.

— А тут першокурсники командують крилами? Ні. Ми не такі дурні, як ти думаєш. Володіють інформацією ті, кому це потрібно. Що за тупе запитання. Давай наступне.

— Останнє. — Я підсуваю сплав ще ближче до нього. — Як можна зцілитися, якщо ти вже черпав із джерела?

— Зцілитися? — Джек дивиться на мене так, ніби я з’їхала з глузду. — Ви розмовляєте зі мною так, ніби я хворий, але насправді я — вільний. Ну, вільний у певному сенсі. — Він махає долонею. — Ми віддаємо частину нашої самостійності в обмін на необмежений доступ до сили. Дехто бачить у цьому втрату наших душ, але зате нас не обтяжує совість, нас не послаблює емоційна прив’язаність. Ми рухаємося вперед, спираючись на власні можливості, власні таланти, а не за примхою якоїсь істоти. Ліків немає, бо магія не веде перемовин, і ми не хочемо, щоб нас лікували.

Його абсолютна зневага до самої суті запитання відчувається як сильний удар під дих. Чи Ксейден також у якийсь момент не захоче зцілення?

— Я тримаю своє слово, — встигаю сказати я, перш ніж кинути йому сплав.

Джек ловить його напрочуд вправно і затискає в кулак, заплющуючи очі.

— Так, — шепоче він, і я зачаровано спостерігаю, як його щоки наливаються і рум’яніють, а тріщини на губах зникають. Під сорочкою він здається повнішим. Джекові очі блищать, а вени біля них пульсують, коли він кидає медальйон назад.

Ловлю, одразу відчуваючи його порожнечу, потім кладу у кишеню, а апельсиновий порошок ховаю під пов’язкою на рукаві. Після цього встаю.

— Приходь ще, — каже Барлоу, відкидаючись назад і підбираючи коліна.

— Десь за тиждень, — киваю я.

До мене підходить Імоджен. Ми вже майже не маємо часу, але є ще одне запитання, яке я маю поставити.

— Чому я? — кидаю. — Напевно, вони запропонували тобі таку ж винагороду. То чому ти відповідаєш на мої запитання, а не на їхні?

Джек прищурює очі.

— Коли вони закрили тебе тут і ламали кістки, правда ж ти кричала, благаючи, щоб Ріорсон тебе врятував?

— Що?

Кров відливає від мого обличчя. Він не просто так запитав мене про це.

Джек нахиляється трохи вперед.

— Ти плакала за Ріорсоном, коли вони прив’язали тебе до стільця і дивилися, як твоя кров заповнює тріщини між камінням на шляху до стоку? Я питаю лише тому, що, присягаюся, відчуваю це, коли лежу на підлозі, — весь твій біль співає мені про це колискову.

Я здригаюся.

— Опа... — Посмішка Джека спалахує і задоволено гасне, викликаючи в мене нудоту. — Ось чому я вирішив відповідати на твої запитання. Щоб ми обоє знали, що я досі можу порізати тебе навіть без леза.

Я вдихаю запах, який переслідує мене в кошмарах, і оглядаюся навколо. Частина мене вірить, що це була галюцинація, коли я була прикута до крісла, а інша очікує побачити Ліама. Проте я бачу лише висушений сірий камінь, з якого вичерпали всю магію.

— Ти справді думаєш, що це єдина кімната, де я відчувала муки? Біль не новина для мене, Джеку. Він мій давній друг, з яким я проводжу більшість своїх днів, тож я не проти, щоб він тобі трохи поспівав. Якщо відверто, це місце вже навіть не схоже на ту камеру, після всіх ваших ремонтів. Як на мене, вона трохи безбарвна. — Я відходжу вбік. — Імоджен, я готова йти.

— І що мені тепер завадить розповісти твоєму улюбленому писареві про те, що ти годуєш ворога? — Джек широко посміхається.

— А воно якось важко говорити про те, чого не пам’ятаєш.

Імоджен підходить до нього, і посмішка з його обличчя зникає.

Через кілька хвилин ми піднімаємося сходами і бачимо Ріаннон, Рідока та Соєра, які чекають у тунелі.

— Богам на милість, ці четверо без мене взагалі на щось придатні? — бурмоче Імоджен.

РОЗДІЛ
ТРИНАДЦЯТИЙ

Після трьох невдалих спроб скласти іспит, із 15 січня Джесінію Нейлварт було виключено зі шляху адептів, а також позбавлено всіх священних привілеїв і відповідних обов’язків. Я передаю курсантку Нейлварт під командування професора Ґрейді, на його надмірно авторитарне клопотання.

При цьому висловлюю свій рішучий протест.

Офіційні протоколи квадранта писарів,
полковник Льюїс Маркгем, комендант

— А що не так? — Ріаннон знизує плечима і відштовхується від стіни. — Ми ж не лізли, коли Вайолет гралася в інквізитора. Ми цілком поважаємо кордони.

— Ви взагалі маєте якісь уявлення про особисті кордони? — Імоджен кидає погляд на їхню трійцю. — Коли ви вже всі йдете з нею, то я перепрошую, але не зможу долучитися до цієї безумовно захопливої прогулянки до Архіву. Побачимося на шикуванні.

Вона кривляється, віддаючи честь Рі, і завертає ліворуч у бік квадранта. — Джек сказав, що ми можемо бути оточені венінами і навіть не знати про це, — повідомляю друзям.

— Це дуже заспокоює, — відповідає Соєр, спершись на милиці.

— Маєш класний вигляд, — змінюю тему, зауваживши рум’янець на його щоках. — Свіжа зачіска? Чисто поголений?

— Просто навмисне рано встав, щоб як слід підготуватися до зустрічі, — підколює Рідок.

Ми спускаємося тунелем, не випускаючи Соєра з поля зору.

— Стулися, — Соєр хитає головою. — Я рано встав, щоб мати час припасувати до ноги незугарний шматок дерева, бо це єдиний час, коли різьбяр був вільний. Починаю думати, що мені варто вигадати щось самому.

— Так, усе так. Але чого варта сама лише думка про зустріч з однією чарівною писаркою — вона робить цю ранкову годину цілком стерпною. — Рі, яка стоїть зліва від мене, розтягує усмішку на ціле обличчя.

— Слухай, от кого-небудь колише, що там у вас із Тарою? Чи, може, комусь є діло до того, що Ріорсон і Сорренґейл сруться, як баба з дідом? — Соєр дивиться на нас, потім на Рідока. Його лице одразу стає червоним, і навіть магічне світло не може це приховати. — Рідок он трахається, як жаба. Але ні, вони будуть колупатися саме в моїх трусах.

Ми ще кілька кроків витримуємо, перш ніж всі вибухаємо сміхом.

— Як жаба? — ірже Рідок, ідучи справа від Соєра. — Це максимум, на що здатна твоя фантазія? На жабу?

— Ми з Тарою — це далеко не новина, — Рі знизує плечима. — Функції командирів не найкраще впливають на наші графіки. Але ми разом, коли маємо час, і це аж ніяк не означає, що ми зустрічаємося з іншими. — Вона кидає косий погляд у мій бік. — Але він має рацію: ви з Ріорсоном сваритеся, як одружена вже років п'ятдесят пара за те, хто митиме посуд після вечері.

— Це неправда, — заперечую я, але Соєр киває.

— Сто відсотків, — підтакує Рідок. — До того ж завжди одна й та сама тема. — Він прикладає руку до грудей і каже: — «Я довірятиму тобі, якщо не матимеш секретів!» — Тоді опускає руку і супиться. — «Колись тобі подобалася моя таємничість, і взагалі, ти можеш не шукати проблем хоч клятих п'ять хвилин на день?»

Рі так регоче, що мало не задихається.

Примружую погляд на Рідока.

— Ще трохи побалакай — і я встромлю кинджал у чийсь орган, відповідальний за жаб’ячі ігри.

— Не треба хейтити мене тільки за те, що я єдиний тут справжній одинак, який може дозволити собі жити наповну.

Ми завертаємо за ріг, і в полі зору з'являються величезні круглі двері до Архіву.

— Командування, напевно, потайки радіє тому, що ти з Ріорсоном, — припускає Соєр, перекладаючи руку на держак правої милиці. — Нащадки вершників завжди стають сильнішими, а з вашими печатями, то й поготів. Мельґрен, мабуть, особисто супроводжуватиме вас до храму, щойно отримаєш призначення.

— Сумніваюся, що Лоял мене впустить, — кажу. — Навіть не пам’ятаю, коли востаннє переступала поріг її храму. Я перестала молитися їй багато років тому, так само як і Гедеону, — просто зі злості. Любов і мудрість не з’являлися саме тоді, коли я цього потребувала.

— Якщо генерал взагалі витримає, щоб так довго чекати, — Рі стріляє брівкою. — Ріорсон уже закінчив навчання, наприклад.

— Ми якось таке не обговорюємо, — хитаю головою. — Не те щоб я була проти цього в майбутньому, але зараз я більше зосереджена на тому, аби дожити до випуску. А ти?

— Можливо, колись, — розмірковує вона. — Я тільки кажу, що тобі вже пощастило, бо Мельґрен не витягнув тебе з Бойового сповіщення, щоб особисто владнати твоє сімейне життя, сподіваючись, що ви з Ріорсоном наробите дітей, які через двадцять один рік вирішуватимуть долю королівства на полі бою. — Рі штурхає мене в плече.

— Який недалекоглядний, — каже Рідок, коли ми проходимо повз писаря-першокурсника, що чергує біля дверей Архіву.

Аромати пергаменту та чорнил заповнюють мої легені як запах дому. Я дивлюся на стелажі, що вишикувалися праворуч від печероподібного приміщення, ніби мій батько може вийти будь-якої миті.

— Ми прийшли до курсантки Нейлварт, — каже Рі писареві-першокурснику біля столу замовлень, що позначає невидиму межу, яку можуть перетинати лише ті, хто одягнений у кремові туніки.

Курсант поспіхом іде геть, а Рідок витягує стілець для Соєра, і наш друг сідає на те саме місце, на якому я провела не один рік свого життя, готуючись вступати до цього квадранта.

— З тобою все гаразд? — тихо запитує Рі.

Я киваю і змушую себе швидко усміхнутися.

— Просто застрягла у власних спогадах.

— Розслабся, Вайолет. — Рідок сідає поруч із Соєром. — Доля нашого світу залежить всього-на-всього від того, чи знайдеш ти те, що залишилося від Іридів. Хіба це може бути причиною для хвилювань? — Він потирає потилицю. — До речі, як думаєте, що це за слово таке — «іридові»? Як ірисові? Ніби такі кольорові?

— Так, — одночасно відповідаємо ми втрьох.

— Бляха. Мені більше подобалося лахати з Соєра. — Рідок відкидається на спинку стільця.

Ми вже бачимо Джесінію. Вона несе нам цілий стос книжок у шкіряних палітурках. Хтось із третьокурсників ні сіло ні впало заступає їй дорогу.

Вона обходить перешкоду стороною, не звертаючи особливої уваги, але інцидент одразу повторюється з другокурсником.

— Вони ще гірші за вершників. — Соєр міцно стискає милиці, аж біліють пальці, і відкладає їх на стіл.

— Не те слово, — погоджуюся з ним.

Але з гордістю відзначаю, як Джесінія високо тримає голову, коли якийсь третьокурсник хамувато витріщається на неї з першого ряду навчальних столів. Він помічає на собі мій примружений погляд, і його одразу попускає.

— Я написав заяву на ім’я Ґрейді, щоб він включив мене у пошуковий загін, — знакує Рідок, коли Джесінія підходить до нас. — Думаєш, погодиться? — Він піднімає на неї брови.

Писарка кладе на стіл шість книжок і тепер має вільні руки.

— А Вайолет потрібен хтось, хто володіє льодом? — питає вона.

— Не виключено, — Рідок говорить і показує одночасно. — Здається, це залежатиме від твоїх досліджень.

— Це якась форма тиску на мене? — знакує Джесінія і закочує очі, але вже на Соєрові її погляд лагіднішає. — Тобі не обов’язково було йти аж сюди, — жестикулює вона, а Рідок перекладає. — Я б і сама до тебе прийшла.

— Я. Хочу. Тут, — повільно показує Соєр.

Ми з Ріаннон усміхаємося. Він швидко вчиться.

На якусь мить на чолі під кремовим каптуром з’являються дві схвильовані рисочки, але Джесінія із розумінням киває, а тоді дивиться на мене.

— Я принесла шість томів. Думаю, вони можуть тобі знадобитися, — показує писарка, а Рідок неспішно перекладає для Соєра.

— А тут ніхто тобі не докучає, бо я можу поховати кого треба? — запитую швидкими рухами. — Андарна з радістю підсмажила б кількох мудаків, якщо такі завелися серед писарів.

— Із задоволенням! — захоплено підтакує дракониця.

— Не заохочуй її, — втручається Терн.

Джесінія озирається на курсантів, які приходять до зали перед початком своїх занять.

— Я вже вдосталь надивилася на кров, — жестикулює вона. — І я можу впоратися зі своїм покаранням за дезертирство.

— Покаранням? — Мій шлунок стискається.

— Вони... — «Вигнали» хоче показати Соєр, але в нього виходить слово «штурхнули», тож він зневірено опускає руки. — Бляха, — лається у стелю. — Рідоку...

— Я зрозумів, — каже Рідок і одразу знакує: «Обіцяю не будувати на тебе жодних сексуальних планів».

Джесінія широко розплющує очі.

— Боги, рятуйте нас, — нервується Рі, а тоді швидко перекладає жестами. — Рідоку!

— Але ж тим гірше для них, — словами і жестами зауважує Рідок.

— Пригадай лише, — знаками звертаюся до Джесінії, — за цими столами колись сиділи тільки ми удвох.

Вона затискає губу між зубами, тамуючи усмішку.

— Я хотів сказати. — Соєр кидає погляд на Рідока, щоб той перекладав нормально. — Вони вигнали її з програми адептів. Вигадали якісь дурнуваті тести, які вона, як і було задумано, провалила.

Западина в моєму шлунку глибшає. Я знала, що Маркгем знайде, як покарати Джесінію за те, що вона обрала Аретію, але навіть уявити не могла, що він вижене свою найкращу писарку. Тим паче, що кращої на шлях адептки годі шукати.

Джесінія перескакує очима з Рідока на Соєра: такого погляду я не побажала б навіть найлютішому ворогу.

— Ця інформація тебе не стосується, щоб ти ще й нею ділився, — показує вона.

Рідок перекладає.

— Якраз це я зрозумів, — бурмоче Соєр. — З огляду на твоє нове призначення, вони повинні знати.

— Я не згодна, — показує Джесінія у відповідь, а потім демонстративно відводить погляд, і її очі знаходять мене. — Не треба турбуватися за мене. Не я воюю з венінами. — Це слово треба показувати по буквах.

— Це все дуже прикро, — шепочу і показую руками.

— Не все. — Вона хитає головою. — Мені дали одне завдання. Єдине, в чому, вони знають, мені можна довіряти — допомагати тобі з дослідженнями. Ну, офіційно під керівництвом Ґрейді, але насправді це ж твоя справа.

І вони обмежили її у доступі до знань? Мені потрібні будуть надзусилля, щоб проковтнути камінь гніву, який піднімається у горлі.

— Як же це несправедливо.

Джесінія корчить мені таку гримасу, ніби каже: ой, я вас прошу!

— Я лишилася наодинці зі скарбницею королівських фоліантів, які ніхто не брав до рук щонайменше останні чотириста років. Тільки глянь, як я страждаю. — Вона закочує очі й усміхається.

— Ти вже знайшла якісь згадки про Іридів? — запитує Рідок.

Джесінія кліпає і позирає на нього тим поглядом, який я бачила достатньо разів, щоб мене перетрусило за нього, коли вона починає знакувати.

— Так, ось у другому томі, що на столі.

— Справді? — Його обличчя сяє.

— Авжеж, — із незворушним виразом обличчя відповідає вона. — Було так і написано, що коли остання Іридка вилупиться, то вона пов’яже курсантку, народжену від вершниці і писаря, і буде та обдарована не однією, а двома печатями.

— Ти не приколюєшся?! — схвильовано жестикулює Рідок. — Це пророцтво? — Він повертається до мене. — Вайолет, ти...

Я миттю хитаю головою.

Рідок зітхає і піднімає долоні до Джесінії.

— Тобто приколюєшся? І нема ніякого пророцтва.

— Тобі гаплик, — шепоче Соєр.

Джесінія дещо нахиляється над столом ближче до Рідока.

— Звісно, немає ніякого пророцтва, — показує вона різкими жестами, прищуривши на нього очі. Цього разу Соєрові перекладає Ріаннон. — Є тільки наукова праця. Ледве я закінчила перекладати щоденник Ліри, як на мій стіл лягли інші щоденникові записи за шістсот років. Чи ти справді подумав, що за перший тиждень доступу до цієї книгозбірні я одразу знайшла потрібні записи? І при цьому не побігла до Вайолет, щоб негайно поділитися такою надважливою інформацією?

Я розгойдуюсь на підборах.

— Я як би сподівався на це, — каже Рідок і одразу перекладає це. — А ти страшна, коли злишся.

— Я не якась там оракулка, що служить під кайфом у храмі цілий день. Я — надзвичайно освічена писарка. Якщо будеш відповідно поводитися в моїй присутності, я не злитимуся, — відповідає Джесінія, а потім повертається до мене. — Я зібрала для тебе ці шість книг, більшість із яких стосується найпівденнішого острова — Девереллі, оскільки це останній острів, з яким ми мали зв’язок. Подумала, що з цього можна почати, але попереджаю: Ґрейді попросив томи про дослідження Смарагдового моря на півночі.

Вона штовхає книжки через стіл до мого краю і знову піднімає долоні.

— Якщо чесно, то я просто в шоці від того, скільки всього бракує у книгосховищі. Слава богам, що королева Марая надіслала тобі свій список, бо нам не вистачає... — Джесінія схиляє голову набік, ніби згадує щось. — Я навіть не знаю, чого нам вистачає. Але вчора я читала щоденник генерала Кадао, і там, після його слів, де він зазначає, що, можливо, існував зовнішній острів, який підтримував Друге Кровланське повстання, сторінки з цілим розділом вирвано. — Вона роздратовано опускає руки. — Я не можу досліджувати те, чого у нас просто немає.

— Друге Кровланське повстання було підтримане острівним королівством? — запитую, повільно виводячи жести, щоб точно не помилитися. — Але це було в чотирьохсотих, так? І вважалося, що Кордин відправив туди солдатів. Ми розірвали будь-які зв’язки з більшістю островів після того, як вони стали на бік Поромієлю у 206 році, вони ж, своєю чергою, вбивали всіх наших посланців протягом наступних століть. Тож звідки генерал Кадао міг про це знати?

— Саме так, — знакує писарка. — Я можу пригадати лише одного писаря, який міг би знати відповідь на це запитання. — І вона піднімає брови, виразно дивлячись на мене.

Ой... Я кліпаю, блискавично обробляючи інформацію, а коли доходжу неминучого висновку, на язик навертаються одне-єдине слово, і те нецензурне.

— Це ти? — питає мене Рі, одночасно показуючи. — А нє, чекай, Маркгем?

Хитаю головою.

— Мій тато. Але всі його дослідження і всі неопубліковані праці зараз вкрай важкодоступні.

Мої плечі опускаються. Я була така зайнята тим, щоб забрати мамині щоденники після її смерті, що забула про те, що залишив там батько.

— Важкодоступні — це тобто нам потрібен Аарік і нічна вилазка? — запитує Соєр, а Рідок перекладає.

— Радше нам потрібен Дейн, і щоб він ще був готовий зрадити свого батька.

Що малоймовірно.

— Після того як генерал Аетос відрікся від сина на очах у цілого квадранта, це не має становити проблеми, — каже Ріаннон, піднімаючи брови, коли перекладає на жести.

— Ну, і Дейнові це вже не вперше буде, — додає Соєр.

Хитаю головою.

— Тоді він покинув Наварру, а не свого батька, і повірте мені, коли я кажу, що є різниця. — Дивлюся на книги, потім повертаюся до Джесінії. — Дякую тобі за це і взагалі за всю роботу, яку ти робиш. Я почну з цього.

Три дні по тому я сиджу на Бойовому сповіщенні, все ще обмірковуючи проблему з Дейном, поки Девера крутить зап’ястям і в аудиторії розгортається найбільша карта Континенту, яку я коли-небудь бачила. І це жахливе видовище.

— Гадаю, її привезли з нашими речами з Аретії вчора, — зауважує Кет, що сидить зліва від мене.

— На цій карті набагато більше червоного, ніж хотілося б, — зауважує Рі, постукуючи ручкою по записнику.

Проклятий колір простягається від Безплідних пустищ угору, вздовж річки Стоунвотер, і закінчується неподалік від Самари, де потім розтікається вздовж лінії фронту, наче ворог шукає слабкі місця. Але Самара стоїть. Ксейден у безпеці, принаймні наразі. Його немає вже понад десять днів, а Терн починає божеволіти, що непокоїть мене також. Щодня Ксейден ризикує своєю душею і здоровим глуздом. Або він знайде рішення, про яке писав, або нам доведеться шукати спосіб витягти його на цей бік кордону.

Більша частина Брейвіку всіяна червоними прапорцями, особливо вздовж річки Данни, але на Циґнісен останнім часом не нападали... Хоч вони досі не прислали своїх курсантів.

Столиця Брейвіку — Золя — впала кілька місяців тому, але її перенесли в Суніву на півночі провінції, і та досі тримається. Я не можу не ставити собі запитання, де розташовується літній будинок з бібліотекою королеви Мараї. Сподіваюся, що принаймні він добре захищений.

— Кордин досі в безпеці, — шепочу до Кет.

— Та чи надовго?

Губи Кет стискаються, але я не сприймаю це на свій рахунок. Моя сестра перебуває в Аретії, а от її — за межами сфер.

— Як бачите, — каже Девера, намагаючись заспокоїти аудиторію, — уздовж сфер відбуваються постійні цілеспрямовані рейди, зосереджені на Самарській заставі. Ми пояснюємо це тим, що то просто найкоротший шлях, який веде ось сюди — до місць кладки.

Я дивуюся. Не схоже на неї — давати нам відповіді.

— Наші знання про венінів до цього моменту були дещо... обмеженими, — визнає Девера.

— Це м’яко кажучи, — бурчить під ніс Рідок.

— Без сумніву, дехто з вас був розчарований відсутністю занять протягом останніх кількох тижнів. Якщо ви зазирнете під свої сидіння, то дізнаєтесь, чому ми так довго чекали.

Я нахиляюся вперед, як і всі інші курсанти, і знаходжу під своїм сидінням товсту книжку в полотняній палітурці. Витягую її звідти, мимоволі кліпаю очима, бо надто різко підвелася. Тоді дивлюсь на рівний корінець, перш ніж відкрити зміст.

— «Посібник з перемоги над венінами капітанки Лери Доррелл», — читаю я вголос, і далі: «Веніни: великий довідник» і... багато іншого. Ти подивись: вони зробили нам цілу антологію.

— Ти вже прочитала все це, хіба ні? — запитує Рі, гортаючи свій примірник.

— Усе, крім останнього. — «Темні володарі в темні часи». Текарус присилав її мені в Аретію.

— Мій двоюрідний брат Дрейк уклав довідник, — Кет задоволено мружиться.

— Так, ми зрозуміли, Кет. Ти, як завжди, найкраща. — Рідок переглядається з Рі. — Нам потрібен примірник для Соєра.

Рі киває.

— Ми не можемо дозволити Соєрові надто відстати, інакше йому буде важко наздогнати нас, коли він вирішить повернутися.

— Щось я не бачила тут багато одноногих вершників. — Кет ховає свою книжку під записник. — Та й взагалі... жодного. Може, тобі варто запитати його, чого він хоче, перш ніж робити такі припущення?

Вона має рацію, тож я не огризаюся на неї за перший коментар.

— Протягом останніх кількох тижнів курсанти з Квадранта писарів працювали не покладаючи рук, щоб надрукувати достатньо примірників. Тепер кожен із вас отримав по одному. — Девера сідає, спершись рукою на стіл. — Звісно, у цій книзі не буде нічого нового для льотчиків, тож я певна, що ви всі пройдете перший тест нового курсу з історії з блискучими результатами.

Вона звертається до Кіандри:

— Цей курс викладатиме професорка Кіандра, і, для швидкості та зручності, заняття будуть проходити в цій аудиторії по вівторках і четвергах. Оскільки експерт із рун відмовився приїхати до нас, ви також будете по черзі, двотижневими циклами, відвідувати Аретію для рунічних інтенсивів. Зверніться до своїх командирів чот за новим розкладом щодо спільного використання летовища та дат проведення занять із плетіння рун.

Аудиторія починає гудіти. Навіть третьокурсникам, що сидять позаду нас, є чим поділитися одне з одним. Я озираюся через плече і помічаю Дейна у верхньому ряду. Він так часто відлучався, що я досі не встигла попросити його допомогти мені дістатися татових досліджень.

— Не треба нарікати, — попереджає Девера, піднімаючи палець. — Ми додаємо до розкладу лише три заняття, і всі вони рятуватимуть вам життя.

— Плюс три пари? — стогне Рідок, і його слова луною розходяться по аудиторії. — Це на додачу до досліджень пошукового загону? — Він дивиться в мій бік. — А я лише подужав половину першого тексту про Девереллі.

На моїх губах з’являється усмішка, бо Рідок обома ногами вже там, куди потрапити немає жодних шансів.

— Я серйозно. Слабаки не одягають чорних одностроїв, — напучує професорка Девера. — Читайте — і будете жити. Не читаєте — то помрете. Усе просто.

Вона зітхає, потім розправляє плечі й обводить поглядом кімнату.

— Однак я із жалем повідомляю вам, що під час друку з’явилася нова важлива інформація, яка не увійшла до книжки. Із трьох різних джерел ми отримали підтвердження, що старші за званням веніни — ми вважаємо, шо це Мудреці і Майстри, — можуть мати печаті та володіють силою.

Западає густіша за сніг надворі тиша. Кожен курсант, окрім тих, хто вже знав, завмирає. Їм знадобилося цілих десять днів, щоб підтвердити це?

— Я знаю, — каже Девера з невластивою їй м’якістю. — Це шокуюча інформація. Я дам вам кілька секунд, щоб її перетравити.

Помічаю, як у рядах перед нами опускаються голови, наче нам щойно оголосили про остаточну поразку. Я їх розумію. Більшість із нас вчили боротися з льотчиками лише за допомогою дрібної магії.

— Гаразд, кілька секунд вичерпано. — Девера встає — Ласкаво просимо до нових бойових обставин, де ми не тільки не переважаємо в небі, а ще й поступаємося на землі. Ви можете і повинні очікувати, що зіткнетеся з темним володарем, який матиме таку саму здібність, як ваші колеги, ваші товариші по рою, приміром. — Вона дивиться на мене. — Або як ви самі.

Знову здіймається шум і гам. Девера піднімає руку, просячи тиші в залі.

— Беручи до уваги ці обставини, характер занять із двобоїв під наглядом професора Еметтеріо також зміниться і тепер вимагатиме володіння силово, що допоможе краще підготувати вас до справжнього бою. — Її голос підвищується через наростання стурбованих розмов. — Але смерть більше не є прийнятним результатом двобоїв із однокурсюсками. Історії зведення особистих рахунків на матах скінчитися раз і назавжди. Нам потрібно, щоб кожен із вас дожив до випуску.

— Легко казати, якщо не виходиш проти Сорренгейл! — вигукує Керолайн Ештон.

Слушно. Я не знаю, як це взагалі можливо з моєю силою печаті.

— Ми не збираємося кидати вас на поталу вовкам, — каже їй Девера. — Третє заняття, яке ми додаємо, матиме практичний підхід, щоб підготувати вас до бою «печать на печать». У вас буде ротаційний список викладачів, щоб навчитися працювати з усіма видами печатей, і Східне крило тимчасово позичило нам свого наймогутнішого вершника, щоб у цьому допомогти і почати навчання.

У горлі стискається, а серце починає калатати.

— І на цій ноті... — Девера жестом вказує на двері в кінці кімнати, і я обертаюся так швидко, що перед очима все пливе. — Подивіться, кого ми для вас запросили.

Ксейден стоїть у дверях поруч із професором Каорі, недбало притулившись до одвірка і схрестивши руки на грудях. На його губах грає зовсім легка, але незаперечна усмішка, коли наші очі зустрічаються.

Я й собі миттєво розпливаюся в усмішці. Дякувати богам, він знайшов спосіб залишатися в межах сфер. Як викладач...

Викладач.

Капець. Стаття восьма, розділ перший Кодексу поведінки вершників.

Усмішку на моєму обличчі змінює суцільне розчарування. Ксейден нахиляє голову, а тіні шкрябають у мої щити.

— Що таке? — запитує він, коли я його впускаю.

— Привітайте нового члена вашого командування. Професор Ріорсон, — оголошує Девера.

Мої ребра стискаються так сильно, наче можуть завадити серцю розбитися.

— Здається, наші стосунки щойно закінчилися.

РОЗДІЛ
ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Хоча льотчики володіють лише дрібною магією, мій чималий досвід перебування у Північному крилі показує, що вони — небезпечні супротивники як у битвах розумів, так і в рукопашному бою.

Молодшим вершникам варто бути дуже обережними.

Не вступайте з льотчиками в бій, якщо в цьому немає потреби.

«Тактика: частина друга»,
мемуари лейтенанта Лірона Панчека

— Категорично не погоджуюся, — відповідає Ксейден, ще до того як Каорі встигає забрати його з аудиторії.

У вухах стоїть гул. Девера далі веде про зміни в нашому розкладі, пояснюючи, як нас ділитимуть на пари для нового заняття із Ксейденом, яке вона називає «спарингом із печатями».

За кілька хвилин нас звільняють.

Усе добре. Усе гаразд. Подумаю про це пізніше. Зараз у мене інша мета і варто зосередитися на ній, тобто на ньому. Він стоїть на півдорозі по коридору, коли я разом із рештою рою виходжу з Бойового сповіщення.

— Щось ти не дуже щаслива, — кидає Рі, стріляючи в мене збоку поглядом. — Що таке? Тепер будете бачитися весь час.

— Ага, — відповідаю я, киваючи трохи вимушено. — На парах. — Я стаю навшпиньки, але з моїм зростом навіть так нічого не видно через натовп курсантів. — Мені треба спіймати Дейна.

— Дейна? — здивовано перепитує Рі. — Щойно з’явився Ксейден, а ти йдеш шукати Дейна? — Вона прикладає тильний бік долоні до мого чола. — Температури наче немає.

— Якщо чесно, — кажу тихо, щоб не почула Кет (о боги, це мед на її зловредну душу), — після останнього оголошення я не впевнена, що готова зараз зустрітися із Ксейденом. І я вже кілька днів не бачила Дейна. Треба його знайти і спитати... — Піднімаю брови.

— Ну, так, — киває Рі, коли ми минаємо аудиторії третьокурсників, а тоді виглядає поперед себе. — Він стоїть у дверях кабінету професора Каорі, розмовляє з Бодхі. То ти скажеш мені, що відбувається у вас із Ріорсоном?

— Дякую. Кодекс, стаття восьма, розділ перший, — відповідаю я і починаю швидко пробиратися вперед через потік курсантів.

— Ой... Не спізнися на тактику польоту! — кричить подруга мені вслід.

Я вибираюся із ріки курсантів до глибокої арки дверей кабінету Каорі, щоб нікого не затримувати і поки мене саму тут не затоптали. На щастя, Дейн ще нікуди не зник.

Помітивши мене, він спрямовує на мене всю свою увагу. Дейн притискається до дверей, щоб впустити й мене.

— Ві?

— Вибач, що заважаю, але ти вже кілька днів пропадаєш у серединних землях, а мені конче треба з тобою поговорити.

Поправляю лямки рюкзака на зболілих плечах. Цього тижня на тренуваннях Імоджен була несамовита, плюс мої сеанси самостійного володіння теж даються взнаки.

— Ти не заважаєш, — запевняє Дейн. — Ми просто вирішуємо питання з розкладом польотів.

Бодхі бігає поглядом між нами і жестом запитує:

— Хочете усамітнитися?

— Не від тебе, — хитаю головою.

— А, — відповідає він і пропонує помінятися місцями, стаючи спиною до натовпу. — Так буде трохи краще.

— Що трапилося? — запитує Дейн, стишуючи голос.

Я не маю часу на вступні промови. Це може бути мій єдиний шанс.

— Потрібна твоя допомога. Я розумію, що прошу багато, тому просто викладу все як є, а тоді вже ти подумаєш.

Коридор за спиною Бодхі поступово порожніє.

— Звучить зловісно, — каже Дейн, вивчаючи мене поглядом. — У тебе неприємності?

— Ні, — я хитаю головою. — Мені потрібно дещо, що мій батько залишив у своїх покоях перед смертю. Нічого такого, що треба було б спалити чи щось подібне.

— Дослідження? — здогадується Дейн, і вираз його обличчя трохи згладжується.

Киваю.

— Воно... сховане. А покої головнокомандувача Басґіату захищені щитами. Пройти можна тільки по лінії крові або шлюбу. От тільки ця лінія більше не моя.

— Зрозуміло... — Бачу, як смикається його кадик. — А не краще самій попросити в мого батька? Я зараз у нього не в фаворі. — Дейн кліпає, миттю маскуючи біль, що спалахує в його очах. — Він тут, розмовляє з Панчеком за кілька кімнат звідси.

— Боюся, він їх мені не віддасть, — кажу повільно. — Він ще торік згадував, що хотів би мати те дослідження. Тому я боюся, що він може залишити його собі, або що він чи Маркгем почнуть там правити щось.

— Тобто ти хочеш, щоб я допоміг тобі його вкрасти? — Дейн схрещує руки на грудях.

— Так. — Немає сенсу брехати.

— Не впевнений, що батько ще вважає мене родичем по крові... — починає Дейн, але раптом за ним відчиняються двері.

— Що ж, це не зайняло в тебе багато часу, — зі сміхом каже Каорі, а потім дивиться через плече. — Вони навряд чи прийшли до мене. — Він повертається до нас. — Тільки швидко, курсанти. За десять хвилин у нього зустріч. А зараз перепрошую, мушу йти.

Ми поступаємося дорогою, професор Каорі виходить у вже порожній коридор.

— Професоре Ріорсон, — тон Дейна не надто шанобливий, коли він вітає Ксейдена, що з’являється на порозі.

Мій пульс одразу підскакує, і я п’янію від його вигляду. Щетина на щоках, повні губи і ці розкішні очі, у яких немає жодного натяку на червоний колір.

— Вайолет, — Ксейден ігнорує Дейна і свого двоюрідного брата. Його голос ковзає по моїй шкірі, наче оксамит. — На кілька слів наодинці.

— Не дуже гарна ідея, — я повільно хитаю головою.

— У мене бували й набагато гірші ідеї. — Ксейден простягає мені руку.

— Ти тепер викладач. — Тримаюся за лямки наплічника, щоб не потягнутися до його руки. — А я — курсантка.

— І що? — Ксейден витріщається на мене.

— От лайно, — тихо каже Дейн. — Стаття восьма, розділ перший.

— Чекайте. Тобто ви розійшлися? — голосно питає Бодхі.

— Так, — підтверджую я.

— Ні, — одночасно відповідає Ксейден, дивлячись на свого двоюрідного брата, а тоді різко переводить погляд на мене і повторює: — Ні.

— Я маю на увазі... якщо ти наш новий викладач, то згідно з Кодексом... який поширюється на вас принаймні доти, доки ти обіймаєш цю посаду, — розмірковує Дейн. — І я не можу пригадати жодної іншої статті, яка б це положення скасовувала.

— Тебе ніхто не питав, Аетосе, — попереджає Ксейден.

— Не треба тільки на мене звалювати. Не я писав Кодекс. — Дейн повертається і йде з піднятими руками. — І не я погоджувався на цю роботу.

Ксейден напружується.

— Що ж, у мене заняття, тож щасти вам з усім цим. — Бодхі поспішно зникає одразу за Дейном.

Ксейден вичікує лише мить, перш ніж схопити праву лямку мого наплічника і потягти мене до кабінету Каорі. Ось тобі й не запізнюйся на заняття.

Він відпускає мене і зачиняє за нами двері.

— Ґаррік не прилетів із тобою?

Як на мене, це найлінивіша тактика затягування часу, але це все, що мені залишається, коли я відступаю до столу Каорі, уникаючи двох стільців, що стоять перед ним. Кабінет — один з найбільших, з двома арочними вікнами і вбудованою книжковою шафою, в якій безладно складені книги заповнюють кожен можливий сантиметр.

— Враховуючи, що він був небезпечно близько до мене, коли я втратив контроль, ми вирішили, що програма няньки не була настільки ефективною, як ми сподівалися.

Ксейден притуляється до стіни ліворуч від дверей, його плече впирається в раму з намальованим зображенням драконів Перших Шести.

Не семи.

— Ну, тепер ти тут, і це більше не повториться. — Впираюся долонями в стіл і підстрибую, щоб всістися на його край. — Я пообіцяла собі, що зроблю все, щоб врятувати тебе, вилікувати, тож якщо це означає, що ми не можемо бути...

— Не треба закінчувати це речення. — Ксейден підходить, і моє серце калатає дужче з кожним його кроком. — Ти й так тут найсмертоносніша. Я не турбуюся про якісь там звання. Це нічого не змінює.

— Ми живемо за Кодексом, — повторюю я.

— Я живу за тобою. І взагалі, я завжди, як ти пам’ятаєш, класти хотів що на кодекси, що на правила поведінки. — Він бере в долоні моє обличчя і нахиляється, впираючись своїм чолом у моє. — Я твій, а ти моя, і немає жодного закону чи правила в цьому або в наступному світі, які б це змінили.

Я заплющую очі, але це не заважає мені закохатися в нього ще більше.

— То що ж нам робити?

— Каорі вважає, що для нас можуть зробити виняток. Я тільки маю попрохати про це у Панчека за кілька хвилин.

Його великі пальці торкаються моїх щік, і я повільно розплющую очі, чіпляючись за надію, що він має рацію і що все може бути так просто.

— Незважаючи ні на що, ти повинен залишитися тут. Ти був на кордоні лише тиждень. — І подивися, до чого це призвело.

Я не мушу вимовляти вголос те, про що ми обоє зараз думаємо.

— Знаю. — Ксейден піднімає голову. — І найгірше те, що я навіть не пам’ятаю, як сягнув джерела чи, взагалі, як черпав силу під час бою. Я просто її мав.

І якби не Сґейл... — Його груди здіймаються з глибоким вдихом. — Вона вперше заговорила зі мною — точніше сказати, кричала на мене, — і я вирвався, зупинився, але шкоди вже було завдано. Я підвів тебе.

— Ні, не підвів. — Я стискаю його зап’ястя. — Ми з цим розберемося. І, якщо Панчек зробить для нас виняток, то я маю дещо тобі розповісти.

Ксейден киває.

— Зустрінемось у твоїй кімнаті...

Двері відчиняються, і я миттєво опускаю руки, але Ксейден не рухається ні на міліметр.

— А, професоре Ріорсон, — каже Аетос з порога. — Каорі казав, що ви можете бути тут, тож я подумав, що візьму на себе цю незручну справу. Щоб ви бува не зганьбилися перед полковником Панчеком із проханням зробити для вас якийсь там виняток із правил.

Мені зводить шлунок. Не потрібно володіти печаттю Мельґрена, щоб знати, що цей бій не буде за нами.

— Генерале Аетос. — Руки Ксейдена пестливо ковзають з моїх щік. Він повертається обличчям до командира. — Я офіційно прошу зробити виняток щодо статті восьмої, розділу першого, на тій підставі, що ці стосунки вже існували раніше, а посада є тимчасовою.

— Відхилено, — відповідає Аетос навіть не задумуючись. — Я виконаю наказ Мельґрена і дам вам посаду, хоча вважаю, що є вершники, які більше підходять для цієї ролі. Але не обманюйте себе, Ріорсоне, я не хочу, щоб ви були тут. З помилуванням чи без, зі званням чи без, я не забуду, що кілька місяців тому ви холоднокровно вбили віцекоменданта і рознесли цей заклад на порох. Ваша прихильність до курсантки Сорренґейл дає мені чудовий привід вигнати вас із мого коледжу, і я з радістю скористаюсь ним, якщо ви порушите Кодекс поведінки, професоре. Це, може, й армія генерала Мельґрена, але це мій навчальний заклад. Ви розумієте?

Боги, як я його ненавиджу.

— Що ти мудак? Абсолютно, — Ксейден піднімає середній палець. — І що посилати тебе не суперечить Кодексу поведінки. Я перевіряв.

Аетос червоніє і кидає в мій бік блискавичний погляд.

— Прощання закінчено. Ідіть на заняття, курсантко.

— Нічого не змінюється. Будемо далі робити те, що вміємо найкраще, — каже Ксейден.

— Викрадемо половину зграї і втечемо в Аретію?

Я сповзаю зі столу, злість розпалює мою силу майже до точки кипіння.

— Ні, вчена дупо. Ховатимемося. Принаймні наразі.

— Наразі, — погоджуюся я, коли генерал Аетос відсувається від дверей і я можу нормально вийти. — А щоб ви знали, кого треба ненавидіти, — кажу через плече, коли опиняюся в коридорі. — Ксейден не вбивав Варріша. Це зробила я.

Аетос застигає на місці із виряченими на мене очима, але власне в цей час із неосвітленої арки навпроти виходить Дейн. Він дивиться на батька так, ніби той покинув свого дракона вмирати на полі бою.

— Ходімо, Вайолет. Я проведу тебе.

Ми мовчки йдемо до сходів.

— Це не зовсім твій вчинок. Ти завдала останнього удару, але ми обоє знаємо, що Варріша вбив я, — тихо каже Дейн, коли ми спускаємося на третій поверх. — Ти могла б розповісти йому і, можливо, використати цю інформацію, щоб отримати виняток для себе.

— І як би це допомогло тобі?

— О, коли справа стосується мого батька, ти мені нічим не допоможеш, — він гірко сміється. — А щодо нього самого, то йому ніхто вже не допоможе, здається.

— Дейне, — шепочу і ненавиджу те, як він схожий зараз на мене рік тому і відчуває те, що я відчувала тоді до власної матері.

— Він буде в Калдирі на наступних вихідних. — Дейн киває, ніби відповідаючи на запитання. — Тоді ми заберемо дослідження твого батька.

Вау. Ці змішані почуття нагадують все що завгодно, але не перемогу.

Наступного понеділка я роздумую, чи не вдаритися головою об стіл на дванадцять осіб, який заповнює простір того, що мама називала «кімнатою планування» на другому поверсі адміністративної будівлі. Це, мабуть, було б кращим використанням мого часу, ніж слухати, як капітан Ґрейді та лейтенант — бляха, я вже забула його ім’я — сперечаються перед картою Континенту, що висить між двома вікнами, про те, де нам краще розпочинати пошуки.

Яка моя улюблена частина карти? Намальовані від руки безформні плями, які начебто мали б позначати острівні королівства на півдні та сході. Мені вистачило рівно трьох хвилин цієї «наради», щоб зрозуміти, що ніхто тут дупля не ловить, що ми робимо.

Джесінія, яка сидить з лівого кінця столу зі стосом книжок, пером і пергаментом, ведучи протокол наради, вже двічі закотила очі. Вона тепер офіційно обрана для цієї місії.

— Будь ласочка, скажи, що ти вже поруч, — прошу Ксейдена, коли тіньовий зв’язок між нами міцнішає, реагуючи на ближчу відстань.

— Піднімаюся сходами, — відповідає він.

— На північ — це очевидна відповідь. — Ґрейді знакує й одночасно говорить, як і всі від початку зустрічі, тоді чухає бороду, нетипово для нього підстрижену неакуратно.

— Так, ми неодмінно повинні зважитися ступити на незвідану територію, — саркастично зауважує капітанка Анна Віншир, що сидить праворуч від мене. Дуже балакуча капітанка піхоти із полунично-русявим волоссям, меткими карими очима і зазубленими лезами, припасованими до плечей з обох боків. От тільки, якщо не брати до уваги безлічі нагород за мужність на її уніформі, я ніяк не можу зрозуміти причин, з яких саме її обрали до загону.

Насправді я не можу збагнути, чому взагалі обрали будь-кого з присутніх тут. Навпроти мене сидять щонайменше троє старших вершників, яких я зустріла вперше, а та, котру я вже знаю — Аура, — сидить якнайдалі праворуч, ближче до мали. Принаймні хоч Голдена немає. Його теж не було в списку, що для мене стало певним полегшенням. Можливо, вони таки вирішили відмовитися від королівського представника.

Ґрейді далі сперечається із ним же обраною командою.

— Північ — це...

Двері зліва від мене відчиняються. Заходить Ксейден.

Усі голови повертаються в його бік, але моя — найшвидше. Останні чотири дні здавалися вічністю. Бути поруч із ним, не маючи до нього того доступу, до якого я звикла, — це страшні муки. Я завжди знаю, де він, коли його щити опущені і навіть коли вони підняті, і я ловлю себе на тому, що заглядаю за кожен ріг, сподіваючись, що в темряві ховається щось більше, ніж тінь.

Ксейден спить у своїх викладацьких покоях, і виявилося, що прокрастися до нього не просто складно, а неможливо. На кожному кроці, куди б я не пішла, обов’язково знайдеться який-небудь наваррський вершник.

Бібліотека? Юен Фабер мусить пильнувати свій рій. Аякже.

Гуртожиток? Аура виявляє раптовий інтерес до нічного патрулювання коридорів. Авжеж!

Провідати Соєра? Керолайн Ештон тут як тут. Як же без неї та її посіпак?

— Це закрите засідання, — каже лейтенант Забула-як-його-звати, з обуренням витягуючи своє ямочкувате підборіддя.

— Я пробачаю вам, що ви мене не запросили, — відповідає Ксейден, опускаючись у крісло зліва від мене.

Я стримую усмішку. Він може думати, що змінився, але цей коментар, безперечно, належить тому самому Ксейдену.

— Ми не приймаємо сепаратистів, — починає сперечатися лейтенант. Руки рухаються несамовито, коли він показує репліку жестами.

— Ви вже прийняли, — перериваю я з милою усмішкою.

Джесінія ховає підборіддя в туніку, і я знаю, що вона сміється.

— Можемо марнувати час на суперечки, — каже Ксейден, — а можемо просто погодитися, що Терн нікуди не полетить без Сґейл, і зайнятися вже ділом.

Перо Джесінії шкрябає по пергаменту. Вона швидко все записує в протокол, але на її губах досі добре помітна усмішка.

Щелепа капітана Ґрейді напружується, але це єдина видима ознака його роздратування. Із такою кількістю смуг на рамені, він мав би це передбачити. Мені цікаво, як він упорається, враховуючи, наскільки нелогічно сформовано наш загін.

— Гаразд, — нарешті каже Ґрейді, — курсантко Нейлварт, будь ласка, внесіть прізвище Ріорсона до нашого списку. — Він опускає погляд на стіл. — Усіх, хто тут є, я обрав для цієї місії, тому що я їм довіряю. Представтеся, якщо ви ще цього не зробили, — наказує він іншим, а потім відвертається і дивиться на карту.

— Капітанка Генсон, — киває жінка з туго заплетеними чорними косами, що сидить праворуч від нього. — Повелителька вітру.

— Лейтенант П’ю. — Чоловік біля них звужує свої блідо-блакитні очі і представляється. — Далекогляд.

— Лейтенант Фолі. — А, точно! Так його звати. — Аграрій.

— Курсантка Бейнгевен, — Аура випинає підборіддя. — Повелителька вогню.

— Капітанка Віншир, — посміхається Анна. — Офіцер зв’язку з піхотою.

— Лейтенант Ріорсон, — відповідає Ксейден. — Таке враження, ніби він взяв список найпоширеніших печатей і просто почав навмання тицяти в імена.

— І ще там немає жодних льотчиків чи аретійських вершників, — перебираю пальцями ручку. — Не надто відповідає духу союзництва.

— Чому немає печатей із силою щитів? — запитує Ксейден. — Очевидно, що ми вийдемо за межі сфер, якщо тільки ви не думаєте, що в межах Наварри сховане ціле лігво, про яке Емпіреї ні слухом, ні духом.

— Ну, тобі ж вдавалося одне таке приховати, — огризається Фолі.

— Те, що Емпіреї не знали про нього шість років, каже все, що мені потрібно знати про твої та твого дракона пріоритети, — Ксейден знизує плечима.

— Досить! — наказує Ґрейді. — І я відправив запит генералові Тінері щодо конкретного повелителя сфер. Очікую відповідь.

На якусь мілісекунду Ксейден супить брови. Мені цього достатньо, щоб зрозуміти, що він копирсається в їхніх намірах.

— Могли б просто запитати мене. Міра Сорренґейл — єдина вершниця, яка має досвід за межами сфер, і вона перебуває в Аретії.

Я міцно стискаю ручку. Міра була б моїм першим вибором... якби мене спитали.

— Це Південне крило, а воно, як відомо, під командуванням генерала Тінері, — похмурий погляд П’ю лягає на Ксейдена.

— За винятком Тиррендору, — відповідає Ксейден, — який, згідно з Другою аретійською угодою, тепер належить дому правителів. — Він нахилив голову набік. — Тобто під Улісезом і Кілінн, а вони підпорядковуються мені.

Скрегіт пера по пергаменту — єдиний звук, який заповнює цю незручну паузу, поки одні підбирають свої щелепи з підлоги, а інші силуються стулитися.

— Мушу сказати, що зловживання владою може інколи бути досить сексуальним. — Я відкидаюся на спинку стільця, намагаючись приховати усмішку.

— Не починай, — попереджає Ксейден. — Я й так ледве тримаю руки при собі. Якби ти знала, як часто я думаю про те, щоб прокрастися до твоєї кімнати...

Серце починає битися частіше.

— Це ви так тепер будете поводитися, лейтенанте Ріорсон? — запитує Ґрейді, і його шия починає червоніти. — Ви вважаєте доцільним розкидатися титулами, коли обговорюють військові справи? Не дарма, однак, аристократи не одягають чорної форми.

— Узагалі-то це трапляється дещо частіше, ніж ти думаєш, — бурчу під ніс і непомітно показую жестами подрузі.

Джесінія відриває перо, не записуючи мого дотепного зауваження, але вона явно стримує сміх.

— Залежить від того, як будуть вирішуватися важливі питання, — погрожує Ксейден.

Його жести виходять різкішими, а спокійний тон звучить небезпечно. Лейтенанти навпроти нас починають невпевнено соватися на стільцях.

Я ковзаю поглядом в його бік і відчуваю, як волосся стає дибки на потилиці. В його очах спалахує щось таке... холодне. Хоч вистачає один раз кліпнути, щоб воно зникло. Гм...

— Бачу, у тебе зі мною будуть проблеми, — попереджає капітан Ґрейді.

— Можливо, — Ксейден киває.

— Отже, як згадувалося раніше, — Ґрейді глибоко видихає, бо червоні плями вже перекинулися з його шиї на підборіддя. — На віднайдення драконів сьомої породи нам дали рівно пів року. Члени Сенаріуму вимагають, щоб ми тримали їх у курсі і регулярно звітували щодо того, як просуваються пошуки в місцях, де потенційно можуть перебувати дракони сьомої породи...

— Що за дебільне марнування часу, — кипить Ксейден.

— Тобто це означає, що спершу місця для пошуку ми оберемо в межах простих польотів, — веде далі Ґрейді.

— Почекай, зараз буде ще цікавіше. — Я кручу ручку між вказівним і великим пальцями, щоб хоч чимось зайняти руки. — Я скучила за твоїми пальцями.

— Я за твоїми також, — відповідає Ксейден, не зводячи очей з карти, але під стіл закрадається смужка тіні, яка в’ється вгору по моїй нозі і піднімається мені на стегно. — І за твоїм ротом. Особливо зараз, коли це єдине, що я можу собі дозволити.

І хоч на язик так і просяться слова, що він не повинен себе обмежувати, я цього не скажу. Те, що Ксейден знову не втримався і черпав із землі під час останнього вильоту, не додає мені впевненості.

— Тому я вирішив почати вздовж північного узбережжя, — закінчує капітан Ґрейді.

Брови Ксейдена підпирають стелю.

— Я ж казала, що буде цікавіше.

— Чому? — Капітанка Генсон тарабанить пальцями по столу.

— Зосередження операції на узбережжі, — Ґрейді прочищає горло, — дає нам доступ до магії. До того ж, ви чудово знаєте, Смарагдове море майже не досліджене...

— Тому що моряки не повертаються з найглибших вод, — заперечує Генсон, а потім дивиться в мій бік. — А де б твоя дракониця хотіла їх шукати?

— Курсантка Сорренґейл тут не командує, — втручається Аура.

— Нагадаю, що ти тут лише тому, що я вирішила тебе не вбивати, коли ти виступила проти командира мого крила, — відповідаю їй. — Усе це якась одна велика помилка. Єдині люди в цій кімнаті, яким я довіряю, — це ти і Джесінія, за якою паперова робота, тобто вона навіть не полетить із нами.

— Згоден. З Мірою буде трохи кращий баланс сил, але й цього недостатньо.

— Останній відомий контакт із яким-небудь із острівних королівств був із Девереллі, — порушую незручне мовчання. — З того, що я читала, острів торгує не лише крамом. Якщо там є інформація, ми можемо купити її за відповідну ціну. Треба дивитися в усі сторони, а не лише на північний напрямок.

Джесінія ледь помітно киває, записуючи мою пропозицію.

Усі навпроти нас починають говорити одночасно.

— Якщо поліземо туди, вони нас вб’ють.

— Розділення сил послабить загін.

— Там самі драконофоби.

— Якби на островах були дракони, хтось із мешканців, напевно, цим уже похвалився б.

— Або використали б їх для нападу, — кажу подумки.

— Що тобі відомо? — запитує Ксейден, ковзаючи смужкою тіні на внутрішній бік стегна.

Блін, важко думати, коли він так робить.

— Зі щоденника Кадао хтось вирвав сторінки із записами про Друге Кровланське повстання. Джесінія вважає, що там ішлося про участь острівного королівства, хоч минуло вже не одне століття, відколи ми розірвали з ними зв’язки. А Аетос запитував мене про дослідження батька ще минулого року...

— Перохвости. — Підборіддя Ксейдена смикається. — Пригадую, він казав щось про це на шляху до летовища.

— Отож-бо. Згадка про драконів разом з островами підказує мені, що нам треба податися на південь.

Спостерігаю, як інші переходять на крик і починають махати руками. Аура кричить найпронизливіше. Досить сміливо для курсантки.

— Я не знаю, що таму татовому дослідженні, але пам’ятаю, як одного дня він почав його приховувати, десь за пів року до смерті. Якби він хотів, щоб це потрапило до Аетоса чи Маркгема, то залишив би все в Архіві.

— А де залишив? — Ксейден дивиться в мій бік, а крики тільки наростають.

— Воно в їхніх покоях. — Я скривилася. — У покоях генерала Аетоса. Не хвилюйся, Дейн погодився допомогти мені знайти це дослідження.

— Слова «не хвилюйся» і «Дейн» не можуть траплятися в одному реченні. — Ксейден розминає шию.

— Тихо! — раптом кричить Ґрейді, уже весь червоний. — Якщо не брати до уваги уже наведені логічні міркування, аудієнція в Девереллі і так може коштувати нам надто дорого. Тому південний напрямок не розглядається, — каже він мені, а потім повертається до капітанки Генсон. — А щодо Смарагдового моря, можливо, дракони і є причиною того, що моряки не повертаються. До подальших вказівок вважайте, що наступного місяця ми полетимо на північ. Підготуйте припаси. Нараду завершено.

Курва! Кожна клітинка в моєму тілі проситься на південь.

— Залишся, — каже Ксейден. — Я вбив би за тридцять секунд із тобою.

— Звісно.

Чорт, навіть просто обійнятися — це вже чудово.

Коли всі, навіть Джесінія, виходять, ми із Ксейденом залишаємося. Але Аура Бейнгевен не поспішає. Вона стала у дверях і вигнула брови дугою, спостерігаючи, ніби якась нянька, як я збираю речі.

— Так, Ауро? — запитую, закриваючи наплічник.

— Чекаю, щоб провести тебе назад до квадранта. — Вона витріщається на Ксейдена. — Не хочу, щоб ти влипла, знаєш, чи зробила щось таке, про що довелося б доповідати генералові Аетосу. Ґрейді призначив мене супроводжувати тебе і всяке таке.

Радше наглядати. Яка ж ти сука...

— Може, ти маєш на увазі Панчека?

Аура хитає головою.

— Аетос чітко дав зрозуміти всім командирам крил, що Кодексу поведінки слід дотримуватися до останньої букви. — Вона примружується. — А ми, звісно, передали наказ далі. Як виявляється, багато хто радий зробити твоє життя якомога жалюгіднішим.

— Супер. — Вимушено усміхаюся, а тінь сповзає з мого стегна.

Щоб їй не було про що доповідати, я проходжу повз Ксейдена навіть не підводячи очей.

— Ми знайдемо час, — обіцяє він.

— Ти тут у безпеці. Це все, що має значення.

Принаймні поки не вирушимо на північ.

РОЗДІЛ
П'ЯТНАДЦЯТИЙ

Хоч бойові печаті й бувають дуже погрозливими, є дві речі, які зроблять будь-якого вершника вразливим: брак щитів та напад великою групою. Ніколи не дозволяйте ворогу себе оточити.

«Поромієльські грифони»
бойове дослідження майора Ґаріона Савоя

У п’ятницю надходить черга нашого рою спускатися кам’яними сходами відкритого амфітеатру Квадранта піхоти. Минуло вже чотири дні, відколи я востаннє бачила Ксейдена. І всі ці дні він постійно закривався щитами. Ще трохи, і можна буде знову почати писати листи.

Амфітеатр піхотинців — це вкарбована у північний хребет напівкупольна арена, розташована дещо далі на захід від їхнього квадранта. Він радше схожий на бойову арену, ніж на аудиторію. І хоча він величезний — може вмістити всю тисячу з гаком курсантів піхоти, — нині вдень у магічно прогрітому просторі перебуває лише наш рій, Керолайн Ештон із Першого крила і неймовірно красивий чоловік, що стоїть посеред сцени амфітеатру. Нетерпіння вирізьблене на кожній рисочці його обличчя. Він завжди подобався мені у формі, але коли я бачу його у тісному спаринг-костюмі, з мечами, припасованими до спини, мені одразу хочеться, щоб це був приватний урок.

— Як же прикольно, — випереджає мене Слоун. — Всюди холодно, по краях сніг, але таке враження, наче тут зараз літо.

— Погодний щит? — здогадується Лінкс, струшуючи сніг, що швидко тане, зі свого короткого чорного волосся.

— Гадаю, тут є щось ще.

Враховуючи, що всередині магія липне до мене, як іриска, я впевнена, що в цьому місці ми змінюємо не тільки погоду.

Щойно скидаю зимову льотну куртку на середині сходинок, в мої щити шкребуться тіні. Я відкриваюся рівно настільки, щоб впустити Ксейдена.

— Я скучив. — Він поглинає мене швидким поглядом, тоді відводить очі.

— Я теж. — Кладу куртку на перший ряд кам’яних сидінь, де вже розклалися однокурсники, і лишаюся в традиційній формі для двобоїв. — Це тут ти ховався?

— Вітаю вас в амфітеатрі — на першому занятті з двобоїв із печатями. Мені більше подобається називати це місце ареною, — оголошує Ксейден, коли ми сходимо вниз.

Підлогу арени вимощено дугоподібної форми бруківкою різних відтінків, але видно тільки початок її, тому що за півтора метри починаються покладені поверх неї спортивні мати.

— Хто вже володіє силою печаті, тримайтеся на цій частині, де камінь, але — увага, це дуже важливо — не на матах. Хто ще не володіє, сідайте в перший ряд. — Він жестом вказує на місця позаду нас, і курсанти сідають. — Якщо під «ховався» мається на увазі встановлення неймовірно складних захистів, якими могла б пишатися навіть твоя сестра, то так. До того ж не схоже, що ти була супервільна весь цей час. Бодхі каже, що ти або читаєш, спершись на Андарну, або орудуєш на полігоні.

Година на день — ось що я собі пообіцяла. Попри холод чи втому, я щодня на хребті з Терном. Відпрацьовую менші, більш точкові удари до того стану, поки руки не перетворюються на холодець.

— Я також багато часу проводжу в бібліотеці, — кажу, розминаючи плечі, і займаю місце між Рідоком і Ріаннон за два ряди від мат, де закріплюю петлю з провідником на лівому боці. — Пошуковий загін, можливо, й вирушить на північ, але я все одно читаю все, що можна знайти про Девереллі, хоча відомостей недостатньо.

А ще цілі томи про темних володарів, які надіслали королева Марая і Текарус, хоча в них немає й натяку на якісь ліки чи навіть згадки про те, що дракон коли-небудь спалював веніна, як це зробила Андарна. Мабуть, добре, що я не можу проводити всі свої ночі із Ксейденом, інакше я не ковтала б стільки книжок, як зараз.

— Ворушіться! Невже так важко розібратися, хто де має бути? — Його погляд блукає по мені. — Пошуковий загін?

— Так назвав його Рідок, і воно якось прижилося, — знизую плечима.

З’являється ще один рій. Курсанти займають місця праворуч від наших третьокурсників, прямо навпроти нас, а посередині лишаються найстарші.

— Аетос незабаром вирушає до Калдиру, тож ми готуємося до того, щоб проникнути в покої моїх батьків. — Я здригаюся. — Тобто, в його покої...

— Потрібна моя допомога? — Ксейден вивчає поглядом наш ряд, очевидно, оцінюючи сильні та слабкі сторони.

— Наразі ні, але я дам знати, якщо щось зміниться.

Розминаю ліве коліно і переконуюся, що пов’язка добре тримається. Як би часто мене не відновлював Бреннан, цей суглоб ніколи не загоюється надовго.

— Тобі вдасться вислизнути до Чантари на цих вихідних? Ми витягуємо Соєра в люди.

— Сподіваюся, ти чудово проведеш час, але спостерігати за тобою через весь паб звучить як тортури. — Ксейден клацає зубами. — Здається, ми більше часу проводили разом, коли я служив у Самарі.

— Так і є, зате тут ти в безпеці.

Я перераховую всіх наших тут. Праворуч від Ріаннон, разом з Імоджен і Квінн, стоять Брейґен і Нів, льотчики з третього курсу, а по ліве плече Рідока — Трейґер, Кет, Марен, Бейлор, Евелінн, Слоун і Кай. Аарік і Лінкс сидять позаду нас. І раптом я усвідомлюю, що всі четверо першокурсників із рою Першого крила теж сидять.

Дракони не поспішають, коли справа доходить до проявлення сили.

— Безпеку дещо переоцінюють. — Ксейден дивиться в бік Першого крила. — Ви вже всіма плітками поділилися?

— Ми просто обговорювали, чи з когось, хто випустився менш ніж рік тому, може вийти хороший викладач. — Лоран Яшил складає руки на грудях. Самовпевнений третьокурсник з яскраво-фіолетовими пасмами — один із найкращих бійців у їхньому крилі.

— Ніфіґа собі, — шепоче Ріаннон.

Куточок моїх губ піднімається. Що б там Ксейден не запланував, вони щойно на це заслужили.

— То перевіримо, чи зможеш ти завалити мене, і знайдемо відповідь на це запитання просто зараз. — Ксейден згинає пальці. — Ти ж металург, так?

— Соєр теж має бути тут, — шепочу я Рі.

Моє серце крає.

— Так, тільки, як я не намагалася переконати його, нічого не вийшло. — Її рот напружено стискається.

Блін, я не це мала на увазі.

— Ти робиш все, що в твоїх силах. Я не мала на увазі...

— Я знаю. — Її плечі опускаються.

— Металург, — Лоран киває. — І тому вони гострі. — Він заходить на мату, видобуваючи з-поза стегна меч, а з-за пояса — кинджал.

— Молодець. — Ксейден двічі плескає в долоні, але ноги тримає в стійці. — Сподіваюся, вони тобі допоможуть.

Лоран піднімає меч і обходить Ксейдена зліва.

— Ти не збираєшся витягати зброю?

— Побачимо. — Ксейден знизує плечима, стежачи за рухами Лорана. — А тепер зроби нам обом послугу і не стримуйся. Починай.

Лоран атакує, а мої ребра стискаються навколо легенів, наче лещата.

Ксейден навіть не поворухнувся. Лоран біжить, аж поки не опиняється за метр від нього, а тоді виставляє вперед меч, тримаючи напоготові кинджал при боці.

Ксейден підпускає клинок до самих грудей, і мені перехоплює подих. Але він вчасно відступає вбік і б’є лівим кулаком по зап’ястку Лорана. Той кричить, а меч випадає з рук. Проте ось він уже розвертається, і, перш ніж меч опускається на мату, замахується кинджалом у лівій руці, і я малюю траєкторію дуги, якою рухається лезо, цілячи в яремну вену.

Ксейден хапає Лорана за передпліччя і викручується, одночасно загинаючи руку супротивника за спину ліктем вгору. Лоран кричить від болю й розчарування. Потім Ксейден вириває кинджал з Лоранової руки і відштовхує його.

— Бляха, оце сталеві нерви називається, — бурмоче Рідок, хитаючи головою. — Ще секунда — і він би...

Але секунди не було, бо Ксейден точно знав, що збирався робити Лоран.

— Мені завжди подобалося спостерігати за тобою на матах. — Я розпливаюся у повільній усмішці.

— Знаю, — відповідає Ксейден, розминаючи шию. — Я кілька разів використовував це на свою користь.

Ще б пак!

Лоран спотикається, але, треба віддати йому належне, одразу ж повертається обличчям до супротивника.

Ксейден кидає кинджал, і той застрягає в маті між ногами Лорана.

— Забагато енергії витратив на удар. Груба сила замість грації руху. Тактика першокурсника. — Він нахиляє голову і дивиться на Лорана поглядом, сповненим нудьги. — Ну а тепер, коли ми пересвідчилися, що я можу надерти тобі сраку без зброї і навіть зайвих зусиль, пропоную перейти до суті заняття і застосувати силу печаті, що скажеш? — Ксейден розводить руки долонями вгору.

Лоран ковтає і, підбираючи свою зброю, уважно стежить за ним.

— Починай, — наказує Ксейден.

Лоран переносить вагу на одну ногу і робить невпевнений рух, але в його очах можна помітити виразний проблиск страху. Він хоче зайти за Ксейдена збоку. На мій превеликий жах, чоловік, якого я кохаю, навіть не дивиться, як Лоран підкрадається до нього ззаду. Ні, замість того щоб стежити за рухами свого супротивника, Ксейден дивиться на мене і підморгує. Лоран атакує ззаду, водночас його меч починає збільшуватися на очах. А Ксейден не зводить з мене погляду до тієї миті, поки клинок не зависає над його шиєю. Тоді дивиться вниз, під ноги, на відкинуту в полуденному сонці тінь від меча і загинає один палець.

Тінь кидається назад на Лорана, миттєво обвиваючи його горло та руку.

Лоран випускає меча і падає на коліна в тому самому місці, де щойно стояв Ксейден. Обличчя третьокурсника наливається кров’ю. Він намагається схопити тінь, що стискає його горло. Решта рою починає незграбно відступати назад. Ксейден опускає руки.

Тінь повертається на місце, а Лоран жадібно хапає ротом повітря.

— У твого хлопця можна або по вуха закохатися, або до усрачки його боятися, — коментує Рідок. — Я зараз не впевнений, що саме відчуваю.

— І те, й інше, — відповідає Кет зліва від нього. — Це цілком можливо. Можеш мені повірити.

— Проте ти не мусиш нічого відчувати до нього, — бурмоче Трейґер.

Рідок дивиться на мене і закочує очі.

— Я ніколи його не боялася. — Прикушую посмішку.

Ксейденові очі знаходять мої, і мій пульс прискорюється.

— І він не мій хлопець.

Рі пирхає, а Рідок саркастично піднімає великі пальці вгору.

— Погоджуюся, — каже Ксейден. — Надто приземлений термін, щоб описувати ним те, що між нами. — Вставай, — наказує він Лорану, який досі збирає себе докупи на маті.

Той, хитаючись, підводиться на ноги і обмацує фіолетовий синець, що виступив у нього на горлі.

— У мене два мечі і чотири кинджали, — каже йому Ксейден. — А ти не додумався їх нагріти й скрутити? Зробити з ними хоч щось?

— Я використав свій меч... — починає Лоран.

— Нерозумний вибір. Повертайся до свого рою, — відпускає його Ксейден, забирає зброю і сходить з арени. — Ви напевне зауважили, що тут встановлено погодний щит, щоб вам було зручно і комфортно протягом перших кількох занять. Але от чого ви не могли помітити, так це того, що зона з матами захищена найкращими в усій Наваррі фахівцями зі щитів.

Ксейден змахує руками, і від його ніг навсібіч розбігаються тіні. Вони виростають у велику хмару темряви, що летить прямо на нас, але вдаряється об невидимий щит. Клуби темряви відбиваються від нього з лячною швидкістю і розсіюються за лічені секунди.

— За деякими винятками, — Ксейден дивиться в мій бік, — все, чим ви володієте, залишиться між супротивниками на маті. Ваші печаті не покинуть амфітеатру і не загрожуватимуть кампусу. Це я вам гарантую. І саме тому, коли я прошу вас не стримуватися, очікую, що ви діятимете відповідно. Тому що веніни себе не стримуватимуть. Наступний охочий?

Один за одним він кладе майже всіх на лопатки, точніше на зад.

Проти Ксейдена виходить повелителька вогню. Він ухиляється від полум’я й одним рухом зап’ястя збиває суперницю з ніг її ж тінню.

Квінн створює ще одну себе, але коли тіні підсікають її, справжня Квінн падає, а проекція розсіюється.

У Ріаннон клапоть тіні вириває з хватки кинджал і приставляє їй до горла.

Керолайн ледве встигає підняти руки, як Ксейден потоком тіні виштовхує її з мати на тверду частину арени.

Нів ступає на килимок уже стискаючи кинджали в руках. Вона використовує дрібну магію, щоб підняти їх у повітря.

— Оце вже цікавіше, — посміхається Ксейден, коли кинджали летять на нього, але тіні перехоплюють летючі об’єкти та повертають їх вістрями до опонента — і зброя вже летить Нів просто в груди.

Вона виставляє руки, але тіні самі падають, відпускаючи кинджали, і ті встромляються в мату.

— Дійшло? — запитує Ксейден, коли Нів збирає свої кинджали і повертається в стрій. — Мені не потрібно витягати меча, бо я сам — зброя. Просто для розваги ще добре володію кинджалами.

— Ні, — озивається захриплим голосом Лоран. — У тому, що ти всіх перемагаєш на матах, нема нічого нового: це ми знаємо ще з минулого року.

— Правильно. — Ксейден підводить брову зі шрамом. — Раніше під час двобоїв, як і під час викликів, нашим пріоритетом було за будь-яку ціну перемогти опонента. Тобто ми тренувалися наодинці і шукали перевагу... — Куточок його рота піднімається. — Наприклад, щоб отруїти наших опонентів. — Він засовує руки в кишені. — Свою тактику ми тримали в таємниці, бо нам потрібна була перевага на матах. Різниця між моєю роллю як курсанта чи командира крила минулого року і як вашого викладача зараз полягає в тому, що я покажу вам свою перевагу. Я хочу, щоб ви вчилися не лише в мене, а й одне в одного. Я допоможу виявити слабкі місця у ваших печатях, щоб, коли ви зіткнетеся з темним володарем, який володіє такою самою силою, ви вже знали, як його перемогти. Кожному з вас є чого повчитися, і я тут, щоб убезпечити вас, поки ви це робите.

— А як бути тим, хто не вміє орудувати? — запитує Керолайн. — Вони просто тренувальні манекени?

— Ми далеко не безпорадні, — пирхає Кет і кидає на Керолайн нищівний погляд. — Я буду у твоїй голові раніше, ніж ти спробуєш застосувати проти мене свою печать води. І тоді подивимося, чи не захлинешся ти власними емоціями.

— О, вона в цьому майстерна, — визнаю я, переносячи вагу на праву ногу.

— Психовплив також може бути смертельно небезпечною зброєю, — погоджується Ксейден. — І якщо ви ще не навчилися захищатися і виставляти щити, то дуже раджу позайматися із професором Карром, перш ніж вийдете проти льотчика чи когось, хто носить нашивку засекреченої печаті. — Він дивиться на Імоджен.

— І ти збираєшся навчити нас, як перемагати тебе? — запитує Аарік з-за наших спин.

— Я можу навчити вас спробувати це зробити, — хитро всміхається Ксейден. — Але є лише одна людина, здатна одного дня перемогти мене, і це не ти, Ґрейкасле.

Мої щоки паленіють, бо голови курсантів повертаються у мій бік.

— Але продовжимо заняття, поки ви тут серед знайомих. З наступного тижня курсанти піхоти сидітимуть в амфітеатрі як глядачі, щоб мати хоч наполовину більше шансів вижити на полі бою. — Ксейден вивчає присутніх. — Ґемліне, ти наступний.

Рідок урешті-решт опиняється ув’язненим у клітці з бурульок власного виробництва.

Слоун відступає з арени зі зв’язаними за спиною руками, навіть не намагаючись боротися з тінями, що тримають її. Я дивлюся на її тавро і запитую себе, чи вона, бува, теж не приховує другу печать.

У Кет і Марен не виходить взагалі нічого. Їх обох викидає із зони мат, і вони, спотикаючись, повертаються на свої місця, от тільки Кет — єдина, хто на мить здається неначе спустошеною через невдачу.

— Ти ж колись його забудеш, правда? — шепоче Трейґер, коли Кет повертається. — Тобі не здається, що це марнування часу — ганятися за кимось, хто тебе не хоче, коли є так багато людей, яким ти потрібна?

Кет кидає на нього погляд, і я піднімаю брови.

Уперед, Трейґере.

— Жодних винятків, Сорренґейл. — Ксейден піднімає на мене брову.

— О, якраз на це я й чекала. — Керолайн підстрибує на пальчиках ніг, як дитина.

— Зроби мені послугу, — кажу Ксейденові, відстібаючи шкіряний ремінець провідника від стегна і припасовуючи його до зап’ястя.

Куля зручно лягає в моїй долоні. Я ступаю три кроки вперед і, опиняючись на маті, усміхаюся та відчиняю двері до Тернової сили.

— Не дай себе спалити.

РОЗДІЛ
ШІСТНАДЦЯТИЙ

З метою підтримки наших вівчарів у часи зростання попиту, наполегливо просимо утримувати своїх пов’язаних драконів і грифонів від приземлень чи полювань у поселенні Чантара, а також в радіусі півтора кілометра навколо.

Повідомлення на дошці оголошень у Чантарі,
записав Персіваль Фіцґіббонс

— О, яка самовпевненість... — Ксейденова усмішка зникає так само несподівано, як і з’являється. Я не встигаю піддатися її чарам, зате добре відчуваю, як тремтять коліна. — Подивимось, як ти впораєшся в темряві.

Тіні розпливаються по всій зоні мат, мов чорна вода, поглинаючи світло до найменшого промінчика. Я в абсолютній пітьмі. Не бачу нічого навколо, лише відчуваю, як темрява обступає з усіх боків. Окей, виклик прийнято.

— Це нечесна гра, — кажу й піднімаю провідник над плечем, випускаючи контрольований потік енергії з лівої руки.

Сферична поверхня потріскує, захоплюючи іскри. Сплав усередині приймає енергію й миттєво освітлює простір навколо мене.

— От бачиш, уже маєш перевагу, — чую його голос, тінь торкається моєї щоки, але не наближається до провідника. — А я просто зрівнюю шанси.

Іду вперед, намагаючись побачити його, перш ніж він знову зануриться в темряву.

— Бий, — наказує Ксейден.

— Щоб влучити в тебе? Ні.

Ліва рука нагрівається, і я зціплюю зуби, намагаючись утримати стабільний потік енергії. Бити набагато легше, ніж контролювати потік.

— Використовуй наш зв’язок, щоб вистежити мене. — Губи торкаються моєї шиї, і по спині пробігають мурашки, але коли я обертаюся, його вже немає.

— Це було б нечесно.

Іду вліво, потім уперед, тоді знову розвертаюся, абсолютно не розуміючи, де я стою.

— Ні, радше було б використанням усіх доступних засобів. Ну ж бо, Вайолють. Недарма я до тебе так звертаюся. Теоретично я міг би вбити тебе вже з десяток разів тільки тому, що ти не хочеш завдавати ударів.

— У тому-то й справа, що я можу вбити тебе одним конкретним, а не гіпотетичним ударом.

Я відкриваюся, але не можу зосередитися на нашому зв’язку, коли моє тіло безперервно перемикає канали. Дідько, я ж і так ніфіґа не бачу в цьому тумані тіней. Опускаю руку і перекриваю потік енергії з кінчиків пальців, коли наді мною проносяться тіні, обдаючи холодним вітром розпалену шкіру.

Зосереджуюся на ниточці нашого зв’язку і на тонкому, ледь відчутному, поштовху праворуч від мене.

— Добре. — Ксейденів голос зміцнює зв’язок, тому я злегка змінюю напрямок, слідуючи за ним. — Я можу плести з усього, що відкидає тінь, але ніхто не знає, що найміцніші нитки — завжди мої. Якщо ти зможеш розібратися в них, відчути їхню відмінність, ти зможеш вистежити, де саме я перебуваю в темряві.

— І саме цього ти хочеш мене навчити? — питаю, проводячи руками по тінях, але всі вони здаються однаковими.

— Ти мусиш навчитися розрізняти їх. Заради нас обох. — Ксейденів голос стає ще ближчим, а невидимий зв’язок немов оточує мене, щойно він обіймає мене ззаду. І от сильніша тінь — його — торкається підборіддя і легко повертає моє лице до плеча і вгору. — Тільки ти.

Його губи знаходять мої у темряві, і він цілує довго й повільно, так, ніби ми єдині люди на цьому світі, ніби час зупинився і немає нічого важливішого, ніж моє наступне зітхання. Поцілунок відточений і ретельний, сповнений безнадійного бажання, що тільки розпалює і змушує прагнути більшого. Серце б’ється швидше з кожним рухом його досконалого язика.

— Бий, — вимагає Ксейден, ковзаючи пальцями по моєму животу і прослизаючи під пояс. — Інакше можуть подумати, що я до тебе надто поблажливий. — Він прикушує мою нижню губу.

— Поблажливість — це протилежне до того,чого я від тебе хочу.

Сила всередині мене піднімається, гуде, наполегливо вимагає дії. Я піднімаю праву долоню до неба над амфітеатром.

Ксейден зникає з-за моєї спини за мить до того, як я завдаю удару.

Спалахує світло, яскраве і переривчасте. Освітлюючи весь амфітеатр, моя блискавка б’є знизу вгору, пробиває заслону щитів і зникає у хмарах над головою. Я чую колективні зітхання курсантів, а темрява знову опускається, поглинаючи все навколо.

— Ти дивовижна, — каже він, уже будучи однією з тіней.

— Чому тільки я? — запитую, обертаючи головою і намагаючись знайти його серед цих темних сил.

— Ти повинна вміти знайти мене, — його слова стихають, а тіні кидаються на мене.

І за мить, коротшу від подиху, вони зникають, а я зашпортуюся біля переднього краю мати і бачу на віддалі спину Ксейдена, який піднімається сходами.

— Заняття закінчено. Сподіваюся, на наступне ви прийдете підготовленими, — каже він через плече, не обертаючись.

— Чому тільки я? — повторюю своє запитання, пречудово усвідомлюючи, що погляди інших курсантів вивчають мене, сподіваючись побачити сліди бою. Оскільки Ксейден пішов неушкодженим. — Ксейдене!

— Бо ти єдина, хто може мене вбити, — відповідає він, навіть на мить не спинившись.

— І тут така Вайолет, — розповідає Рідок наступного дня, розмахуючи кухлем елю. Ми забилися в один із закутків пабу «Шість пазурів» у Чантарі, — налякала свого викладача ударом блискавки, аж він вирішив нафіґ змитися і залишив її потикатися у темряві.

Соєр сміється. Щиро, без фальші. І мені навіть байдуже, чи це через другий кухоль елю, чи хай навіть сама Амарі витягла цей сміх із нього. Мені просто приємно його чути. На мить здається, що він знову один із нас, а всі ми знову є... собою.

Двері різко відчиняються, і, перш ніж хтось встигає їх зачинити, у приміщення вривається заметіль. Заклад переповнений галасливими селянами та курсантами, які приходять сюди по суботах, щоб відпочити. Я помітила Дейна при барі. Він випробовує удачу із цілителькою-друтокурсницею, а Рідок уже тричі відбив спроби вкрасти стільці, які ми тримаємо для льотчиків.

Ми теж забігли до кількох храмів після обіду, але льотчики на богослужінні вже кілька годин. Якщо так піде далі, ми пропустимо останній транспорт до коледжу.

— Ріорсон приставив мені до горла мій же кинджал, — жаліється Рі й хитає головою, ніби досі не може в це повірити. — Я завжди знала, що він сильний, але ніколи не думала, що він може... — Вона замовкає, не знаходячи слів.

— Перебити всіх у кімнаті, не встаючи з місця? — завершую за неї і піднімаю свій кухоль із лавандовим лимонадом.

І водночас він упевнений, що мені потрібно знати, як його вбити.

Зазвичай напій дуже солодкий, але цей ковток гірчить у горлі.

Може, Ксейден і припустився помилки на кордоні, але він не пропав. Одна помилка ще не означає, що все втрачено.

— Саме так, — киває Рі. — А ти завжди це знала?

— Так. — Ставлю кухоль. — Ну, не завжди, але точно після того, як він увірвався в мою кімнату і вбив Орена та інших на нашому першому курсі.

— Про що дискусія? — цікавиться Кет, приземляючи свій кухоль на стіл і сідаючи навпроти.

Вона скидає запорошену снігом куртку. Марен і Трейґер роблять точнісінько те саме.

— Про здатність Ріорсона знищити... ну... тупо всіх, — відповідає Рідок, забираючи пальто з місця для Марен, а Соєр уже пересуває милиці, притуляючи їх до стіни.

— О, — зітхає Марен, сідаючи біля Кет, і кидає на неї погляд. — Це... наче щось новеньке, правда?

Кет втупилася в свій кухоль.

— Він не був таким могутнім, коли ми... — вона не договорює і п’є.

— Наші печаті ростуть і набирають сили, — кажу я, щоб заповнити незручну паузу. — Ми все життя відточуємо володіння ними і пізнаємо свої межі. Третій курс набагато сильніший за перший, так само, як полковник може нараз стерти з лиця землі лейтенанта.

— І ти його не боїшся, — каже Кет і дивиться на мене. — Так ти сказала вчора. Ти ніколи його не боялася.

— Я можу боятися за нього, але його самого я не боюся від Обмолоту. — Проводжу пальцем по краю кухля.

— Тому що ваші життя пов’язані? — Кет нахиляє голову, наче намагається зрозуміти це.

— Тому що він ніколи не скривдив би мене. — Я випиваю ще. — Ксейден мав свої причини бажати моєї смерті, а натомість навчив мене, як завдавати смертельного удару — і це було задовго до Обмолоту.

— Якщо вже згадали про печаті, то я починаю хвилюватися. — Рі змінює тему. — Слоун може поглинати. Минулого тижня Евелінн почала володіти вогнем, а Бейлор проявив далекозорість.

Як Ліам.

— Проте ні Лінксова, ні Аарікова печаті ще не проявилися, а час спливає, — завершує Рі.

— Що станеться, якщо вони не проявляться згідно з вашим графіком? — запитує Трейґер.

— Магія накопичується, і тоді ми ніби... вибухаємо, — відповідає Рідок, показуючи відповідний рух руками. — Але зараз кінець січня. У нас ще декілька місяців, перш ніж це стане небезпечним. Печать Ві он не проявлялася... До коли? До травня? — питає він.

Я кліпаю, згадуючи, як Ксейден уперше поцілував мене біля муру.

— Узагалі-то перший раз був у грудні. Тільки я тоді не зрозуміла цього.

— Мене це не втішає, — похмуро каже Рі, схилившись над кухлем. — Останнє, що нам потрібно, — це щоб Лінкс або Аарік почали біля нас вибухати.

Мої груди стискаються від її слів.

— Нагадайте мені, щоб я не стояла поруч із ними на шикуванні, — каже Кет.

— Усе ж краще, ніж якщо хтось із них виявиться телепатом, — каже Рідок. — Чи можете ви уявити собі страту...

— Ні, — перериває Рі, напружуючись. — Я не можу. І ви теж не повинні. — Вона дивиться на Марен. — Ну як там було в храмі?

— Наші пожертви прийняли, — відповідає Марен із легкою усмішкою. — Вірю, що Амарі наглядатиме за моїми братами в Аретії. Я справді не знаю, як дякувати твоїй сім’ї за те, що ви їх прийняли, Рі.

— Та перестань, — відмахується Рі. — Моя мама любить дітей, а тато взагалі просто в захваті від того, що по дому бігає двійко маленьких хлопчаків. Мені прикро, що вони не змогли залишитися з тобою.

Марен опускає погляд.

— Мені теж, але Басґіат не зовсім підхоже місце для виховання дітей.

Кет кладе руку на її плече.

— Ваші храми Малека та Данни непропорційно великі порівняно з храмами інших богів, — зауважує Трейґер, відкидаючись на спинку стільця. — Крім храму Амарі, звісно.

— Регіональні особливості, — відповідає Соєр, спираючись на підлокітники стільця, щоб змінити позу. Здається, йому зручніше з новим дерев’яно-металевим протезом, над яким він сам працював. Не хотів хвалитися, тому ми не наполягали. — Що ближче до Басґіату, то більше людей думає про війну та смерть.

— Це правда, — погоджується Рідок.

— Ваші писарі не моляться до Гедеона про мудрість? — запитує мене Трейґер, поки Кет із хитрою посмішкою краде ель, до якого він давно не торкався.

— Знання і мудрість — різні речі, — відповідаю я. — Писарі не просять про те, що треба заробити самим.

— Отже, ти не була частою відвідувачкою, коли готувалася до вступу до їхнього квадранта? — Трейґер підсуває свій стілець, бо кілька п’яних курсантів намагаються протиснутися повз нього, й усміхається до Кет, яка п’є його ель.

— Моя мати ніколи не була прихильницею храмів, що навіть дивно, враховуючи її шанобливе ставлення до Данни. Але я воліла бувати у храмі Амарі, — дивлюся на свій майже порожній кухоль. — А коли помер мій батько, я часто заходила до Малека, хоча більше кричала на нього, ніж вшановувала.

— Я-от віддаю перевагу Зігналу, — вставляє Рідок. — Ти можеш вийти з будь-якої ситуацію, якщо матимеш удачу.

— І наша удача на сьогодні, здається, закінчилася. Бо он іде командир крила, — зауважує Рі, швидко відвертаючись до мене.

Льотчики озираються, і ми замовкаємо. Дейн чекає, поки перед ним пройде група курсантів, а тоді прямує до нашого столу.

— Ві... — У його очах досі застиг той мученицький погляд, якому я нічим не можу зарадити.

— Дейне? — міцніше стискаю кухоль.

Краще б він знову був тим самим придурком, аж огидним у своїй впевненості в собі, ніж ось цією порожньою версією мого давнього друга.

— Можна тебе на хвилинку? — Дейн дивиться на інших за столом. — Саму.

— Окей.

Я відштовхуюся від столу, де лишається мій лимонад, і йду за ним у темний безлюдний коридор, що веде до приватних кімнат пабу. У мене стискається серце, коли він повертається до мене обличчям.

— Останні кілька днів я перевіряв охорону татових покоїв, і зрозумів, що провести туди когось і не бути спійманим неможливо. — Дейн засовує руки в кишені своєї льотної куртки.

— Ти мені не допоможеш... — Серце завмирає.

— Я вже пообіцяв, що допоможу. І зроблю це. — Він стискає губи в пряму лінію. — Просто для цього потрібно, аби ти довірилася мені настільки, щоб дозволити самому знайти дослідження та винести його. Бажано завтра ввечері, оскільки мого батька якраз не буде.

От лайно...

Дейнові достатньо буде передати дослідження своєму батькові, і все — він повернеться у таткову милість. Я була впевнена, що цього не станеться, якщо я піду з ним, а тепер? Історія наших стосунків, де було й хороше, й погане, зараз надто сильно загущує повітря навколо.

— Це залежить від тебе, — каже Дейн, знизуючи плечима. — Або ти довіряєш мені, або ні.

— Це не так просто, — поспішаю відповісти я. Є надто багато передумов, щоб усе пішло не так. — Тебе можуть спіймати із цим у руках, або якщо курсанти, які стежать за Ксейденом і мною, помітять, що ти передаєш щось таємно...

— Я вже все це продумав, — ображено перериває Дейн. — Вирішуй.

Я зважую всі «за» і «проти» менш ніж за мить і зітхаю.

— Під столом мого батька в кабінеті є потаємне відділення. Засув розміщується в дальній частині центральної шухляди маминого.

— Матимеш все до ранку понеділка. — Дейн киває.

Як буде, так буде. Тепер моя доля в руках Дейна Аетоса.

РОЗДІЛ
СІМНАДЦЯТИЙ

Моє найясніше сонечко, я так хотів підготувати тебе до всього, що на тебе чекає, але, на жаль, часу вистачило лише на половину потрібних тобі уроків, на половину історії і половину правди.

А часу вже обмаль.

Я підвів Бреннана, коли дивився, як він ступає на Парапет, і схибив знову, коли не завадив Мірі зробити те саме.

Тепер найбільше я боюся, що моя смерть підведе і тебе.

Ми із твоєю мамою не довіряємо нікому. І ти теж нікому не вір.

Віднайдений лист підполковника Ашера Сорренґейла до Вайолет Сорренґейл

— Тадеус Нетієн, — звучить голос понад шикуванням курсантів на засніженому ранковому подвір’ї. Із помосту капітан Фіцґіббонс зачитує список померлих. — Надія Аксель, Каресса Томні.

Оголошення імен кожного вершника на службі, який загинув минулого дня, забирає більше часу, ніж звичний список загиблих у квадранті, але я ціную ці зміни. Це правильно — віддавати шану тим, хто віддав своє життя. І це також нагадує мені, що, хоча Майорка Девера оголосила мораторій на вбивства між нами, є ще ворог, який тільки й чекає, щоб завдати удару, щойно ми вийдемо.

А ще є ворог, який вважає, що я сама прийду до неї.

— Меліна Челстон, — продовжує капітан Фіцґіббонс під пориви крижаного вітру, що розривають сувій і щипають мене за ніс і вуха. — І Руфорд Шарна.

Я розгублено кліпаю.

— Із Третього крила? — Рідок повертає голову ліворуч, а за ним — Квінн та Імоджен, що стоять у ряду перед нами.

— Учора випав із сідалища під час маневрів, — озивається Аарік із задньої шеренги. — Так кажуть у чоті «Хвіст». Заметіль. Гем не зміг його роздивитися через сніг, щоб зловити.

То був нещасний випадок. Чомусь це здається навіть гіршим.

— Хай упокоїть їхні душі Малек, — каже капітан Фіцґіббонс, і після кількох оголошень курсанти розходяться.

Ми вже йдемо до крила гуртожитку, коли біля самих дверей до мене раптом підходить Слоун і хапає за лікоть.

— Маю тобі дещо передати, — каже, втупивши погляд у землю. — Підеш зі мною?

— Звісно.

Слоун зі мною заговорила. Це вже щось.

Вона веде мене через ротонду в загальний корпус, а звідти — до малого читального залу у квадранті праворуч. Цього ранку тут геть порожньо. Я чекаю в кінці зали біля навчальних столів, поки Слоун зникає за першим рядом високих книжкових полиць.

— Можеш на мене дивитися, коли що. — Розстібаю куртку. — Це був свідомий вибір моєї мами.

— Ні, це не так. — Слоун з’являється з проходу між полицями із завантаженим бібліотечним візком і котить його до мене. — Я відчувала її силу, але могла не прийняти її. Могла навіть зупинити її. Тільки я хотіла, щоб сфери повернулися на місце. Хотіла жити, і тому не зупинилася, — закінчує вона пошепки.

— Мені цілком зрозумілі твої почуття, Слоун. — Особливо враховуючи, що моя мама спостерігала за стратою її матері. — Але, повір, я не тримаю на тебе зла...

— Ти знаєш, що я тепер маю чергування в Архіві? — перериває вона і присідає, щоб витягти щось із візка знизу. — Мені здалося, це буде якось доречно, адже Ліам завжди ходив із тобою в Архів.

— Тобі подобається? — Із цим клубком у горлі я не змогла б зараз вимовити довшого речення.

— Ну, сьогодні вранці, наприклад, я змогла побачитися з Джесінією.

Слоун витягає велику чорну полотняну торбу і випростовується.

— Дякую. — Перекидаю торбу через плече і відчуваю, що та таки важкенька.

— Присягаюся, це було не через помсту. — Нарешті Слоун наважується подивитися в мої очі. — Мені шкода, що я не зупинила її.

Чіпляюся обома руками за товсті полотняні лямки торби. Слоун зараз не про Джесінію.

— Добре, що ти цього не зробила. Щоб зарядити камінь, потрібно було віддати чиєсь життя. Якби це була я, то Ксейден, Терн і Сґейл уже були б мертві. Це не міг бути Бреннан, тому що світ його потребує. Аарік... незамінний, а тебе, Слоун, я б не проміняла на жодну сферу. Вона зробила єдиний можливий вибір і віддала своє життя. Ти була лише інструментом.

— Хай там як, — Слоун важко видихає, — Джесінія просила передати, що там дві книжки, які вибрала вона, а третю їй дав хтось із командирів сьогодні вранці.

Дейн. Я розпливаюся в усмішці. Не тільки знайшов і непомітно виніс, але зробив це так, що ніхто нічого не запідозрить. Міцніше стискаю ручки торби на плечі. Це, мабуть, остання праця мого батька.

— Дякую.

— Подейкують, ти прямуєш на північ, — каже Слоун, складаючи руки на грудях.

— На жаль, ці чутки можуть виявитися правдою, — у відповідь кривлю лице я.

— Дивне місцем для пошуків, як на мене, а надто враховуючи, наскільки там холодно. — Слоун морщиться. — Не знаю, як Терн, але Тойрт ненавидить холод.

— Що цілком логічно, — киваю я. — Бо Тойрт — червона. Місця кладки її предків найчастіше розміщувалися вздовж вапнякових скель на березі річки Данни. Інстинкт підказує мені, що північ — неправильний напрямок, але Тернові не заважає холод, а більшості коричневих він навіть подобається. Можливо, тому Ґрейді щось бачить у цьому.

Андарна також не велика прихильниця снігу, але й вона необов’язково має бути типовою представницею свого роду.

— Я на це сподіваюся, — каже Слоун.

— Я теж.

Проте не можу ігнорувати тихий голосок інтуїції, який наполягає на тому, що ми повинні прямувати на південь.

Повертаюся з пакунком до своєї кімнати, і будь-яка надія, яку я відчувала відтоді, як знайшла татові дослідження, переходить у чисте розчарування, коли я розгортаю пергамент і бачу товсту книгу в шкіряній палітурці, захищену складним механізмом. Це шестилітерний замок, і якщо я дам неправильну відповідь, шість флаконів із чорнилом, розташованих на однаковій відстані від країв сторінок, знищать усе, що залишив мій батько всередині цієї книжки. А найгірше, що в центрі палітурки є руна, підозріло схожа на ту, через яку все погано закінчується, якщо магія втручається, щоб відімкнути замок.

Однозначно варто приділяти більше часу вивченню рун.

Витягаю згорнутий клаптик пергаменту, який тато сховав під замком, і впізнаю його формальний почерк:

Перше кохання — назавжди

Дідько. Тато ніколи й нічого не писав так просто. Що ж це, бляха, може означати?

— А може, не треба надто ламати голову? Ми марнуємо час. Це ж очевидно і просто — Ліліт: L–І–L–І–Т–Н. Правильно? — припускає Рідок, коли за кілька днів ми спускаємося сходами до арени.

— Думаю, тато якраз хотів, щоб я поламала трохи голову над цим. До того ж якщо помилюся, то знищиться все, що там записано.

Тримаю куртку під пахвою і роздивляюся сцену амфітеатру, сподіваючись побачити там Ксейдена.

— А може, треба подумати якось по-батьківськи? — міркує Рі.

— Гарна ідея. Тоді, можливо, це Бреннан: В–R–Е–N... — Рідок рахує на пальцях. — Ні, забагато літер. Міра буде навпаки замало. А що, як це Вайолет: V–І–О–L–Е–T?

— Якщо чесно, не думаю, що мій тато загадав це сам для себе. І Ліліт, і Вайолет — занадто очевидні варіанти.

Ми проходимо повз піхоту, яка вже сидить на східчастих рядах амфітеатру, і помічаємо Келвіна, командира одного з підрозділів, із якими ми були в групі під час КВВ. Я киваю, і він відповідає таким самим жестом.

— Добре, а хто був першим коханням Бреннана? — запитує Рідок, тим часом як ми вже майже спустилися.

— У нас дев’ять років різниці. Він не розповідав мені про свої сердечні справи... — Я зупиняюся, коли Рідок сідає на своє місце біля Марен. — Хоча я пам’ятаю, Міра якось казала, що він мав стосунки із вершницею, на рік чи два старшою за нього.

— Здається, це спадкове. — Рідок скидає куртку.

— Ви досі намагаєтеся розгадати пароль, щоб відімкнути цю кляту книгу? — питає Кет, нахиляючись уперед, чим привертає погляди першокурсників перед нами.

— Звісно, інакше вони б про це не говорили, — каже Трейґер, спираючись ліктями на вищий ряд і відкидаючись назад.

— Замало місця? — Нів черевиком скидає його руку. — Що за книга?

— Батько залишив Вайолет книгу, у якій, як всі думають, може бути щось про те, куди дівся рід Андарни, — відповідає Кет. Я кидаю на неї погляд, а вона знизує плечима. — Що? Ніхто в цьому рою не накапає. А тобі, як видно, не завадить трохи свіжих думок, перш ніж будеш готова спробувати набрати пароль.

І то правда, але якого біса?

— Гаразд, перше кохання Міри? — запитує Рі, пробігаючи поглядом між Евелінн, Каєм і Бейлором, які сіли якнайдалі одне від одного.

А поки я думаю, нахиляюся й пристібаю провідник до шкіряного браслета на зап’ясті. Щоденна година тренувань і орудування силою приносить результати, тож я, безсумнівно, завдаю більш точних ударів, але моє тіло вже втомилося від цього.

— Я не впевнена, чи вона взагалі коли-небудь закохувалася. А якщо й так, то мені не розповідала.

— Ти ще навіть не бачила Ксейдена, коли твій тато зустрівся з Малеком... — Рідок пильно дивиться на мене й дещо перебільшено зітхає. — Гей, а твоє перше кохання?

Е ні, шановні, щось не туди вас понесло. Я кладу руки на коліна і помічаю, що над нами сідає ще більше піхоти. Публічно зганьбитися в амфітеатрі — ну що може бути краще?

— Та тато терпіти не міг мого першого хлопця, а про другого навіть не знав, — відказую я.

Аарік повертається всім тулубом, щоб спитати мене просто в обличчя:

— Скільки букв?

— Шість. — Я примружую очі.

— Так... — Він підводить обидві темно-русяві брови. — Ніби підходить.

— Навіть не думай! — Щоки аж печуть.

— Чекай, — Рідок глипає то на мене, то на нього. — Як це першокурсник має право на інформацію, якою з нами не поділилися?

— Добрий день, — Ксейденів голос заповнює амфітеатр.

Він виходить із тунелю праворуч, одягнений у тренувальну форму, яка одразу краде всю мою увагу. І подивіться, поруч із ним Ґаррік.

— О-о-о, Імоджен сподобається сьогоднішнє заняття, — Рідок закладає руку за голову.

— Вершники, я прошу всіх зайняти місця, як на минулому занятті, — Ксейден показує на межу між зоною з матами і непокритим півколом частини арени, де видно вимощену бруківкою поверхню. — Сподіваюся, ні в кого з вас немає страху публічних виступів, бо, як бачите, — він показує на сходові ряди позаду нас, — сьогодні в нас аншлаг.

— Погано спиш? — запитую, звернувши увагу на кола під очима.

Курсанти мого рою залишають куртки і виходять до краю мати. Навпроти нас — Перше крило.

— А, проговорив усю ніч з одним карооким вершником. — Він повертається і щось каже Ґаррікові на вухо, той киває. — Я й не проти. У ліжку занадто холодно без тебе, і ще занадто тихо, бо ти не викрикуєш мого імені.

Ой, він хоче погратися? Я усміхаюся кутиком губ. Мій хід.

— Я скучила за Аретією, за тим, щоб спати поруч із тобою. Може, ти додумався б уже, як протягнути мене до себе? Обіцяю підтримувати в ліжку правильну температуру, щоб ти зміг... відпочити.

Розминаю плечі й витягую руки, як це роблять мої одногрупники.

— Повір, якщо я побачу тебе у себе в ліжку, відпочивати буде нікому. — Ксейден підходить до передньої частини мати, розставляє ноги на ширину плечей і складає свої ідеально підтягнуті руки на грудях. — Це — лейтенант Тевіс, надзвичайно потужний повелитель вітру...

— Не забувай, що мені відомо, як можна вирубити тебе на всю ніч... — Я опускаю руки, а Ксейден відправляє мені попереджувальний погляд, хоча кутики його рота таки вигинаються.

— ...який погодився дозволити вам робити все можливе, щоб ви... — Він широко посміхається. — Вирубити мене? Зазвичай це ти благаєш про милість після кількох оргазмів пос...

— Ще хто благає... Мені вистачить покрутити язиком навколо кінчика твого...

Ксейден кашляє, наче проковтнув жука. Ґаррік скоса поглядає на нього.

— ...поклали його на лопатки, — нарешті закінчує наш викладач. — Лейтенант Тевіс радо побуде вашим манекеном для спарингів.

Ксейден розминає шию й крадькома зиркає в мій бік.

А я просто усміхаюся.

— Сам почав.

— І віддав би все, щоб мати змогу закінчити. — Ксейден стискає руку в кулак. — Ти доконаєш мене.

— Ти завжди так кажеш. — Намагаюся не замислюватися про можливі значення цих слів.

Повелителька вогню вибуває першою після того, як Ґаррік задуває на неї її ж полум’я.

— Це... насторожує, — бурмоче Рідок собі під ніс, а Імоджен, що сидить праворуч від мене, намагається втримати серйозну міну.

— Ми вийдемо як команда, — тихо каже Ріаннон. — Ніхто не казав, що де має бути один на один.

— Класна ідея, — киваю.

Ріаннон нишком роздає накази.

Вочевидь металург Лоран попрацював над своїми помилками після останньої спроби. Ґаррік миттєво відстібає пряжки на грудях, щоб скинути піхви з мечами зі спини, і одразу ж відправляє Лорана на дупу.

— Другий рою, готові? — запитує Ґаррік, манячи пальцем Імоджен, мовляв, виходь сюди.

— Ти не знаєш, із ким зв’язався. — Вона піднімає й показує руки.

— Виходь сюди, і побачимо, на що вони здатні. — Повелитель вітру усміхається кутиком рота, і на щоці з’являється ямочка.

— О боги, коли вони нарешті перейдуть від фліртів до трахів? — закочує очі Рідок.

Усі раптом дивляться на нього.

— Я що, сказав це вголос? — пошепки перепитує мене Рідок.

— Ще й як вголос, — підтверджую я і поплескую його по спині. — Ґаррік здує тебе з арени.

— Не виключаю, що це може мені сподобатися, залежно від методу, який він вибере... — Рідок здригається. — Так, усе, мовчу.

— Коли ми вийдемо, було б непогано, якби твій внутрішній голос не вилазив назовні, — погоджуюсь я, виходячи слідом за Ріаннон, Кет і Квінн на мату і тягнучи за собою невпевненого Рідока.

— Це чесно, по-вашому? — запитує Ґаррік.

— Ми ніколи не буваємо самі на полі бою, чи не так? — Схиляю голову набік.

Він напружується, очевидно, погоджуючись із моїм аргументом.

— Ми виходимо як один рій, — пояснює Ріаннон із центру нашої групи, тоді як Рідок повільно виходить, займаючи місце ліворуч від мене.

— Не посперечаєшся, прийнято, — подає голос Ксейден, відступаючи на задню частину килимка. — Починайте.

Щойно Ріаннон піднімає руки, в них з’являються два Ґаррікові кинджали.

— Сильно, — визнає той, злегка усміхаючись, і приймає стійку. До бою готовий.

Одночасно Рідок виходить наперед і запускає в нього стіну льоду, яку миттєво розбиває порив вітру, за силою не менший від торнадо, у який ми з Терном потрапили кілька днів тому.

Уламок криги відколюється і торує собі шлях просто на мене. Я вивертаюся, заразом збиваючи Рі на землю. Крига пролітає так низько над головою, що я чую, як вона свистить у повітрі.

— Надто близько! — гаркає Ксейден, і ступає крок у напрямку Ґарріка.

На кожній лінії його обличчя викарбовується несамовита лють.

— Не треба! Зі мною все гаразд! — запевняю, хитаючись.

Тим часом Квінн заплющує очі й обертає долоні до сонця.

— Мало не відбив тобі голову, мудак!

Ксейден дивиться на Ґарріка поглядом, якого я раніше не бачила: його найкращий друг раптово перетворився на здобич. У його очах такий холодний вогник, від якого волосся стає дибки.

Сила наростає миттєво. Я відчуваю, як вона наповнює мене теплом і розливається по венах. Енергія дзижчить, як бджолиний рій.

— Голова на місці, — кажу я, ковзаючи поглядом крізь напівпрозорий лід, що повільно тане.

Обабіч від Ґарріка з’являється по одній Квінн.

— Дай його зброю. — Обертаюся до Рі й витягаю праву руку, в яку вона одразу ж вкладає кинджал.

Спочатку я не розумію, що з ним. Ґаррік уважно дивитися на одну Квінн, тоді на другу. Потім знову на одну, на другу, і врешті його голова починає нервово крутитися з боку в бік між ними.

Кет.

— Маєш діяти швидко, — попереджає Рі.

— Не переймайся цим.

Коли вітер вщухає, я обходжу кригу і запускаю в Ґарріка його ж кинджалом так, щоб той пролетів достатньо близько, аби налякати, але не надто, щоб не завдати реальної шкоди. Сила всередині мене наростає, вимагаючи звільнення.

Ґаррік піднімає руку й подувом збиває лезо з курсу. Кинджал встряє в підлогу позаду нього.

Ну що ж. Може бути.

Повелитель вітру звертає увагу на мене і вже витягає руку, але я буду першою. Провідник поглинає рівно стільки енергії, щоб дати мені необхідний контроль, і я випускаю решту, керуючи силою точним змахом зап’ястка.

Блискавка розпікає повітря, продираючись крізь обмежений простір яскравим спалахом. Наче спис із неба, вона швидко спалахує, й так само швидко зникає. Поки грім поглинає кілька охів і скриків від глядачів справа, я не зводжу очей із Ґарріка. І не опускаю руки.

— Ти реально зробила це. — Він витріщається на мене широко розплющеними очима.

— Зробила.

Провідник гуде в руці.

— Не хотілося б тебе розчаровувати, Сорренґейл, але ти не тільки викрила себе, а ще й промахнулася. — Ґаррік посміхається.

— Так? — Багатозначно дивлюся, як за ним димить розплавлене руків’я кинджала. Ґаррік відстежує мій погляд і помітно напружується, коли нарешті помічає зіпсутий кинджал. — Чуєш, якби я бажала тобі смерті, ти був би вже мертвий.

— Бляха, клянуся Малеком, я кохаю тебе, — каже Ксейден.

— І навіть якщо мене викрито — не біда. Зате решта рою жива. — Я знизую плечима.

Погляд Ксейдена врізається в мій.

Ґаррік розвертається, злегка роззявивши рот.

Чую повільні оплески когось, хто спускається сходами, тож, як і більшість присутніх, звертаю погляд вгору амфітеатру. Здається, у мене підгинаються коліна.

Ні, ні, ні!

Темно-русяве волосся недбало спадає йому на ліве око. І хоч звідси це, мабуть, неможливо, але я клянуся, що можу роздивитися його зелені очі.

— Треба сховати Ааріка, — кажу Ксейденові. — І то вже.

— Готово.

— Його високість, принц Голден. — Королівський герольд надуває груди з краю заднього ряду.

Усі підводяться.

— Сідайте, — голосно каже принц і робить відповідний жест руками вниз.

Як же добре я знаю цей вираз обличчя. Він роками відточував гримасу втоми від почестей, хоча насправді я знаю, що він живе цим лайном.

— Я вражений, — каже мені, проминаючи перший ряд і кам’яний бар’єр, що відділяє його від арени, і ступає на вимощену частину.

Дихай, Вайолет, просто дихай.

— Ваша високосте, безпечніше на сидіннях... — починає Ґаррік.

— Однак огляд, мені здається, набагато кращий звідси. — Голден засовує руки в кишені свого ідеально скроєного синього піхотного мундира й усміхається. — Будь ласка, не звертайте на мене уваги, продовжуйте.

Ґаррік озирається, як я гадаю, на Ксейдена, але я надто зайнята тим, щоб не затримувати погляд на Голдені і випадково не спалити Ааріка.

— Наступний. — Ґаррік дивиться на ряд вершників.

Наш рій сходить із мати, але замість того, щоб долучитися до другокурсників, я займаю вільне місце біля Голдена. Одна із двох охоронців, які стоять поруч із ним, — капітанка Анна Віншир.

Вона не звичайний офіцер зв’язку з піхотою, яку випадково записали в пошукову команду, вона — людина Голдена. Якою ж я була наївною, припускаючи, що він просто взяв і вийшов з оперативної групи. А якщо Голден зрозуміє, що це через Ксейдена його брат-близнюк не дихає... Що ж, він не проявить такого розуміння, як Аарік. Це погано.

— Що ти тут робиш? — позиркую на нього.

Голден здається нижчим, ніж я пам’ятаю, — напевно на декілька сантиметрів нижчий за Ааріка, — але такий же разюче гарний, як і того разу, коли ми бачилися востаннє. Високі вилиці, рот, з якого не сходить приємна усмішка, й ідеальні пропорції — цього вже задосить, щоб привернути увагу. Однак його очі — це справжнє шоу з феєрверками. Зелені, як листя влітку. Але, блін, чувак, як же вони бігають.

— Прийшов учитися, звісно, як і всі інші на цій арені. — Коли принц усміхається, в кутиках його очей з’являються легкі зморшки. — Ніколи б не подумав, що ти вдягнеш чорну форму вершників, але сила тобі дуже пасує.

— Не починай. — Я хитаю головою і дивлюся на спаринг.

Ґаррік здуває те, що лишилося від стіни Рідока, а проти нього виходить Керолайн Ештон із повелителем вогню.

Ксейден, прищуривши очі, переводить погляд із мене на Голдена, і тільки тоді дивиться на двобій.

— Я не арену маю на увазі. — Вішаю провідник на ремінець на стегні. — Що ти робиш у Басґіаті? Щось я нічого не чула про зустріч випускників у цей час.

Будь ласка, тільки не кажи, що їдеш із нами на північ.

— Так одразу з порогу і до діла? — Голден розглядає мій профіль, і я буквально відчуваю цей важкий погляд. — Не запитаєш навіть, як справи? Знаєш, мій брат зник. — У його тоні стурбованості рівно нуль відсотків.

— Та ти що? — Сплітаю руки на грудях. — А може, Кемові просто потрібно було трохи вільного простору, не зайнятого твоїм его?

Керолайн із повелителем вогню летять назад і приземляються на дупи, а потім скочуються на край.

— От що зробило атаку другого рою більш ефективною, то це використання психовпливу, — пояснює Ґаррік курсантам із Першого крила. — Квінн і Кет спільно попрацювали, щоб насрати мені в голову, і забезпечили Сорренґейл момент для удару.

— Ніби їй це було потрібно! — кричить Трейґер, і має рацію.

Я могла вдарити в будь-який момент. Час був потрібен, щоб набратися певності щодо своєї влучності.

На краї Ксейденових губ вибігає посмішка.

— Нє, ну серйозно, — озивається Голден. — Ні привіту, ні навіть компліменту? У мене нова форма, наприклад. І зачіска теж. Як тобі? Ти розбиваєш мені серце, Ві.

— Щоб щось розбити, треба те мати, — негайно заперечую я. — А єдина зачіска, яку я пам’ятаю, — це у твоєї викладачки, коли вона качалася на тобі. Якраз прикрила волоссям твоє лице, коли я ввійшла. Шатенка, якщо не помиляюся?

Виходить наступна група курсантів. Цього разу підсилена льотчиками. А Ксейден змінює позицію і підсувається ніби трохи вліво.

— Ой. Просто в серце. — Голден потирає груди. — Так, я зрадив, але не забувай, що тоді я страждав через втрату брата-близнюка. Я був...

— Тупим? Бездушним? Жорстоким? — пропоную варіанти. — Скорбота такого не виправдовує. Ніколи.

— А я був навіть подумав, — зітхає принц, — що ти подякуєш мені за пропозицію втрутитися й виступити на твоєму боці щодо майбутньої виправи.

— Тобто? — Я зсуваю брови.

Голден дістає з кишені мундира лист зі зламаною печаткою віконта Текаруса.

— Ось. Ґрейді надто довго вовтузиться з усім. Він досі не представив чіткого плану, який би задовольнив мого батька. А цей варіант мені подобається.

Беру пергамент і вирячую очі.

— Адресовано мені...

— Не чіпляйся до дрібниць. — Голден знизує плечима без натяку на вибачення.

Я стискаю губи в лінію і відкриваю складений лист.

Курсантко Сорренґейл!

Цим передаю фоліанти, які ви запитували, відповідно до нашої угоди. Я також власноруч зробив добірку з моєї особистої бібліотеки, тож сподіваюся, що ви знаийдете її корисною. Що стосується ваших пошуків, то король Кортлін із Девереллі погодився на одну зустріч (виключно з кимось шляхетної крові) за досить розумну ціну — цитрин Амелії. Королева Марая не проти подарувати цю коштовність, але не братиме на себе клопіт з його вилученням із експозиції в Анці.

Будь ласка, дайте знати, коли у вас буде цитрин, щоб я міг запланувати наш візит.

До ваших послуг

Віконт Текарус

— То в тебе книжковий обмін із першим у черзі на трон Поромієлю? Виходить, ти ще не зовсім попрощалася зі своїм писарським минулим, — розмірковує Голден, щойно я закінчую читати листа.

— Тобі не можна читати мої листи. — Складаю пергамент і засовую його у порожні піхви для кинджалів, що припасовані вздовж ребер.

— Але, на твоє щастя, я їх читаю.

— Ти приколюєшся? — обурююся я, якраз у момент, коли Ґаррік відправляє в політ наступного вершника.

— Ні, мені геть не до приколів, якщо йдеться про вашу майбутню виправу. Або про тебе, — додає принц і дивиться на мене. — Я тут провів деякі дослідження...

— Тобто дав комусь завдання провести деякі дослідження, — приземляю його.

— Це те саме, — сміється Голден. — Так-от. Цитрин Амелії підсилює дрібну магію, його носив один із Першої Шістки. Якщо маєш бажання його повернути, то я залюбки накажу Ґрейді змінити курс.

— Це не так просто. Анка зараз на окупованій території.

Просто я не впевнена, чи воно все ще просто окуповане, чи вже є одним із тих міст, які веніни осушили вщент і покинули. У будь-якому разі, це поза межами сфер, і навіть сам політ туди вже буде небезпечним для Ксейдена.

— Як я сказав, якщо захочеш, я за тебе вступлюся. Я винен тобі хоча б це. А титул завжди важитиме більше, ніж будь-які звання. — Голден прочищає горло. — Скажи, це правда, що люди кажуть? Про вас із... Ріорсоном? — Він вимовляє прізвище Ксейдена з неймовірною огидою.

— Якщо питаєш, чи я в нього закохана, то відповідь буде «так», усім серцем. — Поглядаю на Ксейдена й розумію, що він теж дивиться на мене. — А якщо перевіряєш, чи ми зараз зустрічаємося, то дозволь запевнити, що ми дотримуємося Кодексу поведінки так, як ти ніколи навіть не намагався цього робити. Можеш так і передати своєму батькові.

— Я питаю не для батька, Ві. А для себе.

— Для кого? — Я забуваю про все, що відбувається, навіть про спаринги, і уважно дивлюся на Голдена.

— Я ніколи не казав, але я шкодую, — каже принц. Його погляд м’якшає, і він роздивляється моє обличчя, ніби помічає найменші зміни. — І варто було б уже давно попросити пробачення. Та, знаєш, якщо ти не з Ріорсоном...

— Я закохана в нього, — відповідаю. — Я навіть майже не думала про тебе всі ці роки. Не намагайся тепер мені щось доводити просто тому, що любиш змагатися. Це не виклик. І ти й так програєш.

Голден сміється.

— Кожна людина, яка коли-небудь зустрічалася з вершником, напевно знає, що для будь-кого з них найважливішим і найпершим коханням є ніхто інший, як його дракон. Щойно це усвідомлюєш, одразу перестаєш сприймати інших чоловіків як конкурентів.

Хто з роззявленим ротом, той я. Він має рацію. Наші дракони — це найважливіше в житті. Це вони — назавжди.

— І ще... Оскільки ми вже зібралися разом виконувати місію, я подумав: можливо, ти погодишся просто спокійно повечеряти зі мною? — Голденова усмішка зникає. — Скажи мені, що ти не дозволяєш своєму не-хлопцю контролювати себе. Дозволь мені вибачитися так, як я мав це зробити ще три роки тому.

Він підносить руку до моєї коси, але не встигає доторкнутися.

Тіні прориваються через захист і немов тараном б’ють Голдена в груди, відкидаючи кронприца Наварри летіти до стіни, витесаної зі скелі.

Лайно.

РОЗДІЛ
ВІСІМНАДЦЯТИЙ

Не уявляю собі нормального життя за межами Смарагдового моря. Жодне судно не пережило шторму на його крижаних хвилях, а поодинокі моряки, які повертаються із досліджень, — повертаються з поразкою.

«Останній адмірал»,
спогади адмірала Левіана Крослайта

— Голдене! — Падаю на коліна біля нього. Тінь розсіюється, наче її й не було. — З тобою все гаразд?

— Мій принце! — Анна стрибає на вимощену частину арени, явно панікуючи, до неї приєднується другий охоронець. — О, Голдене, ти...

Більше ніж охорона? Піднімаю брови, дивлячись на її волосся. Ну так, руді — це точно його типаж.

Голден відмахується від неї, явно намагаючись зробити вдих, і обоє охоронців відступають.

— Потерпи трохи, зараз попустить і зможеш дихати, — запевняю Голдена і молюся, щоб він не зламав собі ребра.

Дякую Малекові, що Ксейден не вбив його. Навіть тріщини в скелі над його головою немає.

Ззаду до мене наближаються кроки. Мою свідомість, немов пестячи, огортає хвиля лискучого оніксу.

— Вибач, — каже Ксейден, хоча його тон звучить геть не вибачливо. — Я блокував удар, потенційно смертельний для першокурсника і, здається, ледь не вибив із тебе дух.

Я згинаю брову й повільно обертаюся через плече.

— Ти нормальний?

— Він збирався тебе торкнутися. — Крижана лють у Ксейденових очах ошелешує мене.

— Дуже зріла реакція.

Голден нарешті вдихає, потім ще раз.

— Та. Все. Цілком. Добре.

— Це не була реакція, це було... Це просто було.

Голден намагається сісти, і Ксейден позаду мене теж присідає.

— З’ясуймо три речі, ваша високосте. По-перше, у мене відмінний слух, завдяки тіням під вашими ногами. По-друге, я не контролюю Вайолет. Ніколи не контролював і не буду. А по-третє, і це найголовніше... — Він говорить дуже тихо. — ...Вона, якщо відверто, насправді ніколи не думала про тебе. Принаймні відколи вперше побачила мене.

Я його, бляха, вб’ю.

А–І–М–S–І–R.

Годину по тому я сиджу з Рі на своєму ліжку, і в мені досі все кипить. Я обертаю бронзові коліщатка із бляшками завбільшки з ніготь, доки кожна літера не стане на місце у кодовому механізмі книги. Палець зависає над крихітним важелем, який або відімкне книгу... або знищить її.

— Ні, я не можу.

— Тоді можемо поговорити про те, як твій не-хлопець кинув твоїм, як виявилося, екс-хлопцем об стіну, — пропонує Рі. — Або навіть побалакати про те, що ти ніколи не згадувала, що зустрічалася із принцом.

— Бо це ніколи не було для мене чимось важливим, — знизую плечима. — Він був для мене просто Голденом, так само як Аарік... Ааріком, і я пообіцяла собі, що не виділю йому ні грама місця у своїй голові, щойно він виявився мудаком, як мене всі і попереджали.

— Спочатку принц, тепер герцог... Очевидно, ти віддаєш перевагу певному типажу, — дражниться Рі. — Ксейден знав?

Хитаю головою. Голден не віддав наказу арештувати Ксейдена, але його очі поблискували обіцянкою помститися, коли він піднімався сходами зі своїми охоронцями.

Заняття після цього закінчилося.

— Це пояснює стіну, — міркує Ріаннон.

Повна і цілковита відсутність контролю Ксейдена над своїм норовом — від того, що він венін. Ось що пояснює стіну. Але я не збираюся їй цього казати, тому змінюю тему.

— Еймсір. Це правильна відповідь, — кажу я, більше собі. — Мій батько жив у світі, де все оберталося навколо моєї матері, але вони познайомилися тільки через три роки. Її першим справжнім коханням мав би бути Еймсір. Він був незамінним, це він був для неї назавжди. Щастя нашої родини повністю трималося на його житті і здоров’ї.

— Не треба мене переконувати. — Рі сидить, підігнувши одну ногу під себе і витягнувши руки до книги.

Кладу кінчик пальця на важіль.

— Думаєш, зможеш врятувати мою дупу, якщо я помиляюся?

— Я ніколи не пробувала переміщати рідину з шести капсул... чи рідину взагалі, але думаю, що зможу захопити достатньо, щоб принаймні не вся праця твого батька пропала. — Рі згинає пальці, потім зітхає: — От тільки якщо руна активується... ну, там же не може бути занадто багато енергії. Але її, мабуть, достатньо, щоб знищити книгу.

— Напевно, — я киваю. — Я краще ще раз полізла б на Рукавичку, ніж помилилася.

— Тоді не помилися.

Ні. Ліліт — це надто очевидна відповідь, і тому вона неправильна. Будь хто інший вписав би її без роздумів і зіпсував би книгу. Ні, він залишив це для мене.

Натискаю на важіль.

Він входить у механізм, і моє серце завмирає, коли я чую металеве клацання пристрою, що розблоковується. Книга відкривається, і шість капсул із чорнилом повертаються, щоб рівно лягти вздовж сторінок, а їхній вміст ідеально запечатаний.

— Дякую, Зігнале.

— Думаю, це краще адресувати Гедеону, але я не проти. Головне, щоб хоч хтось із богів був із нами, — каже Рі, підсовуючись ближче, коли я повертаю книгу так, щоб ми могли читати вдвох.

— «Історія Другого Кровланського повстання», чернетка, підполковник Ашер Сорренґейл, — читаю я, усміхаючись знайомому формальному підпису.

— І все це було задля підручника з історії? — Рі похитує головою. — Сорренґейли — це щось не від цього світу.

Я перегортаю наступну сторінку і на перших же словах глибоко вдихаю повітря.

Люба Вайолет!

Я читаю, але при цьому так чітко чую його голос в голові, що в очах миттєво збираються сльози.

— Отже, це не просто підручник з історії. — Рі обіймає мене за плечі. — Я, певно, залишу тебе на деякий час наодинці з татом. Постукаю, коли буде час виходити на льотні маневри.

Мовчки киваю на знак подяки, і Рі виходить, зачиняючи за собою двері.

Я хочу прочитати все одразу, і водночас не більше, ніж один рядок, — щоб залишити ще один на завтра, а потім ще один — на післязавтра, як я робила зі щоденниками мами. Щоб це тривало довше. Щоб він був зі мною якомога довше.

Але мені потрібні знання вже зараз, тому я кладу книгу на коліна і починаю.

Люба Вайолет!

Я щиро сподіваюсь, що ти читаєш це разом зі мною, сміючись зі всіх дурниць, яких не уникнути в перші чертетці, але боюся, що це може бути не так. Якщо я зараз іду поруч із Малеком і твоїм братом, то пильно бережи цей рукопис. Але якщо сталося найгірше і твоя мати приєднася до нас, то ти маєш захищати ці знання ціною власного життя. На цих сторінках моє ретельне дослідження Другого Кровланського повстання, однак, доню, не забувай, чого я вчив тебе про історію: це лише збірка розповідей, кожна з яких зазнала впливу попередніх і впливає на наступні. Я написав дослідження так, щоб його могли прочитати інші, але зрозуміти — тільки ти. Якщо є час, то не поспішай і читай його на дозвіллі. Ти побачиш, що зв'язок між повстанням і переслідуванням перохвостих є водночас тривожним і повчальним. Однак якщо час уже збіг, і ти шукаєш зброю, щоб перемогти тих, про кого знаєш лише з легенд, тоді скидай свої писарські одежі і їдь до Кордину. Знаю, ти ніколи особливо не дружила з кровланською мовою, але я подбав про те, щоб Дейн міг допомогти тобі, якщо це знадобиться… і якщо він не вирішить перетнути Парапет цього літа. Коли ж він піде слідами свого батька, ти маєш знайти в собі сили звільнитися від симпатії до нього. Із Кордина вирушай до Девереллі. Там ти будеш у безпеці, поза межами досяжності магії. Не здіймаючи галасу розшукай купчиню Нареллу Ансельт. Принеси їй найрідкіснішу річ, яка в тебе є, та будь певна, що вона справді виняткова, щоб отримати те, що тобі потрібно. Не посилай замість себе нікого іншого. Якщо поїдеш під прапором Наварри, остерігайся їхнього короля: він зачаїв на нас злобу і думає лише про вигоду. Моє найясніше сонечко, мені дуже шкода, що це випало на твою долю.

Довіряй лише Мірі.

З любов'ю

тато.

Я перечитую цю сторінку знову і знову, намагаючись закарбувати її в пам’яті, хоча в голові крутиться безліч інших думок. Звідки він міг знати купчиню з Девереллі? Шукаєш зброю... Чи знав він про Андарну? Про те, де живуть інші з її роду?

Уперше в житті до мене доходить, що, можливо, я знала свого батька не так добре, як думала.

Нарелла Ансельм. Передаю інформацію Тернові і Андарні.

— У безпеці, поза межами досяжності магії? — запитую я їх, потім згортаю пергамент і ховаю його назад у книгу.

— За межами Континенту немає магії. Саме тому ми, дракони, залишаємося тут, — каже мені Терн. — Тому й дивно, що Іриди залишили наші береги.

— Я знаю, що треба взяти з собою, — додає Андарна.

— Я дійшов такого ж висновку, — бурчить Терн, — але не бажаю витрачати свій час на дитячі плітки.

— Ти справді вважаєш, що острови — наш найкращий шанс знайти подібних до тебе? — запитую я.

— Я думаю, що це кращий план, ніж летіти на північ, поки не спливе час, який ми маємо, — відповідає Андарна.

— Згоден, — втручається Терн. — Якщо так важко переконати капітана, розділимо команду на дві частини, і самі попрямуємо до Девереллі.

Хтось стукає.

Я схоплююся, наспіх закриваю книгу і ховаю її під подушку, перш ніж підійти до дверей і відчинити.

На порозі стоїть Ксейден, спершись руками на одвірок. Льотна куртка розстібнута, а голова схилена вниз.

Однак раціональність майже одразу долає моє первинне збудження.

— Що ти тут робиш? — шепочу я, намагаючись зазирнути повз нього в коридор, щоб побачити, чи немає там когось, хто міг би донести.

— Ти кохала його? — Голос низький, схожий на гуркіт грози.

— Тебе можуть побачити!

— Ти. Кохала. Його? — Ксейден піднімає голову. В його погляді вирує дика стихія. — Я маю знати. Я можу із цим впоратися. Але я маю знати.

— О, заради Амарі! — Хапаю його за лацкани льотної куртки і втягую до кімнати. Він різко смикає зап’ястям, зачиняючи за собою двері. Гучне клацання підказує мені, що він їх замкнув на замок. — Я зустрічалася з Голденом сто років тому.

— Так, я про це вже дізнався. — Ксейденові брови зсуваються в грізну складку. — Як і про багато чого іншого, про що він думав.

Кліпаю на нього широко розплющеними очима.

— Це так ти тепер користуєшся своєю печаткою?..

— Ти кохала його? — повторює Ксейден ще більш напруженим тоном.

— Триндець! — Опускаю руки. — Ти що, ревнуєш?

— Так, кохана, я ревную. — Ксейден стає близько, рука м’яко ковзає до мого попереку і притягує мене до його тіла. — Я ревную до броні, яка обіймає тебе, коли я не можу, до простирадл на твоєму ліжку, які щоночі пестять твою шкіру, і також до кинджалів, які торкаються твоїх рук. Тому, коли принц нашого королівства з’являється на моєму занятті й починає розмову з жінкою, яку я кохаю, а потім ще має нахабство запросити її на побачення в моїй присутності — я, звісно, починаю ревнувати. — Він ще міцніше притуляє мене до себе.

— І кидаєш ним об стіну?

Торкаюся холодної шкіри його шиї, обхоплюю долонями його зимні щоки. Він довго стояв на вулиці.

— Я ж казав тобі, що зроблю це. — Ксейден впивається в мене поглядом, прискорюючи моє серцебиття. — Ще в Аретії, пам’ятаєш? Одразу після того, як посадив тебе на свій трон, а ти розсунула свої прекрасні ніжки...

Ковзаю великим пальцем по його ідеальному роті.

— Пам’ятаю. — Як і моє тіло, яке вже розпалюється.

Ксейден ледь торкається губами мого пальця, і я опускаю руку.

— Я попереджав, що ревнуватиму і надеру йому дупу. Може, я й змінився, але коли йдеться про тебе, то я залишаюся людиною слова.

— Ти — Ксейден Ріорсон. — Спинаюся навшпиньки, щоб поцілувати його у щоку. — Повелитель тіней. — А ще у підборіддя. — Герцог Тиррендорський. — Мої уста торкаються мочки його вуха. — Кохання всього мого життя. Тобі нема чого ревнувати.

Він ковзає рукою по моїй спині, але потім відступає на кілька малих кроків.

— Ти кохала його? Вайолет, ти маєш мені сказати...

Гострі нотки відчаю в його голосі вбивають мене.

— Не так, як я кохаю тебе, — тихо зізнаюся я.

Ксейден відступає, поки не впирається задом у мій стіл, а тоді втуплюється в підлогу.

— Ти кохала його...

— Мені було вісімнадцять, — перебираю свої спогади, намагаючись знайти краще слово, щоб описати те, що я відчувала до Голдена, але нічого путнього не спадає на думку. — Ми зустрічалися лише сім місяців — між його днем Призову і приблизно до грудня. Я була захоплена, зачарована. На той час цей порив спокуси був моїм єдиним уявленням про кохання. Тож так, я кохала його.

— Бляха! — Ксейден стискає край столу так сильно, що його пальці біліють. — І тепер він збирається летіти з нами. Про це я теж уже дізнався.

— Так, і я розумію тебе, — відповідаю й долаю відстань між нами. — Мені теж дуже важко бачити тебе поруч із Кет...

— Я ніколи не кохав Кет. — Ксейден задирає голову, ніби хоче звільнитися від тяжких помислів. — Навіть думка про те, — він ковтає, неначе йому робиться погано, — що Голден торкався тебе, викликає в мене бажання замурувати його в ту стіну. Особливо враховуючи, що він може торкатися тебе, а я — ні. Але знати, що він був тут... — Ксейден кладе руку мені на серце. — Це змушує мене думати про вбивство. Щоб не було жодного шансу, що його королівська дупа вирішить, що він може повернутися назад.

— Він не може мене торкатися. — Я беру Ксейдена за руку і цілую мозолисту долоню, тоді прикладаю її над серцем і не відпускаю. — Нас завжди буде тільки двоє. Ти можеш покинути мене або навіть зустрітися з Малеком, і воно все одно буде твоїм. Я змирилася з тим, що тебе неможливо забути.

У найшвидшому русі, який я коли-небудь бачила, його руки підхоплюють мій зад, а я опиняюся при його грудях.

— Зупини мене, якщо я перейду межу. — Це єдине попередження, яке він робить, перш ніж його рот опиняється на моїх губах.

Ксейден претендує на кожен сантиметр мого рота, як вперше, і вправними, майстерними рухами язика виснажує мене в найкращому сенсі цього слова.

Він схиляє до мене голову — і час сповільнюється. У такі хвилини я не можу перейматися питанням, чому він цілує мене так, ніби завтра ніколи не настане. Раптом усе перевертається, і я відчуваю під собою ліжко. Мене хвилює лиш одне — щоб він не зупинявся. Ніколи. Ми могли б так жити — просто тут, ні кроку далі, — допоки він торкається своїми губами моїх.

Я охоплюю його своїми стегнами, насолоджуюся його вагою і стогну. Обмежившись поцілунками, ми намагаємося посилити відчуття, відчайдушно прагнучи всіх можливих відтінків насолоди від здавалося б звичайного, але водночас настільки безмежно складного з’єднання наших ротів.

Божевілля. Ця пристрасть між нами — найсолодше божевілля. Він — моя жага, спрага, якої не втамувати, пристрасть, якою не насититися. Він один, і тільки він.

Обхоплюю щиколотками Ксейденову спину, цілую з усією палкістю прагнення, що накопичилося в мені за останні кілька тижнів. Він всмоктує мій язик, і я зойкаю від того, як тепло розливається по шкірі, затьмарюючи розум.

— Кохаю тебе, — каже мені в губи і вигинає стегнами.

— Кохаю те... — Зізнання обривається на зітханні від відчуття, як він твердне для мене. Ковзаю руками по м’язах спини під шкірою льотної куртки. — Я скучаю.

— Вайолет, — стогне Ксейден, захоплюючи долонею мої руки і змикаючи їх над головою...

Ні. Не долонею.

Тінню.

Мені перехоплює подих. Ксейден цілує свою більш ніж добровільну бранку знову і знову в неймовірному єднанні безнастанної потреби і палкої пристрасті, обрамленої, однак, тверезою стриманістю.

— Блін, ця... — Він ковзає моєю шиєю тильним боком пальців, і по шкірі розбігаються мурашки, а всім тілом розходиться чиста, електрична потреба. — ... Шовкова шкіра, яка ж приємна.

Моєю єдиною відповіддю є стогін, а потім зойк, коли до пестощів приєднується його рот.

— Так. — Шарпаю сплутаними руками і вигинаю шию, щоб отримати більше.

— Це тільки поцілунок. — Ксейден прокладає собі шлях до моєї шиї і цупко хапає долонею під стегно.

І несподівано швидко скочується з мене, що я ледь не кручуся разом із ним.

Ох... Лежу і вдивляюся в стелю, важко дихаючи. Але принаймні він теж у такому самому стані.

— Чорт... — Ксейден затуляє очі рукою. — Будь ласка, змилуйся і скажи що-небудь. Що завгодно, що відволікло б від думок про твоє тіло, про те, як добре мені з тобою.

Оксамитові смужки тіней відступають і звільняють мої руки. Серцебиття сповільнюється рівно настільки, щоб дозволити логіці прокласти собі шлях. Я кліпаю, намагаючись змусити свій розум запрацювати. І ховаю руки під подушку, щоб не тягнутися до нього.

Книга.

— Тато залишив мені листа. У якому каже мені летіти до Девереллі.

— Тоді ми полетимо. — Ксейден повертає до мене голову, і я наслідую цей рух, повільно заплющуючи очі.

Я так його кохаю, що моє маленьке тіло, здається, не здатне вмістити всю цю безмежну любов.

— Ми поїдемо під приводом пошуку таких, як Андарна. Думається, що він натякає саме на це, хоча я можу помилятися. Але спершу маю прочитати дослідження.

— Ти досі вважаєш, що ми повинні шукати на островах? — питає він, насупивши брови.

Киваю.

— Тоді, здається, ми можемо досягти двох цілей за раз.

— Пошуки на островах означають, що нам потрібна аудієнція з королем. — Я облизую язиком припухлу нижню губу. — І для цього доведеться вийти за сфери — щоб дістати артефакт для короля Девереллі, а також попросити про допомогу Голдена, тож вибір не такий вже й простий...

— Дуже простий. Якби мій батько залишив мені листа... — Ксейден підводиться на лікті. — Можеш казати, що все буде погано, але я все одно скажу полетіли.

— Артефакт на окупованій території.

— А якщо я попрошу тебе залишитися тут, у затишку й безпеці, поки я його дістану? — напружено питає Ксейден.

Я хитаю головою.

— Угу. Я так і думав, — зітхає. — Щонайменше, це буде гарна можливість зрозуміти, як ми працюємо разом у команді, яку сформував Ґрейді. Коли ти хочеш вирушати?

— Якнайшвидше.

РОЗДІЛ
ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

Коштовний камінь, який вам вручають під час випуску з Кліфсбейну, варто завжди носити близько до серця. Однак тим, хто не навчився опановувати себе, він тільки зашкодить.

Розділ третій Статуту льотчиків

Чотири ночі по тому наша зграя, тепер уже з Мірою, завдяки тому, що Голден доклав до цього свою монаршу лапу, перетинає кордон у Самарі. Магія виривається на волю, неначе дика тварина, звільнена з клітки сфер. Сила шириться в усіх напрямках, наче струм, що обтікає мене, запрошуючи погратися... або щось знищити. Коли ми спускаємося в долини через Есбен, я відчуваю пощипування на шкірі, і мене охоплює дивне, захопливе бажання спробувати насмикати волокон із самого неба і плести з них руни.

— Таке відчуття, що тут більше енергії, ніж зазвичай, — кажу Тернові, коли ми пірнаємо вздовж хребта.

— Узагалі-то менше. Про це подбали веніни, — відповідає той. — Але з кожним днем ти стаєш могутнішою і розпізнаєш те, що колись було для тебе зовсім невловимим.

— Я могла б розпізнати, — втручається Андарна, — якби ви дозволили мені полетіти з вами.

— Поки Теофанія полює на тебе, лишатися в Самарі тобі набагато безпечніше.

Хапаюся за луку, коли Терн вирівнюється вздовж берега річки, тримаючись тіней похмурої ночі. Присягаюся, що трохи нижче груднини в мене буде синець від спроби поспати в сідлі. Непогано було б цю штуку покращити перед тим, як ми вирушимо до Девереллі.

— А тобі ні? — сперечається Андарна. Що далі ми відлітаємо, то більше слабшає її голос. — Я можу палити венінів.

— Я вже не раз казав тобі, що перший вогонь найгарячіший. Що могло б пояснити цей феномен, — відповідає Терн. — Ця місія небезпечна навіть без залучення бажаної здобичі для темних володарів.

— Вони й так усі зайняті своїми справами на півдні... — Її голос стихає, і зв’язок розривається.

— У нас є приблизно дванадцять годин, перш ніж ти почнеш відчувати біль відстані від Андарни, — відкриваючи шляхи до Сґейл і Ксейдена, нагадує Терн.

Я не маю жодного бажання випробовувати три-чотири дні, які вершники та їхні дракони можуть бути нарізно, а потім страждати від фатальних наслідків. Три години до Анки. Одна година, щоб знайти цитрин. Три години назад. Третина зграї, що дислокується в Самарі, годину тому почала наступ на відомий опорний пункт на північ від фортеці, що дозволило нам непомітно для ворога прослизнути через червону лінію, накреслену на карті Бойового сповіщення. Усе йде за планом.

Минає три години, ми приземляємося на висушеній сільській площі того, що колись звалося Анкою, і виникає відчуття, що все занадто просто. Вона точно не окупована. Окрім того, що ми уникнули двох патрулів віверн, не висовуючись, ми не бачили жодного ворога, лише поодинокі села та тьмяно освітлені табори цивільних між землями, які веніни спустошили, просуваючись у напрямку Самари. Терн, як завжди, першим запускає кігті в ґрунт, незважаючи на те, що Ґрейді наказав йому триматися в строю, а решта наслідує його приклад, приземляючись біля висхлих решток годинникової вежі.

— Те, що я прийняв умови місії, не означає, що вони мені подобаються, — видає тихе грудне бурчання Терн, поки я припасовую льотну куртку біля наплічника скраю сідла й злізаю.

— Я знаю.

Опускаю ноги на землю і відразу відчуваю, як усе змінюється... якось не так, без присутності магії. За останніми свідченнями, орудування на осушеній території не тільки майже неможливе, але й, здається, притягує венінів, тому провідник вільно звисає з мого зап’ястя на випадок, якщо все піде коту під хвіст.

— Дотримуйся плану. Я повідомлю, коли ми його знайдемо.

Терн нахиляється, а потім злітає високо над зруйнованими двоповерховими будівлями. До нього одразу ж приєднується решта драконів, двоє з яких несуть вершників, котрих Ґрейді вибрав для розвідки згори, — П’ю та Фолі.

Ксейден минає вежу з годинником і прямує до мене. Він добре приховує свій неспокій, але я бачу боротьбу в його очах і те, як він стискає пальці.

— Ти мав би взяти на себе роль чатового, — кажу я, поки Грейді збирає інших зліва від мене.

— Я не залишив би тебе на землі.

Наші руки ледь не торкаються, коли ми розвертаємося і йдемо до групи, але ми намагаємося стримуватися, особливо зважаючи на те, як Аура Бейнгевен звужує свої очі в нашому напрямку.

— І я нічим не ризикую, поки залишаюсь спокійним, холоднокровним і зібраним у межах периметру. Магія вже давно вичерпана.

Саме тому дракони зараз у небі. Вони літають над землею, яку темні володарі залишили неторканою, поспішаючи дійти до Самари.

— Нічого не розберу... — Ґрейді перегортає намальовану від руки карту. — Її почерк жахливий.

— Здається, туди, — зауважує капітанка Генсон, нахиляючись, щоб розгледіти, і вказує на площу.

— Ось чому треба було брати Кет, як і просила Вайолет. — Міра вириває карту просто з рук Ґрейді.

— Грифони не встигають, — нагадує нам Ґрейді. — Цей виліт можна назвати пробним для всіх наступних. До того ж додатковий учасник міг би сповільнити динаміку.

— Яка в сраку динаміка? — питаю Ксейдена. — Ауру ненавиджу, Ґрейді, після того як він отруїв нас на КВВ, не дуже довіряю, а решти взагалі не знаю.

— Без паніки. Без емоцій. Повний контроль. — Ксейден засовує руки в кишені.

— Так? Щось я не бачу тут принца, ані його гвардії, не кажучи вже про представників Поромієлю. І перестаньте говорити пошепки, ніби вони можуть вас почути. — Міра повертає карту та розбирає орієнтири, накреслені Кет. — Територія безлюдна, тож із нами все буде добре, доки наші патрулюють небо і ніхто не орудує. — Міра вказує повз моє праве плече. — Туди.

— Дайте сюди, лейтенантко, — Ґрейді висмикує карту з її рук.

— Якби я не знала, то могла б подумати, що ви готували місію до провалу, — відрубує Міра з посмішкою.

— Ходімо, — Ґрейді пильно дивиться на мою сестру, а тоді рушає в тому напрямку, у якому вона вказала.

— Якщо це має значення, — каже капітанка Генсон, дивлячись на Міру, — я з вами згодна.

— А я — ні, — Аура засукує рукави. — Ми не можемо довіряти льотчикам.

— І все ж Кет допомагає нам знайти їхній артефакт, — бурмочу я вслід.

— Без паніки. Без емоцій. Повний контроль. — Ксейден уважно вивчає кожну будівлю, яку ми минаємо.

— Якась особлива мантра у герцогів? — запитує Міра, оглядаючи праворуч від нас залишки того, що, здається, було ринком.

— Просто намагаюся не вибухнути на Ґрейді і не зіпсувати нашу милу пробну прогулянку, — відповідає Ксейден.

Стоїть гробова тиша. Ми йдемо порожніми вулицями, минаючи висушені рештки людей у кожному, чи майже кожному, кварталі. Вони схожі на піщані замки. Ніби є якась форма, але настільки крихка, що навіть порив вітру може зруйнувати ці безбарвні структури.

Повертаємо на наступному перехресті і потрапляємо у вузькі ряди житлових будинків, між якими ледве-ледве вистачить місця для проїзду одного воза. Деякі будинки сполучені між собою критими містками, які трапляються що сім-вісім метрів, утворюючи з вуличок щось на кшталт тунелів.

— Іронія в тому, що вони навмисне будували їх так близько — щоб крізь них не просунувся дракон. А тепер саме дракони можуть нас врятувати, — кажу, оглядаючи, що лишилося від забудови.

— Грифон пролізе без проблем, якщо пригорне крила, — додає Міра.

— Ось він, — Ґрейді зупиняється перед величезним будинком.

— Це табличка «Дім Амелії, Першої зі Зграї» навела тебе на думку? — питає Ксейден, киваючи на праву частину дверей.

Ґрейді стискає губи.

— Усі знають свої позиції. Заходимо, — командує капітан і відчиняє двері з таким гучним скрипом, що розбудить і мертвого.

І ми всі завмираємо. Шлунок ніби намагається посунути легені і вирватися назовні. Від блискавичного припливу енергії я стискаю кулаки.

— Вони нас не чують, — повторює Міра і, проходячи повз мене до Ґрейді та Генсон, кладе руку мені на плече.

— Зараз буду, — каже Ксейден, але його рука чи тінь не торкається моєї спини, тому що Аура пасе так, ніби ми будь-якої миті можемо почати тут лизатися.

Тож четверо офіцерів зникають за скрипучими дверима, залишаючи нас із Аурою посеред вулиці.

— Я беру південь, — кажу, займаючи позицію біля дверей, і повертаюся обличчям на свій напрямок.

— Добре, — вона стає до мене спиною.

Ми на варті.

Місяць освітлює бруковану вулицю. З будинку долинає гуркіт. Я дивлюся на небо і помічаю, що вітер посилюється, розганяючи хмару.

Чорт.

— Тримайся якнайдалі й не показуйся, — кажу Тернові.

— Я сама ніч, — його голос звучить радше ображено. — Тобі варто хвилюватися про Дагола.

Червоний Булавохвіст Аури.

— Маєш щось? — питаю Ксейдена.

— Весь цей дім — суцільний музей, а Кет пам’ятає лише те, що цитрин був виставлений нагорі під захисним склом. Не знаю, чи ти помітила, але «нагорі» у цьому випадку не дуже точна вказівка, — відповідає він.

Дивлюся на п’ять поверхів, які, здається, от-от заваляться.

— Ми тут трохи затримаємося, — кажу. — Власне тому й треба було брати Кет. Вона, може, тоді згадала б, де саме виставлений камінь.

— Чудово, — Аура нервово рухається позаду. Її тінь метається біля моїх ніг.

— Боїшся? — питаю якомога спокійніше.

— А ти як думаєш? — різко відповідає вона. — Ми за сотні кілометрів від сфер, посеред якогось довбаного кладовища.

— Як хтось, хто певний час уже провів поза сферами, думаю, що нервуватися нормально.

Щось брязкає, і я нахиляю голову, зосереджуючись на напрямку, з якого чути звук. Пологим пагорбом вулиці котиться скляна пляшка, і поривом вітру її заносить на поріг дому чотирма будинками вище.

— Бачиш? Це... — Я озираюся, а тоді повертаюся всім тілом до неї. — Ауро, ти що, гониш?

— Просто готуюся.

Вона стоїть із переляканим виразом обличчя і піднятими руками, затискаючи кремінь між великим і вказівним пальцями.

— Гей! — Я показую на її руки. — Це нездоровий і небезпечний для нас усіх страх. Відклади. Нафіґ. Одягни рукавички. Нагадую, що орудувати — найгірше, що ми можемо зробити тут.

— Нє-е-е... — Аура випинає підборіддя. — Набагато гірше — це коли тебе висушать нафіґ. Я не хочу, щоб мене захопили зненацька. І тобі теж краще бути напоготові.

— Безперечно. — Хитаю головою і повертаюся спиною. — Маємо наказ не орудувати, якщо нема безпосередньої загрози життю. І думаю, навряд чи порожня пляшка тобі загрожує.

— Як командирка крила, наказую тобі приготуватися, — кипить Аура. — Яка користь від тебе, нашої «найкращої зброї», якщо ти не можеш вчасно використати силу?

— Єдине звання, яке тут має значення, — курсантське. Тому, зі всією повагою, можеш іти до біса. — Знизую плечима і розминаю їх, намагаючись розвіяти хвилю енергії, що пхається в двері мого Архіву. Принаймні це може означати, що Терн знайшов клаптик неосушеної землі.

— Знайшла! — кричить Міра у відчинене вікно.

Із полегшенням видихаю.

На протилежному боці вулиці з вухоненависницьким скреготом відчиняються двері, і моя голова смикається на звук, а серце від страху підскакує десь до горла, коли якась постать виходить із тіні...

— Ві, обережно! Аура збирається... — застерігає Ксейден.

— Стій!

З оберту кидаюся на Ауру, але вже пізно. З її руки виривається густе, як у дракона, полум’я і миттєво поглинає двері.

Ми котимося, як клубок, по землі, і я ледве вмудряюся не загриміти головою у сходи. Хвиля жару освітлює ніч та пече в обличчя. Серце готове захлинутися страхом, але я щосили намагаюся опанувати себе, щоб не дати йому заволодіти мною або, ще гірше, загнати в ступор.

— Злізь із мене! — кричить Аура й відштовхує мене вбік.

А з дверей з’являється охоплена полум’ям фігура, яка, спотикаючись, вилітає вперед у місячне світло, несамовито волаючи.

На якісь мілісекунди страх перемагає, і я не можу вдихнути.

Горить капітан Ґрейді.

— Ні! — Аура біжить по бруківці до фігури капітана, що, охоплена вогнем, падає на коліна посеред вулиці.

Шкіряна форма вершника, що повинна була б його захищати, охоплена полум’ям заввишки до пів метра.

А в нас на землі немає жодного повелителя води чи льоду.

— Ксейдене! — горлаю, підводячись, і біжу до капітана. — Ауро! Знімай куртку! Гаси його! Треба його загасити!

Цей пекельний крик назавжди закарбується в моїй пам’яті. Я вириваю в Аури з рук її куртку й накидаю на нього, сподіваючись зупинити вогонь.

Від запаху обвугленої плоті у мене крутить у животі, але його миттю перекриває густий, задушливий дим, що лине з будівлі позаду.

Ксейден дістається до мене першим, відриваючи мене від капітана, і тіні пливуть від наших ніг, щоб притлумити полум’я. Крики припиняються, однак тепер і в будівлі попереду вирує вогонь.

Чорт!

Усі троє піднімаємо голови вгору на порив вітру.

Серце падає аж до землі. Будинок за будинком займаються вогнем. Пожежа шириться на всю вулицю. Земля, цегла, дерево. Усе це спустошене від магії, зате горить як тріски.

— Ріорсоне! — кричить Міра, вибігаючи з дому позаду із Генсон. — Роби вже щось! Ми зараз тут зотліємо!

Я вириваюся з обіймів Ксейдена й припадаю перед Ґрейді. Тіні мчать угору по стінах будівель, але полум’я вже проклало собі шлях через містки. Ми на пороховій бочці, бляха.

— Сер!

Однак Ґрейді не рухається.

— Він мертвий, — сповіщає Ксейден, ніби це прогноз погоди. — А я не можу...

Я дивлюся через плече й бачу краплі поту на його шкірі. Він хитає головою, знову й знову піднімає руку, спрямовуючи тіні то на одну, то на іншу будівлю, але неможливо боротися з тим, що розносить вітер. Кожен згар, кожен порив запалює іншу споруду.

Капітанка Генсон бореться всіма силами, та навіть найкращий повелитель вітру не може контролювати попіл чи вугілля.

Небо тріскається, і мій погляд звертається вгору. Місток, що з’єднує обидві половини будинку, руйнується, охоплений вогнем. Я вже лечу відштовхнути Ксейдена, але Міра стає між нами, піднявши руки долонями вгору.

Імпульс блакитного кольору променіє, як магічне світло, і місток над головою розколюється надвоє, уламки падають по обидва боки від нас.

— Треба вибиратися звідси!

Міра піднімає мене на ноги, а потім смикає приголомшену Ауру за комір. Командирка крила просто дивиться, як поширюється вогонь, руйнуючи все навколо.

— Я зможу! — кричить Ксейден, відправляючи у вогнебій тінь за тінню.

— Облиш, — наказує Генсон. — Найкраще, на що ми можемо сподіватися, — це на вільний шлях до площі для евакуації.

Ксейденові руки тремтять, і страх пронизує мене до самого серця, дістається до кісток. Якби земля під його ногами не була вже осушена...

Я підходжу ближче, не звертаючи уваги на те, що всі нас бачать, і беру його обличчя в свої долоні.

— Облиш, — благаю я. — Ксейдене, ти маєш облишити це. Нам треба забиратися звідси.

Він опускає свої змучені очі на мене, і в їхній оніксовій глибині віддзеркалюється полум’я.

— Будь ласка, — кажу я, не зводячи з нього погляду. — Це не зупинити. Ми можемо тільки вижити.

Ксейден киває і опускає руки.

Я вдихаю з полегшенням, але це все, що ми можемо.

— Біжіть! — Міра штовхає нас обох, і ми кидаємося тікати вузькою вуличкою.

Біль пронизує ноги до колін, але це не має значення, не тоді, коли з обох боків вулиці палахкотить вогонь, поширюючись ледь повільніше за наш рух.

— Зосередься і біжи на площу, — наказує Терн.

І я роблю саме це — концентруюся.

Дракони не помістяться на цих вулицях. Ми повинні дістатися площі, інакше нам кінець.

Кожна крапля моєї енергії йде на те, щоб поставити ноги так, аби не підвернути кісточки на камінні, контролювати своє дихання, стежити за простором між нами, поки Ксейден не відстає.

Міра мчить уперед, з легкістю, якої я ніколи не мала, у цьому лабіринті вулиць, і ми слідом за нею, рятуючи свої життя.

— Туди! — кричить Міра, показуючи на годинникову вежу в кінці вулиці, де б’ються крила. — Ні! — горлає вона. — Спочатку Терн!

Я хитаю головою і біжу швидше.

— Тікай! Якщо Тейне тут, то тікай!

— Я не піду, — заперечує вона.

— Тікай, щоб ми змогли! — кричить Генсон.

Ксейден викидає руку, підхоплюючи мене тінню, а Міра мчить у двір, щоб дістатися туди водночас із Тейне. Їхній маневр бездоганний, синхронізований, на піку досконалості, і Міра з розбігу заскакує на передню лапу Булавохвоста.

Генсон киває, ніби розмовляючи зі своїм драконом, а потім озирається на Ауру.

— Ти наступна. Одна хвилина.

Полум’я вже охоплює будинки позаду нас.

— Це я винна, — каже Аура, стиснувши кулак, її очі перелякані, коли вона дивиться на двір. — Ґрейді... немає. Вони дізнаються, що ми тут. Таку пожежу не приховаєш.

— Головне, щоб ми вибралися звідси, — намагаюся заспокоїти її. — Не думай ні про що інше.

— Над головою! — кричить Ксейден, тоді як крила затуляють місяць.

— Ми не єдині крила в небі, — попереджає Терн, і моєю потилицею пробігає мороз.

— Уперед! — наказує Генсон Аурі, вказуючи на площу. — Дагол на підльоті.

— Стій! — репетую я, але вона вже біжить до годинникової вежі. — Терн каже, що ми не самі!

— Вона впорається, — стверджує Генсон, але її тон не зовсім мене переконує.

Жар палить у спину, але я дивлюся вперед, коли Аура вибігає на відкриту місцевість.

Бачу витягнуті до неї пазурі, і затримую дихання, сподіваючись, що вони не поцілять у неї. Кіготь вигинається, як у Терна, перед тим, як він збирається підхопити мене.

І пронизує її, входячи в спину, десь посередині хребта.

З рани б’є кров, але крик Аури стихає, коли віверна тягне її бездиханне тіло в небо. Неподалік реве дракон.

Коліна підкошуються. Ксейден стискає мене в обіймах, щоб я не впала.

— Терне...

— Шістдесят секунд. — У його голосі відчувається поспіх.

— Чорт, швидко вони до нас дібрались, — бурмоче Генсон, погойдуючись на п’ятах. — Гаразд, Ріорсоне, твоя черга.

Швидко до нас дібрались? Це все, що вона хоче зараз сказати?

— Ти мені не командирка, — каже Ксейден, не відриваючи погляду від площі.

Місяць спалахує на тлі темно-синіх крил, але замість того, щоб приземлитися, Сґейл проноситься над головою, наздоганяючи віверну, що набирає висоту.

— Що, в ім’я Данни...

— І нею ти теж, чорт забирай, не командуєш, — каже Ксейден до Генсон.

Сґейл робить випад, потім, здається, впивається кігтями у віверну й залазить їй на спину. Її голова шарпається вліво, потім вправо — і крила істоти відриваються.

— Нагадай мені ніколи не дратувати її, — бурмочу я, коли віверна падає, розбиваючись десь на краю поселення.

Ксейден підводить краєчок губ.

— Наближаюся, — сповіщає Терн.

— Забери нас обох, — прошу, хапаючи Ксейдена за руку. — Давай зі мною.

Брови Ксейдена на мить супляться, але потім він киває.

— Я не кінь, — відстрілюється Терн, а ми зі Ксейденом вибігаємо на площу, відчуваючи, якої нестерпної температури жар за нашими спинами.

— Вони патрулюють парами, — кричу я по зв’язку, що з’єднує нас чотирьох. — Візьми. Нас. Обох!

Мої чоботи гупають по каменю, і попереду я бачу, як Сґейл повертає назад на круту ділянку шляху.

Ми опиняємося на відкритому просторі, і я відкидаю думку про те, що напарник віверни може побачити нас першим. Щосили біжу до найширшого місця, де Терн зможе нас підхопити.

— Я тут, — передає він через наш спільний канал.

— Довірся мені, — вимагає Ксейден, і я не можу зрозуміти, до кого з нас він звертається, але киваю без вагань. Він швидко розвертається і опиняється переді мною, потім присідає. — Хапайся.

Я обіймаю його за шию, провідник б’ється об його спину, коли він розводить руки в сторони. Смужки опівнічної чорної тіні огортають нас обох, прив’язуючи мене до нього.

Знайомі удари крил лунають над полум’ям, і через кілька ударів серця ми відриваємося від землі. Тернові пазурі хапають Ксейдена за плечі і тягнуть нас у ніч.

Вітер ріже мені очі, коли ми летимо до Сґейл, але з правого боку наближається ще одна пара крил. Дві ноги, а не чотири.

— Праворуч! — попереджаю Терна, потім повертаюся до Ксейдена. — Тобі краще бути збіса вправним із цими тінями.

— Я тримаю тебе, — запевняє Ксейден, і стрічки затягуються.

Сила заливає моє тіло, коли я відчиняю двері Архіву, і тепло обпікає мою шкіру. Боги, якщо я передам занадто багато, поки прив’язана до нього...

— Він бував набагато ближче, коли ти володіла силою, — нагадує мені Терн.

Ні, я не збираюся думати про те, звідки він це знає.

Я секунду намацую провідник і тримаю його подалі від шкіри Ксейдена, потім дозволяю енергії досягти переломного рівня і зосереджуюсь на своїй правій руці.

Сила спалахує, пронизуючи мене і звільняючись тієї ж миті. Б’є блискавка, і я смикаю її пальцем з неба вниз, цілячись. Жар обпікає кінчик пальця, але я тримаю блискавку так довго, як тільки можу, а потім відпускаю її.

Прямо в спину віверні.

Істота падає, і Сґейл реве, підриваючи її труп вогняним потоком, коли той пролітає повз неї. Вона повертає назад, щоб летіти услід за нами, коли Терн кренить вліво, забираючи нас зі шляху, що веде вздовж річки, і прямує на захід.

Ми летимо ще кілька хвилин, поки не переконуємося, що перебуваємо у безпеці. Потім приземляємось, пересідаємо на свої місця і знову злітаємо.

Терн веде нас низько, крізь тіні гір і вгору по хребтах. За дві з половиною години ми перетинаємо кордони, за сотню кілометрів на південь від Самари.

Ми повертаємося до фортеці за три години до кінця дванадцятигодинного терміну.

— Не можу повірити, що ти дозволив йому загинути, — бурмоче лейтенант П’ю, коли ми проходимо під ґратами брами в Самарі.

Ксейден обертається до нього і ліктем пришпилює до стіни.

— Бейнгевен — перелякана курсантка, яка подумала, що Ґрейді — венін. А ти, бляха, яке маєш виправдання? Де ти, сука, був, коли ця віверна нанизала її, як на шампур?

— Ми патрулювали на півночі. — Обличчя чоловіка стає червоним, як помідор, коли він намагається вимовити ці слова, але ні Міра, ні я не втручаємося.

— Ви були потрібні над поселенням, — каже Ксейден, забираючи руку.

Лейтенант сповзає по стіні.

Генсон і Фолі допомагають йому підвестися, а потім ідуть у двір. Міра піднімає руку, коли вони відходять, прохаючи жестом, щоб ми залишилися на місці.

— Я прийшла туди першою, — каже вона, повертаючись до нас і дістаючи з внутрішньої кишені льотної куртки довгий ланцюжок.

Камінь, завбільшки з великий палець, колись, мабуть, був кольору цитрину, тепер він потрісканий, каламутний, із димчастим відтінком.

— Блі-і-ін, — мої плечі опускаються. — Якщо Кортлін не прийме це, все було намарно.

— Я не тому радію, що була першою, — відповідає Міра, віддаючи мені ланцюжок. Потім знову лізе в кишеню і дістає складений шматок пергаменту. — Ось.

Беру пергамент в другу руку. Лист адресований «Повелительці Блискавок». — Він лежав поруч із каменем, — каже Міра, поки я розгортаю аркуш. Ксейден насторожується.

Вайолет!

Нагадую, що, хоча я хочу, щоб ти прийшла з власної волі, я можу забрати тебе, коли забажаю. Чому ти не ставиш мені запитання, відповіді на які так відчайдушно шукаєш?

— Теофанія... — Відчуваю безмежну пустку всередині. Або вона знає, що я шукаю таких, як Андарна.

Або вона знає, що я шукаю ліки.

Ксейден застигає, мов статуя.

— Вона знала, що ми будемо там.

Чорт, і це теж.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТИЙ

Можливо, сенс полягає не в тому, щоб відмовлятися від спротиву, а в тому, щоб іти на війну лише з тими, кому ви беззастережно довіряєте.

«Підкорені: Друге Кровланське повстання»
підполковника Ашера Сорренґейла

Після нашого повернення, готуючись до доповіді перед Сенаріумом, я кілька днів поспіль перечитую всі книги про Девереллі, які Джесінія змогла знайти. Між заняттями, перегляданням томів, які надіслала королева Марая на моє прохання, спробами модифікувати сідло і годинами, проведеними на засніжених вершинах над Басґіатом, я щовечора падала в ліжко знесилена.

Коли настала п’ятниця, я проковтнула «Темну сторону магії», «Червоні регалії», «Прокляття нашого часу» та «Дослідження анатомії ворога», що викликало в мене кошмари, але жодна із цих книг не давала відповіді, які так необхідні для порятунку Ксейдена.

Те саме із Джеком. Він охоче розповідає мені про розвиток асимів, про те, що черпання із землі таке ж природне, як дихання поза сферами, але не називає імені свого Мудреця і не дає мені нічого, окрім тривіальної інформації про венінів. Малек зрить, він не скаже мені, звідки Теофанія знала, що ми підемо за цитрином або які відповіді я шукаю.

Але коли я втретє перечитую батьків рукопис і переглядаю дослідження, а це потребує величезних зусиль, мені спадає на думку ідея, якої він міг би дійти у своїй гіпотезі. Я тримаю її при собі — частково тому, що боюся помилитися, але здебільшого, бо боюся, що я маю рацію. Коли Варріш торік сказав, що, на його думку, дослідження стосується перохвостих, я й уявити не могла, що воно заведе в цьому напрямку.

— Я хочу полетіти, — каже Рідок, поки ми йдемо червоною плюшевою килимовою доріжкою адміністративної будівлі до великої зали.

Я шукаю правильні слова і намагаюся приборкати нудоту, що розпирає мій шлунок. Виступати перед Голденом і так погано, але я пропустила сніданок, знаючи, що весь Сенаріум чекає на мене, найімовірніше, щоб призначити нового командира.

А я не прийму його.

— Цього не станеться, — зітхає Рі, яка йде з іншого боку. — Вайолет і так буде непереливки, а тобі все одно не дозволять пропустити заняття. Нас навіть не пускають до тієї кімнати.

— Я можу убезпечити тебе, — наполягає Рідок, повертаючись до мене з неочищеним апельсином у руках.

— Упевнений, що Ріорсон захистить її, — зауважує Соєр, йдучи праворуч від Рі, спираючись на милиці і свій новий металевий протез.

Цього тижня він навіть повернувся до занять, хоча до летовища йому ще далеко.

— І Міра, — додаю я, притискаючи татового листа до серця.

Четвірка курсантів-піхотинців розступається, щоб ми могли пройти, і в полі зору з’являються масивні подвійні двері до великої зали. Кет стоїть на порозі, усміхаючись до високого льотчика, якого я ніколи раніше не бачила.

Він на кілька сантиметрів нижчий за Ксейдена, худорлявий і усміхнений. Його волосся темне, як і в Кет, і віддзеркалює таке ж блакитне магічне світло, яке падає на руків’я шаблі, що висить у нього на боці, і на V-подібні піхви кинджалів на грудях.

Мої брови піднімаються. Я думала, що коли попрошу Кет взяти з собою когось, кому довіряє, вона вибере Марен, але я за те, щоб вона рухалася далі, якщо це допоможе їй перестати постійно витріщатися на Ксейдена. Хоча я сподівалася, що у Трейґера є шанс із нею.

— Гей, ти можеш просто спробувати? — Голос Рідока не просто напружений — він підвищується, змушуючи всіх присутніх у коридорі подивитися в наш бік.

— Що це насправді означає? — Я тягнуся до його руки, і ми зупиняємося за три метри від дверей.

— Мені просто... треба полетіти з тобою. — Рідок відводить погляд і стискає апельсин обома руками. — Хтось із нас повинен бути з тобою. Відтоді як... — Біль спалахує в темно-карих очах, коли він звертає погляд до мене. — Від подій в Атебайні, хтось із нас завжди був поруч із тобою. — Він піднімає палець. — Окрім того випадку, коли ти вислизнула в свою маленьку подорож до Кордина, у яку брали тільки братів і сестер. Курсанти розділилися, і ми пішли з тобою. На Басґіат напали, і ми були там. Тепер прямуєш до Поромієлю до братів Марен? Ми йдемо за тобою. А коли ми розділяємося, тебе або затягують у камеру для допитів і катують кілька днів, або ледь не підсмажує Аура. І я знаю, що не єдиний, хто думає, що, якби Ліам був тут і наглядав за тобою, цього б ніколи не сталося. — Він махає пальцем у бік Ріаннон і Соєра. — Ви обоє знаєте, що це правда.

До горла підступає клубок.

— Я ціную це, справді. Але мені не потрібно, щоб за мною наглядали.

— Я не це мав на увазі. — Рідок накриває апельсин обома руками. — Я просто думаю, що погані речі трапляються, коли ми не разом. Рі не може піти, їй треба вести цілий рій, а Соєр досі одужує, тож лишаюся я. І, якби Ріорсон був на сто відсотків упевнений у своїй здатності запобігати поганим речам, він би не призначив Ліама в наш рій. Цей чувак дуже сильний, але не бездоганний.

Якби ж він тільки знав правду. Тільки богам відомо, хто чекає на нас за цими дверима, щоб замінити тих, кого ми втратили, але я абсолютно впевнена, що можу беззаперечно довіряти лише двом із них — Мірі і Ксейденові.

— Так а ти що? — запитує Соєр, спираючись на милиці.

Очі Рідока звужуються.

— Я такий самий боєць, як і будь-хто з вас. І поки ти був зосереджений на реабілітації, а Ріаннон ганялася за першокурсниками, щоб тримати їх у рамках, я був тим, хто читав кожну довбану книжку, яку Джесінія пхала мені, і проводив додаткові години на тренуваннях. — Він стискає зуби. — Мене справді бісить, коли ви, народе, поводитеся так, ніби моє почуття гумору якось применшує мою здатність служити в нашому рої.

— Рідоку, — шепочу я, дивлячись на апельсин. — Що ти зробив?

— Я намагаюся розказати тобі, — він простягає мені фрукт, і мої руки одразу холонуть, — що ти не єдина, хто годинами відточував свою печать.

Великим пальцем я відколупую шкірку. Плід апельсина заморожений під нею.

— Як тобі це вдалося?

— Я завжди вмів черпати воду з повітря, — відповідає Рідок. — Крім того, поки Соєр відпочивав, мені було нудно чекати, коли він нарешті прокинеться, — без образ. І от що дуже добре вдається цілителям, то це залишати фрукти валятися навколо. Я зрозумів, що можу заморозити воду у фруктах.

Мої губи розтуляються, а в голові прокручуються наслідки.

— Сорренґейл, ми заходимо, чи як?! — кричить Кет із коридору.

Я піднімаю очі на Рідока і шепочу:

— Ти хочеш сказати, що можеш заморозити воду в чиємусь тілі?

Він потирає потилицю.

— Я, звісно, не випробовував це на комусь чи на чомусь живому, але... так, думаю, що так.

Що ж, це тривожно. І чудово. І жахливо. І взагалі, все перелічене вище.

— Гівна небесні, чуваче! — Соєр підходить ближче. — А інші повелителі льоду таке вміють?

— Не думаю, — Рідок хитає головою. — Виявляється, лише деякі з нас можуть витягти воду з повітря.

— Сорренґейл! — гаркає Кет.

— Так, ти йдеш зі мною. — Я тицяю апельсин назад Рідокові, а потім рухаюся до дверей. — Хоча лід тут ні до чого: там, куди ми прямуємо, немає жодної магії, тож усе це тільки через те, про що ти казав у першому пункті.

— Погані речі трапляються, коли ми не разом, — тихо каже він.

Іди на війну лише з тими, кому беззастережно довіряєш.

Я киваю, і ми йдемо коридором.

— Давно пора, — Кет закочує очі, а її друг відчиняє двері праворуч, і я мигцем бачу його бейджик з ім’ям, коли ми заходимо.

Корделла. Її двоюрідний брат?

Половина столів і лавок у залі відсунуті вбік, залишаючи відкритий простір перед довгим центральним столом, за яким розміщуються члени Сенаріуму обличчями до нас. І вони не самі. Аетос і Маркгем обступили Голдена, який сидить у центрі групи, прислухаючись до побрехеньок, які нашіптує Маркгем.

Ксейден займає лівий край столу, його стілець повернутий до мене. Ноги витягнуті так, ніби ця зустріч визначає розклад польотів, а не майбутнє Континенту. Його очі прикуті до мене.

— З тобою все гаразд? — запитую я, переводячи погляд на Голдена.

— Він досі дихає, тож я вважаю це перемогою, — відповідає Ксейден, котрий видається досить знудженим, але тіні навколо нього мають чіткі краї, які контрастують із розмитими тінями на столі, що є природним результатом дії декількох джерел світла. — Вони тримають свій курс, тож тобі краще визначити наш.

— А, курсантко Сорренґейл! — Усмішка Голдена осяює його очі, і він відвертається від Маркгема. — Саме вчасно.

— Узагалі-то нам декого не вистачає.

Обводжу поглядом кімнату, відзначаючи, що вперше в житті Міра запізнюється. Також неможливо не помітити Фолі, Генсон і П’ю, які сидять далі за столом, — всі, хто залишився від нашої оперативної групи, і ще одне доповнення — капітан Джаррет.

— Як я бачу, в кімнаті двоє зайвих. — Герцогиня Моррейнська кидає зневажливий погляд через моє плече.

— Вони тут на моє прохання. — Я піднімаю підборіддя. — Як і курсант Ґемлін.

Рідок мовчки стоїть поруч зі мною.

— Ви ж не серйозно? — починає герцогиня.

— Дозволяю, — каже Голден, піднімаючи руку. — Нещодавні втрати були прикрими, але минув місяць, тож настав час діяти. У вас є цитрин, і вже призначена зустріч із королем Кортліном. Командування перейде до капітанки Генсон. — Голден жестом вказує на згорнутий пергамент перед собою.

— Він, бляха, серйозно? — Дивлюся на Ксейдена.

— Цілком. — Куточок його рота піднімається. — Насолоджуйся, з’їдаючи їх живцем.

Я перетинаю щойно вимиту підлогу і беру пергамент, потім відступаю назад, щоб опинитися на одній лінії з Рідоком, і швидко читаю свої накази.

Післязавтра ми вирушимо до Девереллі, зустрінемося з королем і спробуємо домовитися про союз, забезпечимо плацдарм для розширення пошуків, якщо не знайдемо там родичів Андарни, а потім доповімо, і все це під командуванням капітанки Генсон і заступника командира лейтенанта П’ю. Паралельно Маркгем і Мельґрен мають обшукати Аретію на наявність будьяких зачіпок, які ми пропустили.

— Ти це читав? — Я ледве стримуюсь, щоб не розтоптати накази. — Вони хочуть обшукати Аретію!

— Вони можуть піти в сраку.

— Ні, — кажу я Голденові.

— Перепрошую? — Голден нахиляється вперед.

— Я сказала: ні. — Розриваю папери навпіл. — Ні твоєму командиру. Ні твоїм обранцям. Ні обшуку Аретії. Ні.

— Я попереджав, — каже Ксейден з-за столу.

Голден завмирає. Герцог Калдирський совається на стільці, тоді прищурює на мене погляд.

— Капітан Джаррет — чудове доповнення, найкращий фехтувальник серед наших вершників.

— Ой, дякую, як щедро з вашого боку! Особливо враховуючи, що кілька місяців тому в Самарі я бачила, як лейтенант Ріорсон порвав його на клапті, навіть не дуже стараючись, — відповідаю я. Сила в жилах пульсує, але я стримую гнів. — Ми вже спробували по-вашому.

— І явно досягли успіху, — підхоплює Голден. — Чи ви не володієте артефактом?

— Ми втратили двох вершників, бо ви приставили до мене команду, у якій ніхто не довіряє одне одному, і вони навіть не здатні працювати разом. Так, артефакт у мене, і я відвезу його в Девереллі, але тільки з тими, кого виберу сама.

Випрямляю спину, краєм ока помічаючи, як Рідок киває.

Двері відчиняються, і знайомий ритм швидких, упевнених кроків додає мені сміливості, навіть зухвалості.

— Перепрошую, затрималася, — каже Міра, оминаючи Кет і її двоюрідного брата, та стає праворуч від мене. — Пекельний вітер з півночі. Що я пропустила? — питає вона.

— Здається, Вайолет зараз вибухне, — шепоче Рідок.

— Ось це сталося! — Я кидаю половинки пергаменту в Голдена, і він їх легко ловить. Саме рефлекси роблять його смертельно небезпечним на полі бою. — Це ніякий не план, а вони, — я кидаю погляд на вершників, — не моя команда.

Ксейден посміхається ще ширше і влаштовується зручніше, наче очікуючи на початок вистави.

— Пошуки в Аретії — логічний крок, враховуючи, що це єдиний регіон, про який ми не маємо жодної інформації, — починає Маркгем, червоніючи на щоках.

— Ти взагалі мовчав би, — огризаюся я, вперше за кілька місяців дивлячись йому у вічі. — Чуєш, не говори до мене, бо я знаю, що довіряти тобі — все одно, що домовлятися з пияком, і порядності в тобі не більше, ніж у щура. Як ти смієш плести щось про відсутність інформації щодо Аретії за останні шість років, коли сам приховав від громадськості цілі століття історії нашого Континенту?

Брови Голдена піднімаються, а Міра кладе долоню на руків’я свого меча.

— Ти не можеш розмовляти так зі старшим за званням, не кажучи вже про командира квадранта, з такою неповагою! — реве Маркгем, підводячись зі стільця.

— Якщо ти не знав, то перетнувши Парапет, я вибула з підпорядкування тобі.

— Зате підпорядкована мені, — попереджає Аетос. — А я можу говорити від імені Мельґрена.

— А я — від імені Терна, Андарни та Емпіреїв. Чи ви забули, що два дракони втратили своїх вершників?

— Якби я не був закоханий у тебе, то закохався б зараз, — каже Ксейден, схрещуючи ноги.

— Сядьте, Маркгеме, — наказує Голден із ноткою здивування в голосі. — Ви вже спробували один раз і зазнали невдачі.

Маркгем обмірковує щось, знітившись на своєму стільці.

— Ми дамо вам один шанс. Назвіть склад своєї команди для місії на Девереллі, курсантко Сорренґейл, — каже Голден, голос холодний і строгий. — Але знайте: якщо ви не досягнете успіху, ми призначимо іншого командира, а відмова від подальшої участі перекреслить всі домовленості Другої аретійської угоди.

Тієї, що повернула Ксейденові його титул.

Я намагаюся проковтнути клубок у горлі, але ніхто не тисне.

— Згода, — кажу я, розправляючи плечі. — Для місії на Девереллі мій загін складатиметься з лейтенанта Ріорсона, лейтенантки Сорренґейл, курсанта Ґемліна, курсантки Корделли, — я озираюся через плече, щоб побачити його звання, — капітана Корделли, курсанта Аетоса, принца Голдена і будь-якого улюбленого охоронця, який піде за тобою, на випадок, якщо ти скалічиш собі пальчик на нозі, — додаю я, звертаючись до Голдена. — Якщо ми досягнемо успіху, я залишаю за собою право замінити членів команди після першої експедиції.

— У жодному разі, — хитає головою Аетос. — Ви берете тільки офіцерів, жодних льотчиків, і про Ріорсона не може бути й мови.

Голден піднімає руку, і Аетос замовкає.

Ксейден завмирає, його рухи стають настільки непомітними, що мені хочеться перевірити, чи він ще дихає.

— Я візьму кого захочу, — відповідаю я. — Як третя в черзі на трон, Кетріона може представляти Поромієль...

— А капітан? — запитує герцогиня Моррейнська, її обличчя кривиться, ніби вона розкусила щось кисле. — Вам потрібні два льотчики?

— Курсантка Корделла має право взяти когось, кому вона теж довіряє. — Нахиляю голову до Голдена. — Дракони не літають із людьми, які не перетинали Парапет і не піднімалися на Рукавичку. Тож тобі пощастило, що грифони в цьому плані добріші. Інакше тобі довелося б добиратися своїм ходом. Лейтенантка Сорренґейл — єдина вершниця, здатна створювати власні сфери. Курсант Аетос — єдиний вершник, якому я довіряю і який вільно розмовляє кровланською — другою найпоширенішою мовою в Девереллі. Курсант Ґемлін дбає про мою особисту безпеку. І навіть якби лейтенант Ріорсон не був найсмертоноснішим вершником серед нас, — я кидаю погляд на Аетоса, потім на Голдена, — а він ним є, ти ж знаєш, що Терна і Сґейл не можна розлучати, однак невідомо, як довго ми будемо змушені мандрувати. Я вже втомилася про це сперечатися.

— Він викладач цього військового коледжу, — випалює Аетос.

— Я його обираю, — відповідаю я, не відводячи погляду.

Голден відкидається на спинку стільця і дивиться на мене так, ніби бачить уперше.

— Він і не бачив, — нагадує мені Терн. — Він більше не знає тебе.

Я дивлюся просто на Голдена.

— До того ж тиррійці підтримували зв’язок із Девереллі аж до минулого століття. Хто може відновити ці лінії зв’язку краще, ніж сам герцог Тиррендору?

Несподівано Ксейден нахиляється, ніби намагається зрозуміти, що сталося, але зовні він залишається незвично спокійним.

— Можеш читати книгу мого батька, коли захочеш, — кажу йому.

— Ріорсон займає місце в Сенаріумі, — нагадує герцогиня Моррейнська. — Він не може просто так полетіти з вами. У нього навіть немає спадкоємця, якщо... трапиться трагедія, хоча мене можна було б переконати погодитися на його відсутність, якби він розглянув пропозицію моєї доньки.

— Пропозицію? — Кров відливає від мого обличчя.

— Одна з багатьох, відколи мені повернули титул. Нема чого хвилюватися. — Ксейденів голос звучить так спокійно, що я відчуваю, як м’яке пасмо мерехтливого оніксу торкається моєї свідомості.

Серце стискається. У нас із ним дуже різні уявлення про хвилювання.

— Принаймні скажи, що ти насправді маєш на увазі, Ілен. — Голден кидає на неї косий погляд. — Ти не довіряєш йому і хочеш бачити свій родовід не лише в Моррейні, а й у Тиррендорі.

— Він очолив повстання! — Ляскає долонями по столу.

— Мій батько очолював повстання, — каже Ксейден, не зводячи з мене погляду. — Я брав участь у революції. Є різниця в цих термінах, наскільки мені відомо.

Я відчуваю, як мої губи викривляються від цього зауваження.

— До того ж сперечатися немає сенсу. — Ксейден підводиться. — Я полечу. Левелен представлятиме Тиррендор за моєї відсутності, отримуючи поради від мого єдиного живого кровного родича — курсанта Дюррана. Лейтенант Тевіс був одним з викладачів на моїх заняттях і візьме на себе цю роль, поки нас не буде або доки не прийде час для ротації викладачів.

— Якщо я дам на це дозвіл, — заявляє Голден.

Неправильний хід, Голдене.

— Я питаю дозволу лише в однієї людини на Континенті, і це точно не ти, як Амарі зрить. — Ксейден повільно повертає голову і дивиться через стіл на Голдена.

У кімнаті стає важко дихати.

— Я говорю від імені свого батька, — цідить Голден крізь зціплені зуби.

— Саме так. Тому що я його маю на увазі. — Погляд Ксейдена м’яко переходить на мене. — Коли ти хочеш вирушити?

— Ми вилітаємо до Девереллі, щойно його високість буде готовий.

Я дивлюсь Голдену прямо в очі, намагаючись передбачити його реакцію. Не чекаю нічого доброго, але розраховую на його абсолютну нездатність прочитати моє обличчя або відчути, що я боюся його помсти завдяки титулу.

Голден встає, як і всі за столом, окрім Ксейдена.

— Давайте принаймні залишимо цю частину наказів без змін. Ми вирушаємо післязавтра.

Він виходить через північні двері, а за ним слідом усі, хто стояв.

— Без уїдливих зауважень, — кажу Рідокові з легкою усмішкою. — Я пишаюся тобою.

— Я тримав свої думки при собі, — відповідає той, усміхаючись, поки наближається Ксейден.

— Тобі справді треба було вивести його з себе? — запитую я, коли він підходить до нас.

— Ні. — Погляд Ксейдена ковзає до мого рота. — Я зробив це просто заради розваги.

— Дрейк Корделла?! — кричить Міра, і ми втрьох обертаємося, коли вона біжить через кімнату. — Той, що зі зграї «Нічні крила»?

Він посміхається моїй сестрі чарівно, але зухвало.

— Ти чула про мене?

— Ти відігравав важливу роль у знищенні сфер під час наступу на Монтсеррат минулого року. — Її очі звужуються.

— Так. — Його посмішка розширюється.

Міра без попередження б’є його коліном просто в пах.

О боги...

— О-о-о, — здригається Рідок. — Він зараз...

Дрейк падає на коліна, і Кет ахає.

— Впаде, — закінчує Рідок.

— Ти, напевно, Міра Сорренґейл, — вимовляє Дрейк, біль читається в кожній рисі його обличчя.

— Гадаю, ти теж про мене чув, — вона присідає до нього, схиляючи голову вниз. — Якщо ти ще раз поставиш під загрозу життя моєї сестри, замість мого коліна буде моє лезо, зрозумів?

Треба віддати йому належне, Дрейк піднімає голову і втягує повітря через зуби.

— Зрозумів, — відповідає тихо.

— Чудово. — Міра поплескує його по плечу і підводиться, проводжаючи Кет поглядом, перш ніж повернутися в мій бік. — У тебе є один шанс сформувати власний загін, і ти обираєш свого колишнього, теперішнього коханця, місцевого заучку, двох людей, які намагалися вбити тебе торік, причому один із них — теперішній коханець, а інший — Дейн... ким би там він не був? І це твій вибір для найважливішої місії, на яку можна взяти будького з вершників?

— Я радий, що хтось нарешті це сказав, — підтакує Терн.

— І... ти. — Це не найдотепніша моя відповідь.

— Не забувай про охорону Голдена, — додає Рідок. — Упевнений, вони будуть дуже корисними.

Міра відверто закочує до нього очі, а потім прямує до дверей.

— Мені потрібно буде запастися провізією, але, схоже, я встигну прочитати наступний том із твоєї улюбленої серії, — каже вона мені через плече.

Мамині щоденники. Я киваю й одну благословенну мить насолоджуюся маленькою перемогою.

До того як ми здобудемо бажане, залишилися лічені дні: сім’я Андарни, ліки для Ксейдена і те, що батько хотів, щоб я виміняла у тієї купчині з Девереллі.

Не можу дочекатися післязавтра.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

Тиррендор останнім розірвав зв’язки із островами. Влада провінції має репутацію хитрого керівництва, однак у цьому випадку я б додав: завбачливого.

«Підкорені: Друге Кровланське повстання»
підполковника Ашера Сорренґейла

Першої ночі ми зупиняємося в Атебайні, перевіряючи межі швидкості і витривалості грифонів. Потім ми доводимо їх до виснаження, проводячи в сідлі двадцять чотири години і зупиняючись лише для того, щоб нагодувати й напоїти крилатих перед тим, як досягти Кордина на світанку.

Усі думають, що найважчий день — це підготовка грифонів до перельоту через море.

Тільки Ксейден знає справжню причину: він хоч і залишився тієї ночі неушкодженим, та я боюся дозволити йому ступати на ґрунт за межами сфер на довше, ніж це вкрай необхідно.

Ми пролітаємо над смугами випаленої і висушеної землі, уникаючи венінів завдяки розвідданим, які приніс Дрейк. Частина мене не може позбутися відчуття, ніби ми ухиляємося від бою, хоча я знаю, що ми шукаємо спосіб його закінчити.

— Грифони не встигають, — сповіщає Терн, коли ми спускаємося до палацу Текаруса. — Особливо коли несуть на собі вантаж із двома людьми.

Вантаж — це умовне позначення кошів, у яких грифони, на своїх кігтях, перевозять Голдена і його охоронницю.

— Ти пропонуєш нести по одному? — запитую я, змагаючись зі сном, який останні три години обтяжує мої повіки.

Різке кліматичне потепління гумору теж не додає.

— Я пропоную продовжити рух лише вершникам та льотчикам.

Помахи Тернових крил повільні, майже ліниві, з поваги до грифонів і Андарни, яка годину тому розстебнула поворозки на випадок, якщо нас помітять і супроводжуватимуть до палацу.

— Хоч це нам і не до вподоби, але він говорить від імені Наварри.

Тягнуся до своєї фляги, але згадую, що спорожнила її кілька годин тому.

— Він не матиме значення, коли ми знайдемо Іридів. Тільки Андарна матиме.

— Що ж, щойно ти з ними зв’яжешся, я з радістю позбудуся принца. А доти нам доведеться шукати підказок у людей. — Я дивлюся праворуч, ловлячи відблиски Андарни в проміжках між помахами Тернових крил. — Ти втомилась?

— Голодна, — відповідає Андарна. — Кіра каже, що в них багато кіз, бо їх довкілля не зовсім придатне для овечої вовни. Можливо, у них така ж чудова їжа, як і погода.

— Ми добре знаємо, що ти не фанатка снігу.

Я усміхаюся назустріч теплому вітру, тим часом як Терн наближається до просторої бійцівської ями Текаруса замість трав’янистої тераси, яку він обрав під час нашого останнього візиту.

— Можливо, ти схожа на таких, як Сґейл, — зауважує Терн. — Такі дракони полюбляють тепліший клімат.

І це факт. Перед Великою війною тут були місця кладки синіх драконів.

Охоронці помічають наше прибуття і поспішають на найвищу терасу бійцівської ями, а Терн приземляється в центрі поля, хряскаючи крилами, Андарна ж тимчасом сідає праворуч від нього, але не так хвацько.

За мить наші п’ятеро драконів і двоє грифонів займають кожну доступну п’ядь поля.

Я знімаю один із наплічників, але не наважуюсь залишити другий пристебнутим до спинки сідла.

— Безпечніше буде, якщо я його понесу, — нагадує мені Терн, нетерпляче підставляючи плече.

— Це означає, що ти не зможеш зняти сідло.

Я не хочу завдавати йому незручностей.

— Хіба зганьбив би я своє родове ім’я, не підготувавшись у разі, якщо ворог...

— Ясно.

Я розстібаю ремінь, потім благаю своє тіло підкоритися, вилазячи із сидіння. М’язи, сухожилля, зв’язки — усе скрипить і тріщить, поки я злізаю, а коліна ледь не підкошуються, коли сповзаю на землю.

Не можу втриматись, щоб не кинути роздратований погляд на Кетріону, коли та сходами вистрибує назустріч двом охоронцям, які чекають на неї, наче й не була в повітрі двадцять чотири години поспіль.

— Можна я зніму своє? — запитує Андарна, повертаючи голову, щоб погризти металеву поворозку через плече.

— Ні! — кричимо ми з Терном одночасно.

— Ні, — передражнює Андарна. — Добре. Піду пошукаю їжі.

— Ти чекатимеш, допоки ми не переконаємося, що нас приймуть, — наказує Терн, і Андарна пихкає парою в його бік, а потім тицяється на задні лапи і завмирає з виразом скривдженої гідності. — Негайно підійми хвіст. Де ми, по-твоєму, перебуваємо? У Падолі?

Поправляю лямки наплічника поверх льотної куртки й стримую сміх, коли Андарна, стаючи навкарачки, вистрілює коротким струменем вогню у задню ногу Терна.

— Я не удостою це відповіддю, — гарчить той.

Попереду нас Сґейл злітає в повітря, а я суплюся від того, як Ксейден проводжає її поглядом. Його риси обличчя застигли в тій ретельно контрольованій масці, яку він так полюбляє.

Аотром, Тейне і Кет залишаються на місці, але Кіралейр стартує разом із Совадунном, грифоном Дрейка.

— Як почуваєшся? — запитую я, підходячи до Ксейдена і зауваживши, що Міра подолала вже половину сходинок з оголеним лезом.

— Це я мав би тебе запитати. — Він крутить шиєю, розминаючи її, і переводить погляд із силуету Сґейл, котра віддаляється, на мене, затримуючи його на моїх стегнах і колінах, ніби бачить, як вони болять. — Твоє тіло не може бути щасливим після такого довгого перебування в сідлі.

— Я... — Я замовкаю — ми обоє замовкаємо, — коли Голден незграбно вилазить із півтораметрового коша, який Кіра поставила перед нами. — Мені краще, аніж тим, хто в корзині.

Принц сипле прокльонами, коли, перелазячи, чіпляється наплічником за товсте плетиво і тканина не пускає його. Замість того щоб перекинути наплічник через край коша, Голден шарпає його, відриваючи лямку.

— Очевидно, що саме здоровий глузд привабив тебе до спадкоємця. — Терн аж сочиться сарказмом.

— Мені було вісімнадцять, а він був гарненький. Дай мені спокій.

Здригаюся, помітивши, що Голден зовсім не рветься допомогти капітанці Віншир, рудоволосій охоронниці, вибратися зі свого коша.

— Здається, з тим перцем королівство в надійних руках. — Ксейден розглядає осушене каміння, що оточує арену, поки ми прямуємо до решти команди, що чекає попереду. — Думаєш, хтось помітить, якщо я посплю тут, на цьому камінні, доки ми не будемо готові йти?

— Так.

Мій голос стихає, коли ми наближаємося до Дейна і Рідока, які зніяковіло дивляться, як капітанка, відмовившись від будь-яких пропозицій допомоги, вивалюється зі свого коша, розпластавшись на весь свій зріст ліворуч від Голдена, а потім роздратовано піднімається сходами услід за ним.

— Але я буду спати тут із тобою, якщо хочеш. Якщо це те, що тобі потрібно.

Я зроблю все, щоб зменшити для нього ризик.

— Прибережи цей стурбований погляд для когось іншого. Допоки не виникне причин використовувати магію, зі мною все буде гаразд, як і минулої ночі.

Ксейден тягнеться до моєї руки і стискає її, а потім відпускає, перш ніж Голден побачить.

Дейн і Рідок роззираються довкола, поки ми піднімаємося сходами з ями. Тут трохи прохолодніше, ніж коли ми були в Кордині востаннє, але через вогкість моя льотна шкірянка неприємно липне до тіла.

— Це тут тобі спала на думку ідея використати тренувальну яму в Басґіаті? — кидає Дейн через плече, коли ми нарешті піднімаємося нагору.

Ксейден киває, оглядаючи периметр.

Тієї миті, коли я помічаю Текаруса — очевидно, у домашньому халаті, — який обіймає Кетріону, стоячи на внутрішньому патіо, Терн і Андарна злітають з ями, а решта швидко наслідує їхній приклад.

Міра стоїть збоку і вкладає лезо у піхви, кидаючи застережливий погляд на двох льотчиків-охоронців, що супроводжують Текаруса, а Дрейк уже стискає високого хлопця, що стоїть праворуч, у дружніх обіймах і ляскає його по спині.

— Дайте мені знати, якщо в нього є якийсь веніну замкнений у скрині для несподіваного тестування, — кидає на прощання Терн, відлітаючи в тому самому напрямку, що й Сґейл.

Ми перетинаємо останні ряди осушеного каміння, привезеного із землі, що межує з Безплідними Пустищами, коли Голден і Анна вже входять у внутрішнє патіо.

— Гаразд. Не дозволяй їй їсти нічого — або нікого, — чого вона не повинна.

По хребту стікає піт, і я знову регулюю вагу наплічника на втомлених до ниття плечах, скривившись від легкого проковзування, яке відчуваю в правому суглобі. Голова починає пливти від дратівливої хвилі запаморочення. Виснаження, зневоднення та спека ніколи не були виграшною комбінацією для мого організму.

— Ти таки справді столітній. Можливо, мій рід не буде таким занудливим. Можливо, вони будуть бенкетувати так, як вважатимуть за потрібне. Можливо, вони будуть... Ох! Що це?

— Мамонтова нервонорога черепаха. Навіть не намагайся! Панцир застрягне у тебе між зубами, і я не потягну тебе із зогнилим черепашачим панциром... Вертай до мене! — Тернів голос стихає, коли вони вилітають за межі досяжності.

Ксейден напружується, щойно ми сходимо з осушеного каменю на смужку трави, яка відокремлює яму від людного мармурового внутрішнього патіо, що веде до трапезної палацу.

— Зі мною все гаразд, — запевняє він мене, коли ми підходимо до решти.

Ми заповнюємо порожні місця в маленькому колі, де мене ставлять поруч із Голденом, якому дивовижним чином вдається поєднувати королівський і воднораз набундючений вигляд у пожмаканому піхотному мундирі.

Я здригаюся, коли сонце на сході відбивається від золотих королівських емблем під його нашивками, сліплячи мої очі, і швидко опускаю погляд на суворий чорний колір своєї льотної куртки. Я ніколи раніше не одягала куртку, призначену для справжнього бою — лише для тренувань. На ній немає ні бейджа з іменем, ні нашивок — нічого, окрім волосся, не зможе видати мене, якщо я опинюся в тилу ворога, — та лише двох чотирикутних зірочок, що вказують на моє звання курсантки другого року навчання.

— А ось і наш хлопчик! — Текарус усміхається до Дрейка, потім обводить всіх нас поглядом, який вихоплює Голдена. — Ваша королівська високосте. — Він схиляє голову. — Ми не очікували такого поважного гостя.

— Ми цінуємо вашу гостинність, віконте.

Голден робить той поблажливий нахил головою, який завжди діяв мені на нерви. Гадаю, й досі діє. Його рука піднімається до моєї спини, і я завмираю.

— Ми сподіваємося відпочити день, можливо, два, залежно від стану грифонів, перш ніж продовжити шлях до Девереллі.

Тіні піднімаються вгору по моєму стегну, звиваючись навколо нього, і я відступаю вбік до Ксейдена, фактично скидаючи з себе руку Голдена.

— У тебе там все гаразд?

— Було б краще, якби твій довбаний колишній тримав свої клешні при собі, — шипить Ксейден, а тіні міцно стискають моє стегно.

— До Девереллі? — перепитує Текарус, і його брови задираються при цьому чи не до середини чола. А потім глипає на мене. — Артефакт у тебе?

Мої губи розтуляються...

— Артефакт у нас, — відповідає Голден за мене.

Боги, я завжди ненавиділа це в ньому.

Дейн стріляє в мене таким поглядом, наче ще мить — і, гляди, його очі вилізуть з орбіт, нагадуючи, що він ніколи не був палким фанатом Голдена.

— Звісно, звісно, — повільно протягує Текарус, а його погляд прикипає до тіней, що затримуються на моєму стегні. — Що ж, влаштовуйтеся зручніше. — Він повертає до палацу в розмаї парчевої тканини, а мої плечі опускаються від втоми, коли ми йдемо за ним до трапезної зали. — Вибачте за додаткові заходи безпеки. Ми — одне з небагатьох великих міст, що залишилися на півдні, — каже він, коли ми обходимо величезний стіл і проходимо крізь двері до просторого палацу.

Я майже забула, наскільки розкішне це місце.

Палац створений для руху повітря. Для краси, мистецтва і світла. Навіть біла мармурова підлога мерехтить, відбиваючи світанок, як і звивисті басейни, що виблискують за широкими центральними сходами. Він не матиме жодного шансу, якщо веніни зайдуть так далеко на південь.

Той, хто його будував, мав би це знати.

Міра затримується перед білими сходами, дивлячись униз на чорну колону, що ледь видніється крізь відкриті сходи на нижньому рівні під нами. Як і минулого разу, навколо неї юрмиться чималий натовп.

— Звісно, через таку кількість льотчиків у резиденції, кількість кімнат обмежена, — каже Текарус, затягуючи пояс свого важкого парчевого халата, коли піднімається сходами. — Ви не проти, якщо ми розмістимо вас по двоє? У нас є кілька вільних кімнат на верхньому поверсі. — Він озирається через плече на сходовий майданчик. — За винятком вас, ваша високосте. Звісно, ми можемо надати вам окремі апартаменти.

Лайно. Я нізащо не подолаю ще два сходові прогони, коли вже цей добиває мене. Моє коліно протестує з кожним кроком, і я, проклинаючи вологість, продовжую підніматися, хоча мені здається, що земля під черевиками пливе.

— Звісно, — манера відповіді Голдена межує з лаконічністю.

Дається взнаки його втома, і якщо він не змінився за роки нашої розлуки, то це тільки погіршить його настрій.

— Твоя кімната також залишилася вільною, Ріорсоне. Чи мені варто сказати ваша милість? — додає Текарус, коли ми сягаємо поверху, на якому зупинялися раніше. — Не можу не зауважити, що ви не носите знаків розрізнення вашого рангу. — Він затримується посеред широкого коридору, змушуючи всю групу зупинитися.

Я ледь не плачу, коли усвідомлюю, що ми стоїмо просто перед кімнатою, яку ми з Мірою займали під час нашого останнього візиту, і помічаю за нею ряд дверей, котрі, як я знаю, належать Ксейденові. Як я потраплю на верхній поверх?

— Ти мене не засуджуватимеш, якщо мені доведеться повзти по сходах? — запитую я у Терна.

— Ти не поповзеш, — відповідає Ксейден.

Помилилася. Боги, я справді в біді.

— Блискучі речі — гарні мішені, — відповідає Ксейден Текарусові, що зупинився ліворуч від мене, а Голден тим часом підходить із правого боку. — І я ніколи не плутав титул із владою.

От трясця йому в ребро. Він що, справді починає заводитись із Голденом просто зараз? Я вже почала було закочувати очі, але потім кліпаю. Це те саме, через що пройшов Ксейден, коли минулої осені з’явилася Кетріона?

Рідок пирхає позаду мене, і я чую виразний глухий виляск об шкіру — без сумніву, це рука Дейна на спині мого товариша по рою. Я рада, що не бачу обличчя Міри. Амарі знає, що вона там розлючена, як пекло.

— Але звідки мені знати, в якому статусі ви до мене прийшли? — Текарус різко повертається до нас, виблискуючи своїми неймовірно білими зубами в дипломатичній усмішці. — Як лейтенант? Просто вершник? Професор? Герцог Тиррендорський? — Він клацає пальцями. — Або, можливо, як улюблений і єдиний раритет, якого я ніяк не можу переконати приєднатися до мого двору. — Його погляд падає на мене, ніби я потребую нагадування про його пропозицію приєднатися до його колекції в ролі чергового сторожового пса в обмін на привілей старіти із Ксейденом і нашими драконами в тиші його маєтку на островах. — Ця пропозиція досі в силі.

— Як і моя відповідь.

Я злегка похитуюся і глибоко дихаю, щоб розігнати пелену перед очима. Мені необхідний відпочинок, і я потребую його вже зараз. Цього разу тіні на моїх стегнах не захищають, а лише підтримують, і, коли я дивлюся вниз, вони настільки тонкі, що зливаються зі шкірою, тож їх майже неможливо розгледіти.

— Дякую.

— Який у мене тут статус? Запитаймо нашого принца. Що скажете, ваша королівська високосте? — Ксейден пропалює Голдена таким поглядом, від якого може всохнути його, Голденове, чортове родинне дерево.

Від недоброго передчуття ззаду по шиї пробігає холодок.

— Я не впевнений, що зрозумів запитання. — Голдену зводить щелепу, а його кулаки стискаються.

— Його темперамент може спровокувати твою силу, — попереджаю я Ксейдена, тоді як Текарус посміхається, із чистою зловтіхою спостерігаючи очевидний шарварок, який він спричинив.

— Його темперамент — це саме те, на що я розраховую. — Ксейден переводить погляд на королівські відзнаки. — Ви все правильно зрозуміли. Я тут як професор? Чи герцог? Чи...

— Очевидно, що ти довбаний герцог, — огризається Голден. — Левелен подбав про це, чи не так? Другий за могутністю титул у клятому королівстві з усіх родів дістався Ріорсонам.

— Не будь му... — починаю я, але тіні м’яко смикають, намагаючись зупинити мене, тож я замовкаю.

— Отож я тут не з повноваженнями професора? — уточнює Ксейден, майстерно ігноруючи відверту образу Голдена.

— У тебе немає повноважень, — кипить принц, його щоки вкриваються плямами, коли він підходить до Ксейдена і його чоботи майже торкаються моїх. — Я тут старший за званням.

— Ксейдене, він зараз вибухне. Він замахнеться.

Стіни. Дзеркала. Столи. Крихкі предмети. Все, насправді все, що тільки є поруч. Була на те причина, чому охоронці ніколи добровільно не зголошувалися бути приставленими до Голдена. З тієї ж причини Алік був таким мерзотником, а Кем — Аарік — уникав їх обох, наскільки це було можливо.

— Отже, не професор. — Очі Ксейдена звужуються, а все моє тіло от-от обм’якне, але його утримують вертикально тіні Ксейдена.

— Ні! — Крик Голдена лунає коридором. — Не довбаний професор...

— Просто хотів це прояснити, — перериває Ксейден, а потім підхоплює мене на руки. — Побачимося, коли відпочинемо.

Він проноситься повз Текаруса, крокуючи коридором.

— Що ти робиш? — шиплю я.

— Заселяюсь у кімнату по двоє, як і було наказано, — каже Ксейден, відчиняючи двері до своєї кімнати, а потім зачиняє їх ногою, коли ми опиняємося всередині.

— Я не можу повірити, що ти це зробив!

Зісковзую по його тілу і не звертаю уваги на те, як спалахує моє, коли він хапає мене за стегна і розвертається, притискаючи до дверей. За моєю спиною блаженна твердість.

— Справді? — Ксейден опускає свою голову до моєї. — З усього, що я зробив, ти не можеш повірити саме в це? — Його голос пом’якшується, і він кладе пальці збоку на мою шию. — Я так і думав. Твій пульс прискорений. Я щонайменше двічі зауважив, що ти ледь не знепритомніла. — Він притуляється своїм чолом до мого. — Ти справді хотіла повзти сходами?

— Ні, — визнаю я.

— Тепер ти не мусиш. — Він залишає поцілунок на моєму чолі. — Ти просто летіла два дні поспіль, маючи лише дванадцять годин відпочинку. Я знаю, що тобі треба прилягти і випростати ноги, і я міг би просто віддати тобі свою кімнату, але я егоїст, і мені...

Я дивлюся на нього.

— Мені набридло спати в ліжку, в якому немає тебе. — Його великий палець намацує мій пульс.

У моїх грудях спалахує надія. Якщо він готовий знову спати в одному ліжку, то, можливо, є шанс, що врешті-решт він довіриться собі настільки, що доторкнеться до мене, і не лише тому, що ревнує до Голдена.

— Я не проти.

Мене винагороджують натяком на усмішку, потім притискають до грудей. Ритм його серця — ідеальний барабан під моїм вухом. Я почуваюся паскудно: Ксейден повільно втрачає часточки себе, і ми за тисячу кілометрів від Басґіату, але цей рівномірний ритм робить усю цю ситуацію хоч якось стерпною.

Мені так добре в його обіймах.

— Тому що так і є, — каже Ксейден, міцніше притискаючи мене до себе.

Я кліпаю і відхиляюся, щоб подивитися на нього.

— Я не сказала цього вголос.

Ксейден супить брови.

— Тоді ти, мабуть, подумала про це по зв’язку, бо я не втручався в твої думки.

Моє серце калатає з іншої причини. Ні. Але... можливо.

— Або сила твоєї печаті зростає.

Його очі спалахують.

Хтось стукає у двері.

— Бляха, — бурмоче Ксейден, а я штовхаю його в груди. — Не будь такою...

— Відпусти мене. — Розвертаюсь обличчям до того, хто стоїть по той бік дверей.

— ...Упертою.

Ксейден опускає мене на підлогу, потім охоплює руками мій стан, щоб утримати мене у вертикальному положенні, коли я повністю розвернулась.

— Готова?

Я киваю, і його рука провертається біля мого лівого боку. Двері із золотими клямками відчиняються, дозволяючи побачити Текаруса та двох його охоронців на пристойній відстані позаду.

Проникливий погляд віконта пробігає між мною і Ксейденом, але він не завдає собі клопоту якось прокоментувати це.

— Давай швидше, — без пояснень наказує Ксейден.

— Принц не може прибувати в кошику, — каже Текарус, складаючи руки перед собою і невдоволено суплячись. — Це непристойно для королівської особи, і в суспільстві, яке цінує рідкісні речі, вишуканий крам і розкіш, він ніколи не отримає аудієнції, якщо його сприйматимуть як предмет, який доставляють.

— Що ви пропонуєте? — запитую я.

Намагаюся ігнорувати те, як мені похололо в грудях, і те, як розколюється голова.

— Дводенну подорож на моєму найшвидшому кораблі, — каже Текарус, насупивши брови і вивчаючи мене. — А у вас як виходить? Дванадцятигодинний політ на південь?

— Ми вважаємо, що шістнадцять, якщо на грифонах, враховуючи те, що ваші тексти стверджують про давні усталені течії вітру, — відповідаю я, кліпаючи, щоб розігнати полуду.

Давненько я так не напружувалася, і, дідько, я ще й розплачуюся за це.

— Ми з принцом відбудемо за годину, — пропонує Текарус. — Здається, вам може знадобитися відпочинок...

— З Вайолет все гаразд, — перериває Ксейден. — Це я дещо зловживаю гостинністю.

Я стримую усмішку.

— Добре. — Текарус сплітає пальці. — Пропоную вам приземлитися в моєму маєтку на північному узбережжі десь за дванадцять годин після того, як ми прибудемо. Це приблизно за двадцять кілометрів на схід від столиці, хоча вони вимірюють відстань в...

— Лігах, — перебиваю я. — Я прочитала все, що ви надіслали.

І все, що написав мій батько.

— Чудово. Решта берегової лінії досить... скажімо так... захищена, і мені потрібно підготувати короля до прибуття драконів, інакше не всі вони повернуться з нами додому.

Мені судомить живіт.

— Повір, наша ватага повернеться неушкодженою. — У тоні Ксейдена відчувається нотка застереження, а його рука напружується.

— Я вже хвилююся через одного запального аристократа, — докоряє Текарус. — Може, додати до цього списку ще одного?

— Вони прийшли по наших драконів, і вони матимуть справу не з аристократом. — Голос Ксейдена знижується до смертоносного спокою, який страшніший за крик.

— Скажи, що допоможеш його контролювати. — Погляд Текаруса зупиняється на мені.

Я піднімаю підборіддя.

— Чому ви думаєте, що саме через нього вам доведеться турбуватись?

Текарус зітхає.

— Я подбаю, щоб у вас була карта.

Віконт підносить свої переплетені пальці до підборіддя.

— Ви готові втратити свої здібності, коли перетнете океан?

— Так, — відповідає Ксейден. — Безумовно, ми готові здобути хвильку полегшення.

— Цікаво буде подивитися, чи повернуться ваші сили, коли ви приземлитеся. І ще: ви принесли для аудієнції артефакт, як і домовлялися? — запитав Текарус.

— Артефакт у Голдена. Принц і буде на аудієнції, — відповідаю я.

Цього разу величезне его Голдена спрацьовує на нашу користь. Він наполіг на тому, щоб бути єдиним наваррцем, який зустрінеться з королем, тож це звільняє Ксейдена і дає нам час на пошуки купчині, про яку згадував мій батько.

— Чудово, — киває Текарус. — Слово мудрим...

Він кидає на нас швидкий погляд.

— Я збираю раритети, а король Кортлін переховує їх у себе. Не віддаляйтеся одне від одного, не афішуйте, яка ви рідкісна коштовність, і за будь-яку ціну — не укладайте угоди, умов якої не зможете виконати.

Приблизно за двадцять чотири години, коли ми летимо в барвах світанку, обмінюючи силу на сонячне світло, мій доступ до магії зникає, і ближче до узбережжя острова залишається тоненька цівочка. Ця втрата приголомшлива, невимірна настільки, що на мить мені стає шкода Джека Барлоу.

Уперше від тієї ночі, коли Терн і Андарна відкрили до мене канали, я почуваюсь... маленькою, навіть оголеною, позбавленою тієї сили, яка не тільки підтримувала мене протягом останнього року, але й визначала.

З наступним поривом вітру по моїй шкірі пробігає тремтливий озноб, а високо вгорі зойкає Андарна. Моя голова повертається в її бік, тим часом звук луною розходиться довкола.

Терн несподівано зривається в піке, помахи його крил слабшають, а мене кидає вперед. Мої руки вдаряються, стрясаючи зап’ястями, об луку сідалища, але встигають втримати тіло якраз перед тим, як шлунок мені почне вивертати. Терн вирівнюється над океаном.

— З тобою все гаразд? — Я оглядаю небо в пошуках Андарни.

— Я ошелешений. Ми черпаємо силу з магії, — пояснює Терн. — Я не усвідомлював, наскільки ми дійсно залежні...

Андарна стрімко опускається праворуч від нас, її крила б’ють шалено, але намарно.

— Чіпляйся, — наказує Терн.

— Я. Цілком. Здатна.

Вона втрачає висоту з кожною секундою, падаючи до збуреної води під нами.

— Я не маю жодного бажання нюхати солону луску. Щойно ти намокнеш, ти відповідаєш сама за себе, — попереджає Терн, а потім піднімає голову, похитуючи нею, як змія.

— Що сталося? — запитую я.

Терн пірнає до Андарни без попередження, і її полегшене зітхання виривається разом із гарчанням, коли його плечі стискаються, і я чую металеве клацання поворозки, що фіксується на місці. Додаткова вага змушує Терна на секунду провалитися в повітрі, але потім його масивні крила, б’ючи сильніше, підносять нас до ватаги.

Андарна підозріло мовчазна.

— Терне? — озиваюсь я, а мій шлунок зводить від тривоги.

— Я не можу говорити зі Сґейл, — він карбує кожне слово. — Ні з ким з інших. Наш зв'язок обірвано.

Я тягнуся до блискучого оніксового зв’язку, але хоча Терн досі там, Ксейдена вже немає.

Ми відрізані.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

В академічних колах ходили чутки, що Кордин постачав війська та зброю для Другого Кровланського повстання, але дослідження привели мене через Арктильний океан до Девереллі, відомого в нашому королівстві як острів підступних купців, які, на мій подив, могли виявитися не постачальниками зброї, а можливо, посередниками.

«Підкорені: Друге Кровланське повстання»
підполковника Ашера Сорренґейла

Гівна небесні, як тут спекотно, а за моїми підрахунками, зараз має бути лише близько дев’ятої години ранку. Ми наближаємося до нескінченної лінії білосніжних пляжів, перед якими одна одну змінюють плями бірюзової та аквамаринової води.

Одразу за пляжем здіймаються пологі зелені пагорби, всіяні кам’яними острівцями. Дивне забарвлення нагадує мені останню партію вовни, коли барвник ткача втратив насиченість: воно тьмяне, майже вицвіле, і брак кольору стає очевидним завдяки контрасту з водою. Що ближче ми підлітаємо, то далі вперед я нахиляюся в сідлі, цілком і повністю зачарована. Пагорби нічим насправді не всіяні.

— Це ж місто, чи не так? Заховане поміж дерев?

Мої пальці схвильовано хапаються за луку. Під нами пропливає жвавий порт із чотирма центральними причалами та кількома меншими поряд.

— Схоже, що так.

Перш ніж ми підлетіли достатньо близько, щоб розгледіти людей, Терн заклав віраж ліворуч на схід.

— Випустіть мене з цієї штуки, поки ніхто не побачив, — вимагає Андарна.

— Ні, допоки не опинимося поза зоною досяжності отих арбалетів. — Терн пильно приглядається до довгої кам’яної стіни за чверть шляху до першого пагорба, спорядженої десятком найбільших арбалетів, які я коли-небудь бачила, усі з блискучими металевими дротиками.

Убивці драконів.

Цього разу Андарна не сперечається.

— Враховуючи, що цей острів декларує себе як острів миру, вони, безумовно, готові до війни. — Мені зводить шлунок.

Століттями жоден наваррець не ступав на цей острів, і якщо ми переоцінили вплив віконта на короля, є всі шанси, що ці арбалети спрямують у наш бік.

Ми летимо поміж пляжем та бар’єрним рифом, де вода неймовірного блакитного відтінку, який мені ніколи не траплявся, і я не можу відірватися, намагаючись закарбувати це видовище в пам’яті, поки ми повільно спускаємося до тридцяти, а потім до десяти метрів над землею. Описи цього місця жодним чином не підготували мене до того, що мені відкрилось.

Незважаючи на виснаження, я не хочу навіть кліпати, боячись пропустити щось особливе. Хоча нічний політ змушує серйозно замислитись над тим, аби пристосувати сідло для сну. Але це згодом, коли ми вернемо до Басґіату.

— Згідно з картою, яку вам дали, маєток попереду належить Текарусові, — каже Терн, коли ми пролітаємо над групою вишуканих садиб на березі.

Біля кожної з них — власний причал і яхта, що свідчить про статус і багатство власника. Терн пересмикує плечима, і клацання поворозки лунає за секунду до того, як Андарна з’являється з-під його правого крила. Вона лопоче крилами удвічі швидше, щоб не відставати від нас.

Під нами у воді мчить група істот, раз по раз здіймаючись у повітря зграбними стрибками. Вони практично відвертають нашу увагу від юрби, що з криком розбігається по домівках, коли ми пролітаємо над ними.

— Цікаво, які вони на смак... — починає було Андарна.

— Ні, — мій протест захоплює саму мене зненацька, — це дельфіни, і вони занадто гарні, щоб бути твоєю закускою.

Навіть гарніші, ніж на малюнках, які я бачила.

— Ти стаєш сентиментальною, — пирхає Андарна.

Ми спускаємося на пісок перед розлогим двоповерховим маєтком, який нагадує мені зменшену версію палацу Текаруса в Кордині. Високі білі колони залишають частину споруди відкритою для океанського бризу, але товсті кам’яні стіни, що оточують решту, підказують, що і тут переживали шторми. Пальми — високі, тонкі, з широким листям такого ж приглушеного блідозеленого кольору, що прикрашає їхні верхівки, — виструнчуються вздовж стежки до будинку, і я переконуюся, чи справді це штандарт Кордина майорить на пришвартованому кораблі, перш ніж зісковзнути з Терна, беручи додатковий наплічник, який ми досі тримали в нього.

Пісок такий дрібний, що я не можу втриматися, щоб не нахилитися і з усмішкою не провести пальцями по ньому. Він зовсім не схожий на скелясту текстуру вздовж річки в Басґіаті або на грубий, зернистий пляж Кордина. Мені хочеться роззутися і піти босоніж.

Андарна піднімає лапу і струшує нею поруч зі мною, здіймаючи густу куряву і вихор піщинок, які осідають навколо нас.

— Пісок заб'ється мені між лусочки.

— Тепер ти розумієш, чому я не дозволив тобі змісти ту черепаху? — бурчить Терн, безперервно крутячи головою, щоб оглянути околиці. — Нам треба буде пополювати, перш ніж полетимо назад. І ми вже не самі.

На порозі маєтку Текаруса стоїть чоловік середнього віку. Його біла туніка з короткими рукавами підперезана поясом, і ногавиці в тон контрастують з його смаглявою шкірою. Руки в нього тремтять, а рот роззявлений. Чоловік перелякано дивиться на Терна і Андарну.

— Я з'ясую, де це можна зробити, аби не спровокувати конфлікт.

Я підводжуся, коли Рідок гупає повз мене, а потім здригаюся через рев Аотрома.

Місцевий з острова Девереллі кричить і забігає назад у будинок.

— Чудове перше враження, — бурмочу я, струшуючи пісок із долоні.

Андарна пирхає, а потім стрибає у воду, щільно підібгавши крила.

— Не лізь глибше пазурів! — напучує Терн, його хвіст ледь не ламає дерево, коли він повертається, щоб подивитися, як вона лізе до води. — Присягаюся, якщо ти полізеш вище голови, я дам тобі потонути.

Аотром знову реве, привертаючи загальну увагу разом із Терном.

— Я не розумію, про що ти говориш! — Рідок повертається до Аотрома.

Коричневий Мечохвіст роззявляє пащу і реве ще голосніше, розтріпуючи темно-каштанове волосся Рідока, й раптом плює на мого друга липкою слиною.

Гидота.

Рідок повільно піднімає руки і зішкрябує слиз з обличчя.

— Кричати на мене марно. Це все одно що кричати мовою, якої я не знаю.

Лещата передчуття стискають мої груди, і мій погляд ковзає в бік Терна, потім повз нього — туди, де Сґейл і Тейне неспокійно озираються довкола. Міра простує в наш бік, потираючи потилицю, а Ксейден стоїть біля самої води, відвернувшись від маєтку.

— Здається, тут тільки ми... — кажу Тернові, повільно обертаючись, щоб розгледіти все навколо.

— Як це — тільки ми? — перепитує він.

Кіра загрібає кігтями пісок, а поруч із нею на колінах стоїть Кетріона, затуливши обличчя руками. Біля неї навколішках Дрейк. Сова, його грифон, струшує своєю сріблястою головою вперед-назад, ніби намагається її прочистити.

Дракон Кет охороняє західну частину території, його хвіст схвильовано смикається, а Дейн, втупивши очі вниз, йде до нас.

З усіма щось не так.

— Гадаю, ми єдині, хто може говорити між собою.

Мої ноги грузнуть у піску, коли я плентаюся до Міри, розстібаючи на ходу ґудзики на куртці, бо спека починає виварювати мене зсередини.

— Можеш поговорити з Тейне?

Вона хитає головою.

— Ми втратили зв’язок, щойно покинули Континент.

— Я... — Важко ковтаю, потім знижую голос: — Я все ще можу говорити з Терном і Андарною.

Міра кліпає, потім швидко оглядає групу.

— Як видно зі стану всіх інших, я б сказала, що ти одна така в цьому підрозділі. — Вона насуплює брови. — Думаєш, це тому, що ти пов’язала їх двох? Чи це через Андарну?

Хитаю головою, мій погляд зосереджується на Ксейденовій спині.

— Я не знаю.

— Хай там як, а я рада, що ти все ще маєш зв’язок. — Сестра ніжно стискає мене за плечі. — Бути відрізаним від магії — це...

— Дезорієнтує, — кривлюся я.

— Так, — Міра киває. — Але втратити зв’язок? — Її обличчя на секунду морщиться, перш ніж вона приховує емоції. — Ну, гадаю, ти в курсі, бо тобі в горлянку запихали ту сироватку.

— Мало того, що всі будуть на межі, так ще й координувати щось буде складно, враховуючи, що ми відрізані одне від одного, — кажу я, дивлячись на Терна, котрий відійшов назад, щоб зайняти позицію, у якій він рівновіддалений від Сґейл, Андарни і мене.

— Гадаю, у нас буде достатньо можливостей випробувати їх. — Міра скидає наплічник, потім дістає декілька шкіряних капшучків, перш ніж вибрати той, що позначений круглою захисною руною, яку я не впізнаю, і покласти решту назад. — Трісса надіслала їх для тестування, щоб перевірити, чи спрацюють руни тут. — Вона розстібає капшучок і простягає мені шматочок, схоже, бузкового кварцу, завбільшки з долоню, загартованого тією ж руною, що зображена на шкірі. — Це має захистити тебе від сонячного світла.

Поноси її заради мене, поки ми тут, добре? — Вона піднімає брови. — Непомітно, звісно.

Я киваю і ховаю руну до кишені. Наявність певної — або будь-якої — форми сили тут дозволяє почуватися у більш звичних умовах, але також відчиняє двері для угоди, про яку, я впевнена, ніхто з нас не хоче думати.

— Ви прилетіли! — радісно вигукує Текарус із порога, демонстративно розкинувши руки у вітальному жесті. Він простує до нас у туніці кольору фуксії з важким золотим гаптуванням. — Принц Голден ще не прокинувся, але я зміг провести термінову зустріч із канцлером короля після нашого прибуття вчора ввечері, і ви будете в захваті, дізнавшись, що ваші створіння можуть полювати в долинах за три ліги звідси на південь, де є багато дичини. Люди не повинні бути в меню.

— Зрозуміло, — кажу йому і одразу ж повертаюся до Терна. — Краще тобі зникнути зараз, щоб бути в повній готовності, ніж ризикувати, що щось піде не так...

— Згода. — Терн вигинає шию і озивається коротким гавкотом, який змушує мене підняти брови, але привертає загальну увагу. — Не вмирай, поки мене не буде.

— Зроблю все що зможу.

Він присідає трохи нижче, ніж зазвичай, зважаючи на пісок, а потім злітає вгору. Його крила здіймають такий вихор, що пісок навколо нас перетворюється на гостру зброю. Я піднімаю передпліччя вгору, щоб захистити обличчя, і залишаюся в цій позі наступні кілька секунд, поки інші полетять за Терном.

Коли я розплющую очі, на пляжі лише ми, люди: вершники в чорному, льотчики в коричневих шкірянках, жителі Девереллі, які витріщаються обабіч, здається, лінії власності Текаруса, і один досить пихатий віконт.

— Сьогодні вдень принц має аудієнцію у його величності, тож я припускаю, що ви всі хотіли б відпочити перед тим, як... — Текарус схиляє голову набік. — Гадаю, нічого не робити, бо король Кортлін розмовлятиме лише з аристократією.

Віконт морщить носа до Рідока.

— Тобі варто прийняти ванну.

— Нам потрібні коні. — Рідок вишпортує з вуха трохи слизу і струшує його з пальця.

— Прошу? — Текарус відступає від слизу на стежці, який залишив Аотром.

— Вайолет хоче сходити на ринок. Приглянути собі якісь книжки, — відповідає Дейн, наздоганяючи нас і займаючи місце праворуч від Рідока.

Текарус киває.

— Звісно. Ти будеш поводитися пристойно?

— Наскільки це можливо, — погоджуюся я.

Він розповідає нам, де наші кімнати, і після того, як ми дякуємо йому, я прямую до води. Мої черевики з кожним кроком тонуть у піску, доки я не досягаю місця, де він твердішає від води.

Ксейден стоїть, широко розставивши ноги, із пристебнутими до спини мечами і схрещеними руками. Але коли моє плече зачіпає його лікоть, я піднімаю погляд і бачу його обличчя абсолютно розслабленим.

Я міцно заплющую очі, а потім знову розплющую їх, щоб переконатися, що мені нічого не привиділося. Ні, він справді дивиться на воду, ніби ми в долині над маєтком Ріорсонів, а не на ворожій території, повністю відрізані від магії.

— Гей, — кажу я з ніжністю.

— Гей. — Ксейден нахиляє голову до мене і дарує м’яку, але справжню усмішку.

Я вже було майже запитала його, як він, адже він не може поговорити зі Сґейл, а наш зв’язок заблоковано, але після цієї усмішки це здається паскудною справою.

— Усі вирушають нагору, щоб подрімати перед тим, як ми поїдемо шукати купчиню. Голден має зустрітися з королем о третій, тож ми можемо поспати години чотири, якщо хочеш.

— Я побуду трохи тут. А ти йди. — Ксейден повертається і обіймає мене долонями за шию. — Тобі треба відпочити і, найперше, забратися із сонця на деякий час. Твій ніс підгорає.

— Текарус відвів нам одну кімнату...

— Бо він цінує своє життя. — Ксейден заправляє пасмо, що вибилося з моєї коси, за вухо. — Поспи трохи. Тобі це потрібно. Я незабаром піднімуся.

— Хочеш, я посиджу тут із тобою?

Його усмішка стає ширшою.

— Коли тобі явно потрібно відпочити? Ні, кохана, хоча я ціную твою пропозицію. Це важко пояснити, але я просто хочу трохи побути наодинці з собою, щоб насолодитися цим краєвидом.

Він бере мою руку і підносить її до своїх грудей, де його серце б’ється рівно, у ритмі трохи більш спокійному, ніж у Кордині, — спокійніше, ніж це було останні тижні, якщо чесно.

— Відчуваєш?

— Воно вповільнене, — шепочу я.

— Тут немає жодної магії. — Ксейден притискає мене до себе. — Немає сили. Ні спокуси. Жодного глузливого нагадування про те, що я можу врятувати всіх, якщо просто простягну руку і візьму те, що мені пропонують. Лише... мир.

Уперше відтоді, як ми дістали горно, я серйозно обдумую пропозицію Текаруса.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Повстання раптово зазнало поразки в ніч на 13 грудня 433 р. н. е., в результаті так званої Опівнічної різанини. Іноземні війська зникли, а повстанці були вбиті у своїх ліжках поромієльцями. Не знищення кровланців вражає цього вченого як особливо жорстоке, а їхня очевидна зрада. У деверельців є приказка: «Слово — це кров».

Коли вони здійснюють торгівлю і виступають посередниками у справі, це вважається законом. Я не можу уникнути питання, якої частини угоди не дотрималися повстанці Кровли.

«Підкорені: Друге Кровланське повстання»
підполковника Ашера Сорренґейла

Це просто дурний спосіб подорожувати, — вже вдесяте бубонить Рідок, підтягуючись у сідлі після того, як знову з нього зсувається.

Наші коні рухаються нерівними кам’янистими вуличками Матайса, столиці острова Девереллі.

Я стримую сміх, але Кетріона не виявляє до Рідока співчуття, сидячи за два ряди позаду з Мірою, поки ми їдемо по затінених деревами алеях. Загін розбився на пари, за винятком Дрейка, який самотньо рухається перед нами із Ксейденом.

Місто ще більш приголомшливе, ніж я уявляла собі з повітря. Воно побудоване під кронами величезних дерев, тому з висоти польоту видно лише його найвищі споруди. Решта схожа на приховані скарби, а ми ще навіть не піднялися на пагорб, де знаходиться палац... і Голден у ньому. Досі дороги були переважно заселеними, будівлі розкидані далеко і рівномірно одна від одної, але що ближче до портів і центру міста, то ближчі вони між собою, а на останньому кілометрі кожна з них мурована з каменю.

— Даруйте, але мені важко повірити, що вершник дракона не може впоратися з конем, — знову сміється Кет, коли ми проїжджаємо повз чайну ятку, як видно з намальованої вивіски на дверях.

— Гей, коні кусаються, — кидає Рідок через плече, коли якась жінка відстрибує і, побачивши нас, прикриває долонею виріз своєї вишитої білої туніки.

— А що саме роблять дракони? — озивається Дрейк.

— Ти ніколи не дізнаєшся, бо тобі нізащо не дозволять політати на одному з них, — знудженим тоном огризається Міра, перш ніж повернутися до огляду периметра навколо нас.

Вона насторожена відтоді, як ми залишили маєток, хоча я запевнила її, що Терн у межах досяжності і він може спалити це місце за лічені хвилини, якщо я тільки його покличу.

Що нам справді потрібно, так це довбана руна спілкування з іншими... якщо така існує.

Дрейк примружує очі на Міру, потім на Ксейдена, на чиєму обличчі промайнула крива посмішка.

— Я здивований, що ти не сперечався зі мною за те, щоб їхати першим, Ріорсоне.

Ксейден зневажливо і коротко регоче, але коли ми проїжджаємо під відкритим сонцем, він уже просто усміхається. Я дивлюся на нього так, ніби ми знову на першому році мого навчання. Він одягнений в однострій із короткими рукавами, як і всі ми. Його чудові м’язисті руки оголені, але постава розслаблена, а невимушеність усмішки мене повністю зачаровує і, мушу зізнатися, трохи бентежить... Ксейден Ріорсон — це багато чого, але щасливим його зазвичай не назвеш.

— Буде чудово, якщо першим помреш ти, Корделло. Я саме там, де хочу бути.

Потім він, бляха, підморгує мені, і я мало не падаю зі свого триклятого коня.

Інстинктивно стискаю стегна, щоб не зіслизнути з сідла, а ворона кобила гарцює піді мною, і я вкотре згадую, що в сідлі не варто сидіти напружено. Запаморочення завжди посилюється у спеку, і сьогодні вона точно не йде мені на користь.

— Бачиш? Вайолет теж віддає перевагу драконам, — каже Рідок.

— Зі мною все гаразд. — Я пересмикую плечима, щоб утримати наплічник і дуже цінний вантаж у ньому.

— Вона завжди була гарною вершницею, — запевняє Дейн замість мене.

— Ви двоє, чи багато їздили верхи, коли були дітьми? — запитує Ксейден, коли ми минаємо таверну.

І, щойно ми з’являємося в полі зору, за столиками просто неба не один кухоль елю проливається на білі туніки.

У мене відвисає щелепа, і я рвучко повертаюсь до нього.

Долинає легкий скрип шкіри, і коли я озираюся, то бачу, що Міра нахилилася вперед у сідлі.

— Що? — Ксейден дивиться на мене, потім піднімає брови й озирається на інших.

Кетріона витріщилася на нього так, ніби в нього виросла ще одна голова. У Дейна між бровами залягли дві зморшки, наче він не може зрозуміти, чи це не провокація, бува, а Рідок скроїв таку посмішку, немовби у нього квитки в перший ряд на виставу. Погляд Ксейдена на секунду перескакує на мене, перш ніж знову втупитися в дорогу.

Ми повертаємо на розвилці праворуч. Дорога далі веде до ринку і порту, згідно з досить примітним вказівником, прилаштованим між каменем і великим деревом.

— Я що, не можу запитати про ваше дитинство?

— Так, — випалюю я. — Авжеж, можеш.

— Просто ти зазвичай поводишся так, ніби я не ріс із нею, — недбало відповідає Дейн. — І ми не були найкращими друзями.

— Я збіса радий, що сів на цього коня, — озивається Рідок, міцніше стискаючи віжки.

Кидаю на нього погляд, який, сподіваюся, дасть зрозуміти, що я переглядаю своє першочергове рішення взяти його в цей загін.

— Але, відповідаючи на твоє запитання, — продовжує Дейн, так само невимушено сидячи на коні, як і Ксейден, — так, ми їздили верхи, коли це дозволяли місця служби наших батьків. Звісно, не в ті роки, коли вони були в Люцерн.

— Бляха, як там було холодно, — докидає Міра.

— Еге ж, — погоджуюся я, здригаючись від спогадів. — Мені було важко їздити верхи, коли я не тренувалася, а падати завжди було фігово, але це дозволяло відчути своє тіло. А в тебе як було? — запитую Ксейдена, коли ми звертаємо на гамірну вулицю.

— Здається, я почав їздити верхи ще до того, як навчився ходити. — Він сяйнув мені усмішкою. — Це, мабуть, одна з речей, за якою я найбільше сумував, коли перетнув Парапет. Коні здебільшого їдуть туди, куди ти їх просиш. А Сґейл... — Він дивиться на дерева, ніби бачить її в небі над нами, а на його обличчі з’являється вираз туги. — Їй узагалі начхати, куди я хочу податись. Я просто лечу з нею.

— Чуваче, як я тебе розумію, — бурмоче Дейн, а я сміюся.

— Увага, — озивається Дрейк, і настрій загону миттєво змінюється.

Вулиця заповнюється кіньми, возами та пішоходами з кошиками в руках і на спинах, притороченими до них пасами. Єдина зброя, яку можна побачити, — та, що ми носимо на собі.

Обабіч переповненої широкої вулиці тягнуться муровані крамниці. Їхні двері відчинені для провітрювання, а перед ними розміщені товари та продукти на візках під яскравими полотняними навісами, що тягнуться на кілометр уперед. Я читала, що цей район розгалужується на південь до ринку золота та прянощів і далі на пагорб, на якому, ніби володар, височіє фінансовий сектор.

Ми за кілометр від пляжу, але в повітрі витають густі випари солі та риби, тож я розумію, чому бізнес ведеться під тінню дерев. Навіть не можу уявити, який сморід виникає і як швидко псуються на сонці продукти в цьому кліматі.

Хай куди поглянеш, скрізь товар, за який торгуються, фрукти, яких я ніколи не куштувала, квіти, яких я ніколи не нюхала, птахи, яких я ніколи не чула. Це бенкет відчуттів, і я поглинаю його, наче зголодніла.

— Може, ще хтось вважає, що наш дім — суцільна похмура діра? — запитує Рідок, бо жвавий натовп затирає нас біля крамниці тканин, і я витріщаюся на шматок мерехтливого чорного шовку, настільки прозорого, що він здається майже срібним.

Він не протримався б і дня супроти броні з драконячої луски, яка зараз облягає мій торс.

— Говори за себе, — каже Ксейден, перекидаючи ногу через сідло, щоб зістрибнути поруч зі мною. — Аретія — друге найпрекрасніше місце, яке я коли-небудь бачив. — Він подає мені віжки, перетворюючи свої розкішні оніксові очі з золотистими цятками на зброю, здатну розплавити білизну просто на моєму тілі, коли дивиться на мене знизу вгору. — А мій дім — перше.

Ух. Так, і я плавлюсь.

— Ти перегинаєш палицю, Ріорсоне. — Але я все одно усміхаюся, беручи його віжки.

— Я розпитаю про купчиню. Не йдіть без мене. — Він озирається на Дейна. — Ходімо, Кровланчику.

Ксейден посилає мені ще одну дорогоцінну усмішку і зникає в крамниці, а за ним і Дейн.

— Це ж той самий хлопець? — запитує Дрейк у Кетріони, розвертаючись у сідлі. — Це не може бути той самий довбаний хлопець.

Я намагаюся не дивитися, але не втримуюсь, і коли мигцем озираюся через плече, то бачу, як вона знизує плечима і швидко відвертається.

— Можливо, він міг би стати саме таким, якби його батько не очолив ціле повстання і не підставив його, пішовши на страту, через що Ксейдена закинули у квадрант і зробили відповідальним за всіх таврованих у... Якому, підкажіть, віці? У сімнадцять? — міркує Рідок.

— Так, — підтверджую я, не відводячи очей від дверей. — У сімнадцять.

І все ж... якби всього цього не сталося, чи були б ми досі собою? Чи диво наших стосунків — це не результат разючого поєднання трагедій, які зламали нас обох настільки, що, зіткнувшись, ми стали чимось абсолютно новим?

— А може, він просто любить Вайолет, тож він із нею не козел, — каже Міра, дивлячись на понурого чоловіка з Девереллі, який після першого ж погляду на нас поспішає назад до кравецької майстерні, тягнучи за собою якусь жінку. — Мабуть, ми помітніші, ніж думали.

— Ми єдині в чорному, — бурмочу я.

— Палії! — вигукує в наш бік чоловік спільномовою, а потім грюкає дверима так, що дзвенить скло.

— Хамло, — Рідок поправляє сідло.

— І помиляється, — бурмоче Кет. — Не всі із нас хочуть спалити його дім дотла, дехто просто хоче погратися з його емоціями.

Я сміюся, а Рідок пирхає.

Ксейден разом із Дейном виходить із крамниці, засовуючи в ліву передню кишеню однострою чорний оксамитовий мішечок. Спускаючись трьома кам’яними сходинками, оголошує:

— Вона торгує рідкісними книгами, через дві вулиці вище.

Приголомшена, я повертаю Ксейденові віжки, і він швидко стрибає на коня.

— Це не може бути так просто.

— Може, — каже Ксейден, поплескуючи по кишені. — У нас немає спільної валюти, але коштовне каміння, здається, розмовляє всіма мовами. — Він озирається через плече. — Хороша робота, Аетосе.

— Це був комплімент? Що, курва, відбувається? — запитує Дейн, переводячи погляд на мене. — Ти йому щось казала?

Заперечливо хитаю головою, і Дрейк рушає далі.

Поки ми пробираємося вздовж рядів крамниць угору через дві вулиці, куди попрямували Ксейден і Дейн, зневажливе «палії» у наш бік кидають ще декілька разів. На той час, коли ми досягаємо другої вулиці, пожвавлений район, де продаються продукти і товари повсякденного попиту, змінюється на більш різноманітні й ексклюзивні крамниці. Ми зупиняємося перед вивіскою «Книги і байки», а для наших коней знаходиться достатньо місця під величезним деревом.

Сама будівля двоповерхова, зведена з сірого каменю різних відтінків, і, на відміну від вулиць внизу, жодна з її сторін не примикає до навколишньої забудови. Ззовні вона здається такою самою за розміром, як книгарня, яку ми з татом відвідували в Калдирі, — трохи більша за бібліотеку у Квадранті вершників, але не зайняла б навіть восьмої частини Архіву.

— Твоя черга, — каже Ксейден, спішившись і простягаючи мені руку.

Я перекидаю ногу через ворону кобилу і злітаю в його обійми, помічаючи, яке задоволення він отримує від того, що я ковзаю по його тілу.

Ксейден не зводить з мене очей, і від тепла, яке пашить від нього, від бажання, яке спалахує, коли мої руки ковзають по його грудях, у мене перехоплює подих. Я відрухово тягнуся до нашого зв’язку, щоб сказати йому, як сильно хочу, щоб він повернувся в моє ліжко, але мої руки лише жмакають його однострій, коли я згадую, що тут зв’язок заблоковано.

— Я сумую за зв’язком, — шепочу я, перш ніж встигаю придумати щось краще.

— Я теж. Але тобі не обов’язково говорити, що ти думаєш, щоб я про це знав, — шепоче він, його руки зісковзують з моєї талії на стегна. — Я можу прочитати це в кожному вигині твого тіла. Твої очі теж тебе зраджують. — Під моїми долонями його серцебиття прискорюється. — Так було завжди. Ти навіть не уявляєш, скільки разів я ледь не облажався на маті, коли ловив на собі твій погляд.

І він говорить про це зараз? Коли я не можу просто затягнути його в найближчу кімнату і замкнути двері? Раптом останні шість тижнів видаються вічністю.

— Присягаюся Амарі, якщо ви ще хоч на сантиметр наблизитеся одне до одного, я виллю на вас відро води, — попереджає Міра, руйнуючи чари.

Я обм’якаю, притуляючись чолом до грудей Ксейдена поміж власними долонями, і чую його щасливий сміх, коли він стискає мене в обіймах.

— Чи дають вершникам прізвиська, коли вони заробляють крила? — цікавиться Дрейк у Міри. — Бо я впевнений, що твоє прізвисько було б Убийкайф.

— То ми йдемо чи як? — запитує Міра, показово ігноруючи його.

Я киваю і з покірністю зітхаю, вивільняючись з обіймів Ксейдена:

— Рідоку, Дрейку, Кет, будь ласка, залишайтеся з кіньми і будьте готові тікати, якщо все піде шкереберть. Міро, Дейне і Ксейдене, ви зі мною. Сподіваюся, ми швидко виберемося звідси.

Рідок обтрушує пил зі свого однострою й підбирає віжки.

— Я буду поруч.

— Я знаю, — відповідаю йому.

Його заспокійливий тон змушує мене нахмурити брови.

— Що? — запитує Міра, помітивши мій вираз.

— Просто переживаю, чи правильно ми вчинили, дозволивши Голдену піти самому на зустріч із королем. — Мені млоїть під грудьми, коли я розмірковую над всіма можливими варіантами того, що може піти не так.

— У нас не було вибору, — каже Рідок. — Кортлін приймає лише аристократів.

— Навіть якби він нас прийняв, все одно ми не можемо бути у двох місцях одночасно. — Міра киває в бік крамниці.

Правильно.

Ніхто з нас не оголює зброю, але наші руки залишаються вільними і готовими до цього, поки ми йдемо короткою брукованою доріжкою до сходів перед входом у південній частині книгарні. Міра заходить першою, передусім тому, що ніхто не хоче з нею сперечатися, а Ксейден йде за мною останнім, передусім тому, що він, як я підозрюю, ніколи по-справжньому не довірить прикривати свій тил комусь, у кого немає тавра повстанців.

Запахи пилу та пергаменту наповнюють сперте повітря, щойно наші черевики ступають на дерев’яну підлогу, і я відразу розумію, чому поруч немає іншої крамниці. Вікна тягнуться від підлоги до стелі, дозволяючи природному світлу проникати на ряди книжкових полиць, вищих за мій зріст. Вони виступають уздовж стіни праворуч, як і їхні кількаметрові аналоги ліворуч, залишаючи довгий вільний прохід до єдиного прилавка. Книги складені безладно, але жодна з них не торкається задньої стінки полиць, що дозволяє повітрю вільно циркулювати. Тут красиво... але шкварить, як у пеклі.

Я думала, що спека на дворі була задушливою, але температура всередині, без перебільшення, справді гнітюча. Піт негайно виступає під моїми обладунками та на шиї.

Декілька покупців неквапно посуваються до вузьких сходів у глибині приміщення, а за прилавком сидить жінка років шістдесяти з кирпатим носом і гладенько зачесаним волоссям, зібраним на маківці в малу Гульку кольору солі з перцем. Вона щосекунди слинить свої пальці, гортаючи сторінки бухгалтерської книги, але я не бачу нікого серед стелажів праворуч, тому киваю в бік прилавка, коли Міра озирається на мене.

Ми рухаємось проходом, який переходить у невеличку зону відпочинку, а Дейн не зводить очей із відвідувачів у глибині залу — двох чоловіків, які, безумовно, звернули на нас увагу. Я озираюся через плече, коли ми підходимо до прилавка, і бачу, що Ксейден прослизнув за останню полицю ліворуч і зараз притулився до стіни зі своїм звичним виразом апатичної нудьги.

Фантастично, але він знайшов, здається, чи не єдину пляму тіні в цьому місці, щоб почекати, поки я розберуся з тим, за чим батько послав мене сюди.

Дейн підходить до краю прилавка, привертаючи увагу власниці магазину, і стає між Мірою та покупцями, а Міра відходить до крайніх стільців, таким чином вони утворють периметр.

У книжковому магазині.

Мені вдається не закотити очі.

Погляд продавчині перебігає з Дейна на Міру, потім на мене, перш ніж вона закриває книгу і кладе її під прилавок.

— Дейне, чи не міг би ти запитати її... — Я кладу одну руку на прилавок, аби опертись.

— Я розмовляю спільномовою, — каже жінка. — Ми тут, у Девереллі, освічені.

Я кліпаю.

— Добре. Ну, мені просто цікаво, чи не знаєш ти когось на ім’я Нарелла.

Її очі спалахують, а мій шлунок підскакує до горла, коли вона кидає погляд через моє праве плече.

Міра.

— Палії! — кричить хтось.

Я на одному диханні вихоплюю обидва клинки, щоб кинутись до сестри.

Двоє убивць нападають з-за полиць позаду — тих, які я раніше з дурості вважала порожніми, — і Міра зітхає, коли одна з них, жінка мого віку, замахується на неї зазубленим кинджалом.

— Що ж, якщо вже нема на те ради, — каже Міра, висмикуючи власний кинджал, бо старший чоловік, схожий на Бреннана за статурою та віком, із жорстким чорним волоссям і, здається, у стандартній біло-золотій туніці, несеться проходом. Лють закипає у його очах, коли він кидається в мій бік з двома довгими зазубленими лезами, спрямувавши їх на мене.

Я перехоплюю один зі своїх кинджалів за вістря, готуючись метнути, і розвертаюсь так, щоб купчиня залишалася в полі зору.

Чоловік буде тут через чотири секунди.

Три.

Дві.

Ксейден робить один крок, а потім штовхає ногою велике крісло просто напереріз чоловікові. Воно влучає йому точно в живіт, і нападникові перехоплює дихання, але він швидко перегруповується і, піднявши клинки, дивиться в бік Ксейдена.

— Тобі не варто цього робити, — хитає Ксейден головою.

Молодий чоловік вигукує бойовий клич, відводячи назад праву руку, але я різко смикаю зап’ястям. Кинджал впивається йому в плече, і нападник виє, тим часом на його білій туніці проступають багряні смуги, а лезо брязкає об підлогу.

— Я попереджав тебе, — каже Ксейден, коли чоловік падає на коліна. — Твоя помилка полягала в тому, що ти переоцінив ситуацію і почав бачити загрозу в мені, не звертаючи уваги на неї.

Він неквапливо підходить до пораненого, водночас Міра б’є свою супротивницю в обличчя, від чого жінка непритомніє. Потім Ксейден відбирає у чоловіка клинки, ніби то якісь цяцьки.

— Я знав, що деякі з вас носять ножі. У світі немає жодної спільноти, яка б не зберігала хоч якийсь різальний інструмент, і врешті-решт... ну, ми всі ріжемо, чи не так?

Дейн цокає язиком, і я повертаюся в його бік. Бачу його кинджал і меч, до того ж коротше лезо спрямоване на власницю крамниці, а довше — на покупців.

— Я б тримався подалі, — каже він чоловікам, які витягли свої зазублені кинджали. — Узагалі-то, якщо тут є задні двері, я б знайшов їх і пішов геть.

Вони поспіхом так і роблять.

Поранений завалюється вперед на здорову руку, а тоді падає на живіт, і Ксейден схиляється над ним.

— Буде боляче, — попереджає Ксейден, перш ніж витягти мій кинджал з його плеча. Треба віддати йому належне, чоловік не кричить і не скаржиться, коли Ксейден витирає лезо об його спину в білій туніці. — Не варто виймати клинок, якщо ти не готовий схопити такий самий.

Міра вкладає кинджали в піхви і переступає через непритомну жінку.

— Що ж, це було неприємно. Ти щось ховаєш? Чи просто ненавидиш вершників? — запитує вона купчиню, яка забилася в куток так далеко, як тільки могла.

— У цій крамниці тільки палії, які шукають Нареллу, — відповідає власниця крамниці.

Щось ховає. Ясно.

Сходи скриплять, і напрям Дейнового меча змінюється, а наші голови разом повертаються.

Молодий чоловік стогне, і краєм ока я бачу, як він намагається підвестися з підлоги.

— Ні-ні. Залишайся на місці — так буде безпечніше для всіх, — попереджає його Ксейден. — Вона лише поранила тебе, але я вб’ю, якщо ти зробиш ще один крок до неї і виявиться, що це погано для міжнародних відносин. — Я дивлюся в його бік, хоча в цей час хтось спускається сходами, а він вигинає свою пошрамовану брову. — Спробую застосувати дипломатію. Хоча не впевнений, що це моє.

Чоловік зовсім обм’якає.

Дейн залишається непорушним, коли вгорі на сходах з’являється згорблена постать.

Власниця крамниці кричить щось кровланською, а я кліпаю.

— Вона щойно гукнула їй...

— Мама, — підтверджує кивком Дейн. — Вона гукнула: «Ні, мамо! Рятуй себе!».

— Ми тут не для того, щоб когось убивати, — кажу я купчині, коли її мати виходить на світло, важко спираючись на ціпок.

Її волосся сріблясте, а зморшки на обличчі з часом стали глибшими, але вона має такий самий кирпатий ніс, як і її донька, такі самі темно-карі очі та кругле обличчя.

— Ви, мабуть, Нарелла, — припускаю я.

Вона наближається, і Дейн опускає свого меча, а потім зовсім ховає його в піхви, коли жінка минає його, обводячи поглядом те, що, як я припускаю, є її крамницею.

Купчиня розглядає Ксейдена крізь грубі окуляри, потім вивчає Дейна, Міру і, насамкінець, мене. Її погляд затримується на моєму волоссі, перш ніж жінка нарешті киває.

— А ти, мабуть, донька Ашера Сорренґейла і приїхала забрати книги, які він написав для тебе.

Моє серце зупиняється.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

Вона не зрозуміє, чому ти тримав її у незнанні. Ти пішов дуже рано, залишивши занадто багато своїх планів незавершеними.

Тепер ми можемо лише сподіватися, що зв’язок між нашими доньками достатньо міцний, щоб вони здолали обраний ними шлях.

Вони будуть потрібні одна одній, щоб вижити.

Віднайдений невідправлений лист пані генерала
Ліліт Сорренґейл

— Книги? — шепочу я, а мої пальці стискають кинджал, який, як я розумію, досі в моїй лівій руці.

Нарелла нахиляє голову.

— Тобі не почулося. — Вона виразно дивиться на крісло. — Постав його на місце.

Ксейден піднімає брову, але робить те, що просить купчиня, потім кількома кроками перетинає кімнату і вкладає мій кинджал у піхви на стегні.

— Дякую, — шепочу я.

Він цілує мене у скроню, а тоді займає вільне місце праворуч.

— Підводься з підлоги, Урсоне, ти весь заплив кров’ю. Забери свою сестру в задню кімнату і приведи її до тями. Хіба я не казала, що ти погано підготовлений до носіння зброї? — Нарелла читає нотації, аби уникнути подальшого кровопролиття. — Будь ласка, пробачте моїх онуків. Вони занадто серйозно поставилися до нашого завдання захистити книги від будь-яких вершників, які не є... вами. — Купчиня опускається в крісло. — Дякую, молодий чоловіче, — каже вона Ксейденові, потім знову дивиться на нього, і врешті переводить погляд на Дейна. — Боже, на Континенті справді є гарні чоловіки.

Кутик Ксейденових уст смикається догори, а я не можу не погодитися з нею, проте мовчки.

— Мамо, — власниця крамниці кидається до неї, без сумніву, досі переймаючись, що ми нападемо на її матір.

Урсон поспішає виконати прохання Нарелли, допомагаючи сестрі підвестися з підлоги, поки та мляво оговтується після удару Міри. Чоловік і жінка зникають у кімнаті, і мені майже шкода їх, аж поки я не згадую, що то вони напали на нас.

— Мені дев’яносто три, Леоно, я не померла. — Нарелла відмахується від дочки. — Або як там ви, амарійці, кажете? Я ще не зустрілася з Малеком. Це ж ваш бог смерті, чи не так?

Я насуплюю брови через невідомий термін — амарійці.

— Хіба він не для всіх бог смерті? — Міра спирається на найближчий ряд книжкових полиць.

Я хитаю головою.

— Деверельці не поклоняються богам.

— Саме тому ми вважаємося найбільш нейтральним з островів. Ідеально для торгівлі. — Нарелла знизує плечима. — Те, що ви називаєте богами, ми називаємо наукою. Те, що ви називаєте долею, ми називаємо збігом обставин. Те, що ви називаєте божественним втручанням любові, ми називаємо... — Вона розводить руками. — ...Алхімією. Дві речовини поєднуються, щоб створити щось абсолютно нове, дуже схоже на те, що є між вами. — Вона переводить погляд із Ксейдена на мене і кладе руку собі на груди.

Моє серце стискається. Якби Нарелла тільки знала, наскільки близька до моїх сьогоднішніх думок.

Жінка ворухнула пальцем до Ксейдена.

— Я чула, як ти казав, що вб’єш мого онука, якщо він ступить бодай крок до твоєї коханої, молодий чоловіче. Як нелогічно, до безглуздя романтично з твого боку. Мушу визнати, що таке безкомпромісне насильство — не те, що я уявляла, коли Ашер говорив про вас, але каштанове волосся, ці... гадаю, це карі очі, і те, як він передбачив, що ви двоє врешті-решт будете закохані одне в одного... Він описав тебе майже ідеально, Дейне Аетосе.

Ох, курва, вбийте мене зараз.

Я хапаю ротом повітря, як риба на березі.

Ксейден зводить свої брови і закусує губи.

Дейн потирає потилицю.

Міра пирхає, прикриває рот рукою, а потім складається вдвоє від сміху.

— Вибачте, — витискає вона з себе і випростовується, швидко затуляючи обличчя і прочищаючи горло, але знову осідає, а плечі її ходять ходором. — Я не можу. Просто не можу. Мені потрібна секунда.

Міра заходить за ряд полиць, сподіваючись опанувати себе.

Моє обличчя ніби обпекло драконячим вогнем.

— А як воно, по-твоєму, мало бути? — запитує мене Дейн, тоді як Нарелла водить очима між нами трьома, а її сріблясті брови супляться.

— Так само, як і останні півтора року, — відповідає Ксейден, втрачаючи будь-які залишки люб’язності, яку він демонстрував перед Дейном ще годину тому. — Усі припускають, що Вайолет буде з тобою, але зрештою вона вдягає льотну куртку на шикування з моїм прізвищем.

— Серйозно?!

Не можу повірити, що його так занесло. Це було один раз. Гаразд, двічі, якщо рахувати зворотну дорогу із Самари після того, як ми знову зійшлися.

— Радий бачити, що ти знову став собою. — Дейн відкидається на прилавок. — Але на наших льотних куртках немає прізвищ.

— І все ж ти, дідько б тебе побрав, вловив суть. — Щелепи Ксейдена виграють жовнами.

Нарелла примружується на Ксейдена крізь товсті лінзи.

— Ти не Дейн.

Ксейден хитнув головою.

— Я Дейн. — Дейн піднімає руку.

— А той хто? — запитує мене Нарелла.

— Ксейден Ріорсон. — Я здіймаю підборіддя, ніби відповідаю перед батьком за свій вибір. — І він мій, навіть коли поводиться, як владний дурень.

— Син Фена Ріорсона. — Нарелла барабанить кінчиками кістлявих пальців по підлокітнику. — Ашер точно не передбачав цього.

— Тато передбачив би, якби йому довелось зустріти його. — Я тягнуся до руки Ксейдена і переплітаю наші пальці.

— Наша мама знала, — каже Міра, займаючи своє місце в кінці книжкової полиці. — Вона не була в захваті від цього чи чогось такого, однак вона зрозуміла, що це таки кохання, коли побачила його. Але мама, звісно, ніколи не розповідала нам про те, що батько приїздив сюди.

— Вона б і не мала, чи не так? — Нарелла совається у кріслі. — Коли Ашер помер?

— Трохи менше ніж три роки тому, — м’яко відповідаю я. — Його серце не витримало.

Обличчя Нарелли кривиться якийсь час, але вона киває, наче розмовляє сама з собою, а потім знову піднімає голову.

— Ваш батько ризикував усіма вами, приховуючи працю всього свого життя з єдиною метою, щоб ти її знайшла, Вайолет. Майже чотири роки тому він залишив мені її останню частину з чіткими вказівками, щоб ти отримала її лише тоді, коли здобудеш знання і розуміння, для чого це потрібно тобі.

Я напружуюся.

— Це... — Дейн веде головою.

— Це тато, — повільно продовжує Міра.

— Тобі все вдасться. — Ксейден стискає мою руку.

Я намагаюся проковтнути клубок, що раптово виник у пересохлому горлі.

— Він наказав принести тобі найрідкіснішу річ, яку я маю. — Іронічний сміх виривається назовні. — І я подумала...

Хитаю головою, усвідомлюючи, що волокти сумку всю цю дорогу було даремною працею.

— Ти подумала, що оскільки це Девереллі, то природно, що ми торгуємо товарами і скарбами. — Нарелла складає руки на колінах.

— Тато мав на увазі мій розум. — Дивлюся на Міру, але її погляд прикутий до підлоги. — Ось чому він сказав не посилати нікого іншого, окрім мене.

— Книги тільки для тебе, — підтверджує Нарелла, а Леона вмощується на підлокітнику маминого крісла. — Я маю три прості запитання, і якщо ти зможеш на них відповісти — книжки твої.

— Треба набратися ще того нахабства, щоб думати, ніби ти маєш право зберігати написане нашим батьком для Вайолет із якихось своїх міркувань. — Тон Міри міг би розколоти камінь.

— Усе гаразд, — запевняю її, не дозволяючи собі навіть найменшого поруху в таку спеку. — Запитуйте.

Нарелла стріляє в мою сестру поглядом, що міг би спопелити, а потім переключає свою увагу на мене.

— Батько залишив тобі рукопис. Як він називається?

— «Підкорені: Друге Кровланське повстання» від підполковника Ашера Сорренґейла, — відповідаю я. — Вам і так відомо, що я це знаю. Інакше як би я тут опинилася?

Нарелла постукує вказівним пальцем з явним нетерпінням.

— У чотирнадцятому розділі твій батько натякає на те, що повстання кровланців зазнало невдачі через деверельців, але не вдається в подробиці. Будь-який, — її погляд ковзає по моєму чорному одностроєві, — писар, гідний мудрості цієї праці, не задовільнився б його маніпуляціями. Тож скажи мені: яка твоя гіпотеза?

З усього, що є в книжці, вона запитує саме про це?

— Легко. Кровланці не дотрималися своєї частини угоди, яку вони уклали з Девереллі. Щоб не втратити свою репутацію, Девереллі відкликали свої посередницькі послуги, звідси і вивід інших військ з острова, а потім повідомили короля-регента Поромієлю, де знайти повстанців. Кінець повстанню. — Я знизую плечима.

— Не достатньо добре. — Нарелла хитає головою, і мій шлунок стискається. — Чому повстання провалилося? Що було порушено?

— Це несправедливо... — починає було Дейн.

Нарелла піднімає руку, змушуючи його мовчати.

— Вона знає відповідь.

Я зітхаю.

— Я... У мене є ідея. Я просто не люблю помилятися.

Або, як у цьому випадку, мати рацію.

— Ти серед друзів. — Її усмішка каже про інше.

Гаразд. Піт стікає по потилиці, але я збираюся з духом, щоб не здаватися дурепою.

— Думаю, вони пообіцяли драконів і не змогли виконати обіцянку.

— Вони що?! — скрикує Міра.

Ксейден напружується, а Дейн розвертається до мене обличчям, його очі неймовірно широко розплющені, але повільна усмішка Нарелли підказує мені, що я або жахливо помиляюся... або до трагічного маю рацію.

— Доведи це, — каже вона тоном, який моторошно нагадує мені Маркгема. — Переконай отого.

Купчиня вказує на Дейна.

Я міцніше стискаю руку Ксейдена, а його великий палець погладжує мій.

— Публічне повідомлення 433.323 підтверджує невдалу спробу кровланців прорвати кордон біля застави Атебайн одинадцятого грудня 433 року нашої ери, за два дні до Опівнічної різанини. Єдиний інший запис про цю подію існує в журналі полковника Гашбі, командира застави, який керував допитами. — Дивлюся на Дейна. — Тато втовкмачував мені це, коли працював над рукописом, і я тоді не розуміла чому, але тепер, очевидно, розумію. Мені здається, це був рік, коли ти був одержимий тактикою перемоги над піратством Смарагдового моря чи щось таке.

Дейн ціпеніє.

— У п’ятому столітті це була справді велика проблема.

Я намагаюся не закотити очі.

— Пригадай собі той вечір. Ми сиділи на дивані. Тато походжав перед каміном, а ти вважав смішним, що солдати перейшли цілу Наварру в пошуках хвостового пір’я, пам’ятаєш?

Дейн кривиться.

— Гаразд. Так. І ще твій батько сказав тоді мені, що я безнадійний, якщо коли-небудь захочу скласти вступний іспит до Квадранта писарів, а не зможу застосувати свої чудові лінгвістичні навички в усіх сферах аналізу важливих історичних даних. Не те щоб я коли-небудь хотів бути писарем, але все ж таки. Гарні були часи. Дякую за нагадування.

— Це до чогось веде, чи ми просто насолоджуємося моментом ностальгії? — запитує Ксейден.

— Застосуй свої чудові лінгвістичні здібності, Дейне, — підказую я. — Допит був записаний спільномовою...

Очі в Дейна округлюються.

— Але ж повстанці говорили кровланською мовою, а в ній прикметники йдуть за іменниками. Вони полювали на Перохвостів. На драконів.

Я киваю.

— Думаю, Девереллі уклали угоду з Кровлою та неназваним островом, за якою острів надасть військо, а Кровла — драконів. Коли вони не змогли цього зробити, угода розпалася і сталася Опівнічна різанина. Кровла залишилася частиною Поромієлю.

Дейн схрещує руки на грудях.

— Вони торгували драконами. — Він дивиться на Нареллу. — Я вірю їй. Мені знадобилася лише хвилина, щоб второпати це. Не можна просто так... торгувати драконами, не кажучи вже про те, щоб забирати дитинчат на острови, де немає магії. Не тоді, коли ти ризикуєш накликати на себе гнів Емпіреїв.

— О, зачекай, зараз ти ще второпаєш, що твоєму батькові відомо, нібито книга мого тата якось пов’язана з Перохвостами, а це означає, що мій тато знав, що в якийсь момент твоєму батькові треба перестати довіряти, — додаю я.

Дейн повертається до мене, і через вражений вираз його обличчя мені хочеться забрати свої слова назад.

— Третє питання, — оголошує Нарелла, і це здається особливо жорстоким, зважаючи на те, через що вона щойно змусила мене пройти.

— Запитуйте. — Мій тон залишає бажати кращого.

— Що змусило тебе покинути принца? — Жінка схиляє голову набік, і її очі загоряються, ніби ми тут зібралися за чаєм і плітками.

— Прошу? — Я нахиляюсь до неї, немовби не розчула.

— Принца... — Нарелла стискає долоні. — Твій батько знав, що це не триватиме довго, але я хотіла б знати, що стало останньою краплею.

— Чи є в тебе можливість спікірувати і підпалити цю крамницю? — запитую я у Терна.

— Як сказав Темний, це не обіцяє нічого доброго міжнародним відносинам, — відповідає він.

— Я б змогла, — пропонує Андарна. — Але тоді ти не отримаєш своїх книжок.

— Я... — Вага кожного погляду в кімнаті змушує мою шкіру так пашіти, що я почуваюсь на межі вигорання без жодного натяку на магію. — Я пішла від нього, бо застала його в делікатній ситуації з однією із його викладачок.

Нарелла нахиляється вперед і піднімає брови.

— Він займався сексом із викладачкою?

— Мамо! — докоряє Леона.

— От же ж мудило, — бурмоче Дейн. — Чому ти мені не сказала?

— Що б ти зробив? Відлупасив би спадкоємця Наваррського трону? — парирую я.

Дейн набурмосився.

— Так, — відповідає Ксейден. — Цілком можливо.

— Отож ти покинула його, розлютившись від ревнощів, навіть розуміючи, що корона Наварри була в твоїх руках? — Нарелла тисне. — Він прийшов благати тебе про прощення? Ти прийняла його назад?

Я чітко розумію, чому вона володіє книгарнею і який жанр книжок може бути її улюбленим.

— Я ніколи не прагнула корони, а крім того, Голденові не властиво просити у когось пробачення. Я перегорнула сторінку і не робила спроб поговорити з ним аж до недавна. Він не кохав мене, не так, як я заслуговую на кохання, і жодна влада не варта того, щоб залишатися з тим, хто тебе не любить.

— Ти знаєш собі ціну, — тихо каже Нарелла, похитуючи головою. — Твій батько пишався б тобою. Принеси їй книги.

Леона встає, залишаючи нас чекати, а сама зникає в підсобці, і я з полегшенням зітхаю, притуляючись до Ксейдена.

Міра скидає з плечей порожній рюкзак і кладе його на вільний стілець поруч із Нареллою.

— Я заберу їх для Вайолет, якщо, звісно, ти не вважаєш, що мій батько був би проти. Обіцяю, що не читатиму їх абощо.

Від її уїдливого тону в мене по спині пробігає дрож провини. Чому тато був такий категоричний у тому, що тільки я маю їх забрати?

Нарелла спокійно всміхається і схрещує ноги перед собою.

— І саме тому він не залишив їх тобі, люба. Ми всі граємо певну роль у тому, що на нас чекає; просто ця роль — її. Поки він був зайнятий вихованням Вайолет для цієї конкретної місії, твоя мати виховувала тебе. Цікаво, який спадок ти отримала.

Міра примружує очі.

За десять хвилин ми виходимо з книгарні з шістьма томами, написаними моїм батьком. І кожен із них захищений паролем.

Пізніше того ж дня я відкидаю голову на край різьбленої дерев’яної ванни в кімнаті, суміжній зі спальнею, яку відвели нам із Ксейденом, і слухаю, як за вікном над моїми ногами щебечуть не відомі мені птахи. Мені не вистачає зросту, щоб побачити неперевершений краєвид на море, але небо теж непогане: воно пом’якшується кольорами близького заходу сонця.

Котра година? Цікаво, чи повернувся вже Голден. Чи вдалося йому домогтися дозволу на використання Девереллі як основної бази для відвідування інших островів, чи не порушував він тему пошуку драконів сьомої породи. Я тягнуся до зв’язку, щоб запитати Ксейдена, але розчаровано зітхаю від миттєвого нагадування, що тут це не працює.

Вітерець підхоплює білі фіранки і напинає їх в мій бік, а вода вже охолонула до температури, яка в Басґіаті змусила б мене додати гарячої, але тут, у Девереллі, вона точно мені до вподоби.

Хоча шкіра на п’ятках дає знати, що час вилізати.

— Ві? — Ксейден стукає у двері.

— Можеш зайти. — Повільна усмішка розпливається по моєму обличчю.

Вона повністю щезає, коли Ксейден відчиняє двері і зазирає всередину, а на ньому лише рушник, обгорнутий навколо стегон. Боги, який же він гарний. Мокре волосся. Все ще трохи скуйовджене. Краплі води поблискують на лінії його м’язів. Дні, дні і дні тренування пресу.

— Просто хотів, щоб ти знала, що я повернувся... — Слова обриваються, коли його погляд зупиняється на моїх оголених плечах — це все, що він може бачити, зважаючи на висоту цієї ванни. Ну, мої плечі і моє дуже мокре, дуже розпущене волосся. — Прокляття. Просто... прокляття.

— Я ж казала, що тобі варто було залишитися і прийняти ванну в нашій кімнаті. Тут багато місця. Тобі не треба було йти до Рідока. — Я постукую пальцем ноги по мідній трубі на дні ванни. — У них справді потрясна сантехніка.

— Звісно. — Ксейденові очі темніють, а рука, що стискає дверну ручку, біліє. — Я подумав, що буде ввічливо дати тобі час відмокнути і трохи відновитися після всієї цієї їзди.

— Ввічливо? Це дуже люб’язно з твого боку.

Збираю все волосся в руку і перекидаю його через ліве плече, аби викрутити, потім натискаю ногою на важіль, щоб спустити воду, намагаючись зосередитися на чому завгодно, але тільки не на Ксейденові і його неймовірному тілі, яке так зухвало маячить переді мною.

— То що, відчуваєш, що відновилась? — Його голос стишується.

— Почуваюся, наче мене привселюдно роздягли, після допиту про мій інтелект і особисте життя, але в цілому все гаразд.

Простягаю руку праворуч і хапаю м’який білий рушник, який залишила на маленькій лавці. Вода з бульканням зливається, а я встаю і, повернувшись спиною до Ксейдена, наспіх обмотую рушник навколо себе.

— Значить, з тобою все гаразд? — уточнює Ксейден. — Голова не паморочиться? Нічого не болить? Не втомлена? Бо ми летіли всю минулу ніч.

— Не впевнена, що хотіла б зараз видертися на Рукавичку абощо... — Нахиляюся ліворуч, викручуючи волосся над ванною. — Але так, я почуваюся так добре, як тільки може бути.

Чиста, сита і готова згорнутися калачиком поруч із коханим чоловіком.

— Добре, — шепоче Ксейден мені на вухо, і я ахаю від несподіванки, коли він хапає мене за талію і розвертає обличчям до себе. — Тому що я більше не буду ввічливим.

Його рот впивається в мій.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Найбільш непотрібним словом у мові аристократії завжди було і буде «кохання». Шлюб — це необхідне зло для збереження роду.

І нічого більше. Прибережіть любов для своїх дітей.

Конфісковане листування Фена Ріорсона
з невідомим адресатом

Я відкидаю рушник разом зі здоровим глуздом, обіймаю Ксейдена за шию і вкладаю в поцілунок усе своє серце. Яка різниця, що ми в будинку, де повно слуг і віконт, якому я не довіряю? Ну і що, що Ксейден встановлював між нами сексуальні обмеження останні шість тижнів? Він цілує мене так, ніби я єдине повітря, яким він може дихати, і це все, що має значення, все, чому я можу дозволити мати значення.

Мої мокрі ноги ковзають по кахлях, а потім уже не відчуваю під ними нічого, бо Ксейден підіймає мене собі на груди. Відчуття моїх оголених грудей на його вологій шкірі змушує мене задихатися від його язика.

Він стогне, підтримуючи мене однією рукою за сідниці, поки я обхоплюю його талію ногами. Я скидаю його рушник просто під ноги, щоб зчепити свої литки і втиснутись тілом у тіло. Він цілує мене безтямно, позбавляючи логіки і замінюючи її чистим бажанням.

Наші роти зустрічаються знову і знову, без витонченості та спокуси. Тут немає флірту чи зваблювання. Ні, це все голод і відверта, гола потреба. Вона досконала, нестримна і неймовірно жадібна.

Кімната пливе, а може, це ми пливемо. Так чи інакше, але освітлення змінюється, і я опиняюся на краю маленького столика для сніданку за метр від вікна спальні. Я відриваюся від його рота, щоб роздивитися, що нас оточує, але Ксейден бере мене за підборіддя і тягне назад.

— У цьому закутку ніхто не побачить. Я перевіряв, — запевняє він, а потім повертається до поцілунків, стираючи всі протести з моєї голови поблажливим рухом язика.

Стривайте. Він перевіряв. Він думав про це.

О боги, це дійсно може статися.

Жар і бажання пронизують мене, змушуючи кожен нерв волати. Здається, що минуло не шість тижнів відтоді, як він був наді мною, піді мною, всередині мене, — здається, що минули роки.

Він накручує моє мокре волосся на руку, потім обережно відкидає мою голову назад, перериваючи поцілунок і припадаючи губами до моєї шиї. Кожен дотик його губ посилає поштовхи «так» просто по моєму хребту, і вони швидко збираються в ниючий вузол задоволення просто між моїми стегнами.

Мої нігті впиваються в його волосся, і я вигинаюся, щоб отримати більше, тихо скімлячи, коли він цілує, майстерно граючись зі мною. Ксейден використовує свої тверді губи, м’який язик і шорстку щетину наповну, аж поки я не впевнююсь, що він може довести мене до оргазму поцілунками у шию.

— Мені подобається твоя шкіра, — каже він, опускаючись до моєї ключиці. — Ти така достобіса м’якенька.

Мій пульс прискорюється, і руки рухаються до сильної лінії його плечей, торкаючись кожного сантиметра його теплої шкіри, до якого я можу дотягнутися. Я хочу покласти його на ліжко і вилизати кожну лінію, яку він приховував від мене останні шість тижнів, але я не можу допустити, щоб він зупинився і змінив позу.

Ксейден відпускає моє волосся і обома руками охоплює мої груди. Я рвучко вдихаю, коли він опускає рот на одну з них, а потім з обожнюванням пестить, використовуючи язик і зуби. Гівна небесні, як це приємно. Моє тіло зголодніло за його дотиками, і все, що я можу зробити, — це придушити стогін, коли Ксейден переходить до другої.

— Ч-ш-ш, — шепоче він з грайливою посмішкою. — Не хочу, щоб хтось почув.

Мене захоплює ця посмішка, цей страх, який межує з божевіллям, що проривається крізь серпанок задоволення, який він створює.

— Ти не можеш мене дражнити. — Хитаю головою.

Його руки ковзають на мої стегна, і він випрямляється на повний зріст, нахмуривши брови, — розгубленість наповнює ці прекрасні очі, що дивляться на мене.

— Я маю на увазі, що ти можеш, — одразу ж випалюю я, опустивши руки на стіл. — Просто я хочу тебе, потребую тебе, і я дуже стараюся поважати всю ту частину правил, що виключає секс, — бо ж ми їх встановили, — і якщо ти будеш дражнити мене...

Ксейден, бляха, самодоволено либиться, а я роздумую, чи не повернутися, бува, в наших стосунках до стадії метання кинджалів у його голову.

— Тут немає жодної магії.

— Так, я знаю. — Я складаю руки на грудях і намагаюсь стулити стегна, але між ними він.

— Тут немає жодної магії, — повторює Ксейден, опускаючи голову і торкаючись губами моїх губ. — Я можу трахати тебе стільки разів, скільки ми захочемо, стільки разів, скільки ти зможеш витримати, і я не втрачу контроль.

— Ох... — Усе моє тіло натягується тугіше за тятиву лука, і мені запирає дух.

— Ох. — Ксейден проводить великими пальцями по внутрішній частині моїх стегон і дивиться мені в очі. — Тебе це цікавить?

Я облизую язиком нижню губу, а він зводить руки.

— Тільки якщо тебе теж. Я відчуваю, що... — Ковтаю слину. — Я просто не хочу підштовхувати тебе до того, що тобі неприємно робити.

Ксейден бере мою долоню і обхоплює нею свій твердий член.

— Ти відчуваєш, що мені неприємно?

Я рефлекторно стискаю руку, і глухий стогін виривається з його горла, а очі заплющуються. Моє нутро стискається від відчуття того, який він гарячий, товстий, який досконалий.

— Бляха, Вайолет, зробиш так ще раз — і все закінчиться за лічені хвилини. — У його очах, коли вони розплющились, промайнув відчай, і Ксейден шипить крізь зуби, коли відводить мою руку від свого тіла. — Я не торкався тебе тільки заради тебе, а не заради себе, повір мені. Я хочу тебе з тієї секунди, як прокидаюся, і до того моменту, як засинаю. Я марю тобою.

Мої губи розтуляються, і тепло розливається у грудях.

— Я кохаю тебе.

— Я кохаю тебе. — Ксейден бере мене за коліна. — А тут у мене немає моєї довбаної сили. Не зрозумій мене хибно, бо частина цього мене цілком влаштовує...

Мені перехоплює подих. Це частина веніна.

— Але жодних тіней, — продовжує він, — жодних намірів, жодної дрібної магії! Я навіть не можу створити звуковий щит, щоб ніхто в цьому будинку не чув, як ти стогнеш, коли кінчаєш, і це відчуття... — Він стискає щелепи.

— Я знаю, — шепочу, проводячи тильним боком долоні по його щетині.

Відсутність постійного потоку енергії, що гуде під шкірою, змушує мене почуватися... неповноцінною.

— І я не можу говорити зі Сґейл, — додає Ксейден. — Я навіть не відчуваю тебе, і це мене добиває. А що в обмін на все це лайно? — Його пошрамована брова піднімається. — А от що. Я можу робити свою найулюбленішу річ у світі, а саме — трахатися з тобою. Тепер у мене є близько шести тижнів, щоб надолужити згаяне, і, люба, ми марнуємо час.

Я впираюся руками в боки й усміхаюся, коли його очі темнішають від вигляду мого тіла.

— Ну, якщо ти наполягаєш...

Повільна усмішка розтягує його рот, і він ширше розсовує мої коліна.

— Я наполягаю.

Мій сміх різко переходить у стогін, коли Ксейден опускається на коліна і впивається в мене ротом.

Ох, бляха!

Він не дражниться і не грається — ні, він одразу ж обертає язиком навколо мого клітора і занурює в мене два пальці.

— Чорт, як мені не вистачало твого смаку.

— Ксейдене!

Задоволення пронизує моє тіло, як електричний струм, гуде в жилах і опускається вниз живота. Я затуляю рота рукою, щоб упіймати свій наступний стогін, коли Ксейден починає ворушити своїми винятково талановитими пальцями, а його язик працює ритмічно, граючи на моєму тілі, як на інструменті, створеному тільки для нього.

Напруга зростає і тугішає, і все, що я можу зробити, щоб залишатись на ногах, — це утримувати рівновагу однією рукою і стримувати стогони іншою. Я здригаюся, моє тіло тремтить, а Ксейден тягнеться до мого рота.

Підтягую його руку до своїх губ і міцно цілую в долоню, а стегна починають відповідати його язику та іншій руці в гонитві за задоволенням, яке я відчуваю, бо воно наближається з кожним поштовхом його пальців, кожним рухом його язика.

Але я хочу більшого. Я хочу його в собі, хочу його обіймів, його голосу в моїй голові... Ми можемо мати все, крім останнього, і цього, врешті, більш ніж достатньо.

Як добре... Збіса добре. У мене перехоплює подих, а стегна стискаються.

Ксейден загинає пальці і вдаряє язиком по моєму клітору, і я кінчаю. Мій оргазм миттєвий і потужний, — я кричу йому в долоню, коли розпечена до білого насолода тягне мене кудись за край яскравими хвилями, які б'ють знову і знову, запираючи мені дихання, коли проносяться крізь мене.

Ксейден невпинно виманює з мене поштовхи, стараючись над моїм тілом, допоки останній із них не замре.

— Мені бракує слів, щоб описати той хаос, який може спричинити цей рот. Ходи сюди. — Я цілую його зап’ястя, а він стоїть, проводячи великим пальцем по нижній губі.

Температура мого тіла піднімається ще на градус, а дихання перехоплює, коли я дивлюся на нього.

Мій. Це єдине слово, яке спадає мені на думку, коли я дивлюсь на нього.

— Продовжуй дивитися на мене так... — твердить Ксейден, підкрадаючись до мене.

Він просовує руки мені під стегна і садовить мене на стіл.

— І що ти зробиш? — Я лягаю, піднімаючи п’ятки вище столу, а він залазить на мене, опираючись на долоні.

— Слушне зауваження... — Ксейден наближує свої вуста до моїх, і його руки ледь тремтять. — Ти мені потрібна.

— Я вже тут.

Піднімаю коліна, щоб обхопити його стегна і простягаю руку між нашими тілами, щоб підвести головку його члена до свого входу. Ми обидвоє вдихаємо під час дотику, і його очі спалахують.

— Ти впевнена? Ти знаєш, хто я, — повільно промовляє Ксейден, а на його обличчі з’являється щось схоже на страх.

— Я знаю, ким ти є. — Охоплюю його обличчя руками. — Тепер, Ксейдене. У тебе є шість тижнів, щоб надолужити згаяне, пам’ятаєш?

Він киває, не відриваючи свого погляду від мого, потім кладе руку мені на стегно і входить в мене одним довгим поштовхом, забираючи мене сантиметр за сантиметром, поки не стає всім, що я лише можу відчути. Тиск, розтягнення, відчуття цього настільки досконалі, що мої дурні очі починає пощипувати, бо я збіса знудилась за цим зв’язком.

— З тобою все гаразд? — Його очі округляються, а стегна смикаються назад.

— Так! — Я обхоплюю його ногами. — Саме цього мені й бракувало.

— Мені теж. — Ксейден притискається чолом до мого і крутить стегнами, занурюючись у мене.

Ми обоє стогнемо.

— Мені не вистачає того, що я можу бути з тобою в твоїй голові. — Ксейден відхиляється, а потім знову подається вперед, і я бачу зорі. Задоволення пронизує мене до самих кісток, коли він задає той глибокий, повільний ритм, яким я ніколи не можу насититися. — Я люблю володіти кожною частинкою тебе, коли ми так робимо.

— І я теж. — Обіймаю його за шию і тримаю, вигинаючись назустріч кожному чудовому поштовху, від чого піт миттєво виступає на наших тілах. — Я люблю, коли ти говориш зі мною... — Мої пальці ковзають по його губах. — Навіть коли твій рот зайнятий чимось іншим.

Ксейден усміхається, але усмішка зникає, коли я повертаю стегнами, і він стогне.

— Бляха, як же збіса добре тебе відчувати. Я ніколи тебе не віддам. Ти ж знаєш це, так? У тебе був шанс втекти. Треба було тікати, Ві.

Він підкреслює кожне твердження сильнішим, глибшим поштовхом, що змушує мене затамувати подих і стримувати небезпідставні думки, які виходять за межі «більше» і «так», а дерево... а дерево скрипить під нами.

Притягую його рот до свого і вдихаю гостре задоволення, яке знову наростає в мені, глибше і гарячіше, ніж раніше.

— Я ніколи не втечу. Це ти і я, незважаючи ні на що.

— Ти і я, — повторює Ксейден.

Піт виступає у нього на чолі, коли його стегна вдавлюють мене в стіл, і той скрипить, починаючи гойдатися разом із нами.

— Тільки не зупиняйся.

Я майже впевнена, що зупинка може вбити мене. Міцно тримаюся руками, ногами, чіпляюся за нього всім, що маю. Він переносить вагу на передпліччя, підпираючи мою потилицю рукою і входить у мене, піднімаючи мене все вище і вище.

Дерево ламається за секунду до того, як рівновага зміщується, і мій живіт зводить, коли ми падаємо.

Ми торкаємося шкірою лише під час удару.

Ксейден притискає мене до грудей однією рукою, а його друга рука та коліна прийняли на себе основний удар нашої халепи.

— З тобою все гаразд? — запитую я, тицьнувшись обличчям йому у шию.

— Так, все добре. Ми впали з висоти один метр, а не десять.

Ксейден сміється, перекочуючись зі мною зі зруйнованого столу на дерев’яну підлогу, але обережно, щоб не розчавити мої литки. Він продовжує з того місця, де зупинився, але цього разу я вже досить близько до поруччя ліжка, щоб опиратись на нього для більшої стійкості.

— Зажди. — Він простягає руку над моєю головою, дістає подушку і підсовує її мені під стегна.

Наступний поштовх влучає в таку солодку точку, що я відчуваю його смак.

Ксейден заглушує мій крик своїм ротом, а я водночас вигинаюся для нього знову і знову, насолоджуючись кожним подихом крізь його зціплені зуби, кожною напруженою лінією його неймовірного тіла, кожним п’янким поцілунком, коли насолода закручується між нами все сильніше і сильніше.

І боги мені допомагають, я тримаюся так довго, наскільки це взагалі можливо. Я не хочу, щоб вона закінчувалася, не хочу повертатися до нескінченного бажання. З моїх вуст виривається стогін, коли я борюся з тиском, зустрічною хвилею, якої, я знаю, не зможу уникнути, не зможу, коли кожен рух його стегон підштовхує мене до неї.

— Ти маєш відпустити заради мене, кохана. — Ксейден кусає мою нижню губу.

— Я не... — Я задихаюся, моє тіло вигинається під ним. Бляха, це так класно.

— Ні, ти... — Його рука ковзає по моєму животу. — Мені не потрібно лізти в твою голову, щоб знати, чому ти борешся з цим. Це не єдиний раз, Ві. У нас є ціла ніч. Кінчи для мене.

«Ціла ніч» звучить краще, ніж будь-який рай, про який я відаю.

Занурюю пальці у Ксейденове волосся, коли він гладить мій надчутливий клітор із точним натиском, який, як він знає, мені подобається, і я розбиваюся на друзки. Я розлітаюся по швах, коли оргазм проривається крізь мене дугоподібними імпульсами. Ксейден поглинає мої стогони поцілунком, і хвилі розбиваються ще і ще, а потім знову збирає мене докупи м’якими рухами рук, коли я повертаюся назад.

— Ти така гарна, — шепоче він мені в губи, і, щойно я обм’якаю на підлогу, тремтлива, щаслива, цілує мене так, ніби шукає власну душу і знаходить своє завершення з кількома останніми сильними поштовхами і тихим стогоном.

Міцно тримаюся за нього, коли ми перекочуємось убік, спиною до зруйнованого столу, і Ксейден притискає мою голову до своїх біцепсів.

Я простежую лінію шраму на його чолі, коли моє серце заспокоюється, і знову закарбовую в пам’яті контури його обличчя, поки він спостерігає за мною зі спокійним, м’яким виразом обличчя. Тут бракує занадто багато нас, щоб це були справжні ми, але це версія, за яку я хочу вхопитися, де він не страждає від загрози перетворення, де він не каже мені, що я маю навчитися вбивати його.

— Ми могли б просто залишитися тут, — шепочу я.

Ксейденова брова смикається, і він відкидає волосся з мого обличчя.

— Тут, у цій кімнаті?

— Тут, у Девереллі. — Проводжу пальцями по його щелепі. — Я можу прийняти пропозицію Текаруса... якщо Терн і Андарна погодяться. Я впевнена, що вони погодяться, якщо це означатиме, що твоє перетворення зупиниться, поки я не знайду ліків. Ви зі Сґейл могли б залишатися тут, поки я займатимуся дослідженням...

Ксейден проводить великим пальцем по моїх губах.

— Їй боляче.

Я кліпаю.

Як я могла це пропустити? Провина обтяжує мої плечі.

— Я не думаю, що всі дракони визнають це, але навіть якщо й так... я не певен, що вони зможуть вижити... а тим паче нормально жити, як удома... так далеко від магії. Я б ніколи не завдав Сґейл болю. — Ксейден проводить своєю мозолястою рукою по моїй шиї, по ребрах і зупиняється на вигині моєї талії. — І я ніколи не дозволив би тобі покинути всіх, кого ти любиш.

Клубок застряє в моєму горлі.

Хтось стукає.

— Гей... е-е... — тягне Рідок через двері.

Моє обличчя спалахує, і я затуляю рот рукою.

— У нас усе добре! — кричить Ксейден із бешкетною усмішкою, погладжуючи мене по стегну.

— Так, це... чудово, — каже Рідок. — Ні, я не... — Його голос стишується.

— Слухайте, у нас тут проблема, — озивається Кетріона.

— Кричати про це через двері не допоможе, — каже Дейн.

— Забирайтеся звідти! — Міра наганяє їх, і ми із Ксейденом схоплюємося на ноги. — Вайолет, відчини двері!

Стільки народу під нашими дверима?

Ксейден добігає до ванної швидше за мене і кидає мій рушник у дверну пройму, переконуючись, що я його спіймаю, перш ніж вийти із власним, обмотавши його навколо стегон.

— Ти не можеш просто так відчинити ці двері, — шиплю на нього, закриваючись і ремствуючи, скільки часу піде на те, щоб вдягнутися.

— Ти теж не можеш, а я, курва, точно не запропоную Аетосу розглядати тебе в самому рушнику після того, як почув, що твій батько фактично спланував твоє весілля з цим придурком, — так само тихо парирує Ксейден, тримаючи руку на клямці.

Я визнаю свою поразку і відходжу до стіни, подалі від очей, поки Ксейден відчиняє двері.

— Чим ми завдячуємо честі вітати вас усіх тут? — запитує він. — Я думав, що двоє з вас полетіли південним маршрутом, щоб переконатися, що тут не ховаються ніякі Іриди?

У відповідь — тиша.

Я вихиляюся ліворуч, якраз настільки, щоб побачити, як Ксейден озирається через плече.

— Так, стіл розбитий. Що вам потрібно?

— Це ви обоє роздовбали його, га? — запитує Рідок, і його розпирає від сміху. — Як ту шафу, яку ніхто не смів помітити, коли її виносили з кімнати Вайолет на першому курсі?

— Що-що? — тон у Міри підвищується, а я притуляюся до стіни, відхиляючи голову назад із жахом.

— Що може бути таким важливим, що ви намагаєтеся зруйнувати мій єдиний вечір? — огризається Ксейден.

— Прибув посланець, — каже Дейн. — Король Кортлін вирішив затримати Голдена.

Мені похололо в животі.

— Дуже фігово для Голдена, — знизує плечима Ксейден.

— Ксейдене! — Я піднімаю на нього брови, і його рот стуляється.

— Ми вилітаємо, як і планували, але ти потрібен Текарусові, — продовжує Дейн. — Ти єдиний аристократ, якого вони впустять.

— Ти мусиш піти, — шепочу я.

Ксейден дивиться в мій бік, і на його прекрасному обличчі відбивається занадто багато емоцій, щоб їх можна було полічити. Необхідність. Відчай. Благання. Розчарування. Гнів. Прийняття.

— Бляха... Гаразд. — Він грюкає дверима перед їхніми обличчями. — Нам треба йти.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

У перші двадцять чотири години після усунення від джерела магії суб’єкт — асим — здавався врівноваженим. Але усунення швидко виявило його справжню природу, що вимагало негайного переходу до другої стадії дослідження.

з її результатами можна ознайомитися в групі тридцять три в під категорією «СМЕРТЬ ВІД ВОГНЮ», а згодом у групі сорок шість С під категорією «СМЕРТЬ ВІД ОТРУТИ».

«Дослідження з анатомії»
капітана Домініка Прішела

Острів Девереллі прекрасний на заході сонця, або принаймні був би таким, якби я могла сконцентруватися і знайти час, щоб по-справжньому оцінити його.

Натомість я зосереджена на тому, наскільки близько, на думку Терна, він може знизитись до верхівок дерев, не врізавшись, поки ми мчимо над схилом пагорба попереду Сґейл.

Андарна дуже обурилася, але Терн наказав їй залишитися задля її ж безпеки.

— Ти впевнений, що ми поза зоною досяжності арбалетів? — запитую я, припавши до луки сідалища.

Наплічник тягне мене вниз, наче мій малий зріст може вплинути на його обтічність.

— Вони не створені для контролю всього горизонту способом повороту, бо статичні й існують лише для того, щоб захищати берегову лінію. Деверельці дуже недооцінюють нашу розвідку.

Проте наявність арбалетів означає, що цей острів прагне завдати нам шкоди. І, можливо, вже завдає.

— Тобі боляче? А Андарні? — запитую я, помітивши попереду чотири величезні сірі стовпи, що підтримують рештки акведука, який огинає схил пагорба, позначаючи шлях до палацу.

— Чому ти запитуєш про це?

Грубий тон, яким Терн перепитує, відповідає замість нього. Ми саме перетинаємо відкритий простір, який, зважаючи на те, що я читала, розміщується в районі кварталу митців. Нас захльостує шквал вересків, який миттєво зникає, коли ми пролітаємо над натовпом.

Вибачте, але якщо ви викрадаєте нашу королівську особу, ми налякаємо вас до смерті нашими драконами. Як на мене, це цілком справедливо.

— Чому ти мені не сказав? — Провина за те, що я запропонувала Ксейденові залишитися, водночас не розуміючи цілком, про що кажу, навалюється на мене.

— Ти живеш із болем. Хіба тобі здається, що ти мусиш попереджати мене щоразу, коли в тебе смикає коліно чи вилітають суглоби? — Навіть удари Тернових крил змінюються, стають більш уривчастими. — Бувало декілька разів, навіть тут, коли твоє серцебиття прискорювалося і ти могла от-от знепритомніти, але не звертала на це уваги.

Я припадаю до нього, коли Терн повертає ліворуч уздовж багатовікового акведука.

— Для мене це моє звичайне життя. Для тебе це ненормально.

— Андарна не виказує жодних ознак занепокоєння. А мені незручно і неприємно, я відрізаний від свого джерела влади, сили і думок моєї партнерки, але я все ще Тернінах, син Мертквідем та Фіакланфуїла, і походжу від...

— Гаразд, так, я зрозуміла. Ти перевершуєш мене в усьому, — перериваю Терна, перш ніж він встигає викласти весь свій гоноровий родовід, наче я його ще не вивчила напам’ять.

Ми вирівнюємося, огинаючи рельєф, і я якомога пильніше охоплюю поглядом планування місцевості, перш ніж ми опиняємося надто високо над землею. Розмір Терна — безсумнівна перевага в бою, але він стає скалкою в дулі, коли я намагаюся розгледіти те, що зараз піді мною.

Палац не схожий ні на що, що я коли-небудь бачила. Не лише чотириповерхова споруда, висічена у схилі пагорба, але й стометровий газон перед нею. Це справді неймовірне видовище, інженерний подвиг, здійснений тисячу років тому, і це свідчення традицій деверельців. Він і досі є резиденцією їхньої влади і не перетворився на руїну, як багато стародавніх замків королівств минулого на Континенті.

Кулі вздовж центральної доріжки галявини світяться м’яким блакитним світлом, освітлюючи нам шлях. Сонце сідає за пагорби, коли ми опускаємося на зелену траву, приглушену вечірніми тінями. Простір тут досить широкий, щоб вмістити двох драконів із повністю розпростертими крилами, але, ймовірно, вмістив би і чотирьох, якби ті тримали їх підібраними.

— Ти знаєш, куди йдеш? — запитує Терн, поки ми наближаємося і його крила розгортаються, щоб сповільнити наше зниження.

— Більшість їхніх офіційних приміщень розташовані зовні, якщо вірити тому, що я читала, як і королівські покої, одразу за першим рядом дерев, тож теоретично... так.

Я готую своє тіло до приземлення, тим часом Терн пролітає над загоном розгублених охоронців, озброєних списами зі срібними наконечниками, а потім приземляється ліворуч від ряду сліпучих синіх куль.

— Не видно, щоб вони мене хотіли впускати.

Сґейл і Ксейден приземляються праворуч.

Лунають крики. Я розстібаю ремінь і берусь за плече Терна.

— Ніяких змін у плані? — запитую, намагаючись заспокоїти нерви перед тим, що має бути, як не гляди, таки непевним протистоянням.

Я хочу повернути свою довбану силу, я хочу її вже.

— Жодних. Я буду з тобою до кінця, Срібляста.

Тернова обіцянка заспокоює мене. Я зісковзую на землю, і наплічник боляче б’є мене по хребту. Обтрушуюся і простую до Ксейдена, який уже чекає на мене в центрі доріжки поміж рядами блакитних куль. Його мечі пристебнуті до спини, але кинджали добути легко. І він несе той самий великий наплічник, який привіз із собою з Наварри, як він сказав мені, про всяк випадок.

Гадаю, що випадок, коли острівне королівство викрадає вашого принца, кваліфікується саме як про всяк випадок.

Я не можу втриматися, аби не придивитися до однієї з куль, коли проходжу повз неї, ступаючи на стежку. Блакитне сяйво промениться не від одного джерела світла, а від десятків великих біолюмінесцентних комах із напівпрозорими крилами, всі вони живляться від... На моєму обличчі з’являється усмішка.

— Це метелики Фаллорінія.

— Що? — Ксейден іде в слід за мною, і його черевики хрустять по гравію стежки.

— Метелики виду Фаллорінія. — Торкаюся прохолодної скляної кулі. — У нас на Континенті їх немає, лише їхні сестринські види. Вони світяться, коли живляться з вощини. Я читала про них у «Путівнику з фауни Девереллі» сера Зімлі, але я й гадки не мала, що тут їх використовують для освітлення. Це геніально. Отруйно, але геніально.

— Жодних сумнівів, що ти це знаєш, — озивається Ксейден. — Але нам, мабуть, варто зосередитися на десяткові сердитих охоронців, що прямують до нас.

— Справедливе зауваження.

Перекидаю косу через плече, проклинаючи себе за те, що не встигла пришпилити її, як зазвичай, і повертаюся обличчям до орди розлючених деверельців у білому, що наближається. Гадаю, у нас менше ніж десять секунд, а ці наконечники списів здаються дуже недружніми. Мої руки звисають біля піхов по боках, а Ксейден стоїть, розставивши ноги, зі складеними на грудях руками, наче його взагалі не дуже турбує те, що відбувається.

Але його очі методично обводять групу, без сумніву, розподіляючи усіх за категоріями загрози. Я зосереджую увагу на жінці праворуч, яка схожа на лисицю і постійно роздуває ніздрі, вона сходить зі стежки, ніби я цього не помічу, та на її колезі-чоловікові ліворуч, який щосили старається залишитися в тіні, не усвідомлюючи, що перебуває в полі зору експерта.

— Ти дивись, ще й списи, — каже Ксейден. — А я думав, що ви — беззбройне суспільство.

Той, що в центрі, у синій чалмі, виступає наперед і починає репетувати. Я можу виокремити лише декілька слів, два з яких — зупинись і вбий.

— Нам би зараз дуже знадобився Дейн, — шепочу я.

— Я хотів би прожити решту життя і більше ніколи не чути від тебе таких слів, — відповідає Ксейден.

Нам би ще й не завадив зв’язок.

— Чи хтось із вас розмовляє спільномовою? — запитую я, коли зазублені срібні наконечники піднятих списів опиняються за півтора метра від наших грудей.

Деверельці зупиняються, і я кидаю застережливий погляд на жінку, що стоїть праворуч, роздувачи ніздрі.

— Вам заборонено входити до палацу короля Кортліна Четвертого, — оголошує Синя Чалма, тицяючи списом у наш бік, але не так близько, щоб нарватись на відповідь, — правителя Девереллі, майстра торгівлі, хранителя трофеїв, судді трибуналу і спадкоємця старожитностей.

Коли він закінчує, мені важко втриматись, аби брови не поповзли догори.

— Сама скромність, — каже Ксейден. — Не можемо дочекатися зустрічі з ним.

— Не дочекаєтеся. — Синя Чалма ступає крок уперед, піднявши зброю.

Мої руки завмирають біля піхов, тоді як жінка праворуч від мене розмахує списом туди-сюди, стоячи між мною і Терном, який повільно, але впевнено наближається. Його голова низько опущена, майже врівень із землею, а крила щільно згорнуті для захисту. Якби не була його вершницею, я, мабуть, наклала б у штани.

— Дочекаємось, — знуджено позіхаючи, мовить Ксейден. — І я дуже намагаюся бути дипломатичним, бо саме таку роль мені відвели, але дозвольте пояснити це так, щоб ви зрозуміли. Ваш король викрав нашого засранця принца, і значна частина мене абсолютно не проти, щоб він залишився тут і діймав вас до кінця свого жалюгідного існування, але це ускладнить життя вдома тому, до кого я відчуваю... непоясненну лояльність, тож я збираюся повернути цього вилупка назад.

Аарік.

Синя Чалма супить брови, але спис не опускає.

— Негайно! — наказує Ксейден. — У мене є набагато важливіші справи на цей вечір.

Роздута Ніздря праворуч від мене широко замахується списом на Терна, готуючись ударити під гортанний вигук їхнього бойового кличу.

Я вихоплюю кинджал тієї ж миті, як Терн відкриває пащу і реве, від чого всі скляні кулі в радіусі п’яти метрів від нас здуває. Мені закладає вуха.

— Це справді було необхідно? — Моє праве вухо не чутиме місяць.

— Ні, але мені це здалося кумедним.

Вартова випускає свій спис і стоїть кілька секунд, тремтячи, як лист, перш ніж повільно розвернутися до нас. Її карі очі витріщились більше, ніж це було б фізично можливо, а її бронзова шкіра раптом посіріла.

Я нахиляю голову до неї.

— Драконам не подобається, коли ти так робиш.

Тремтячи, жінка переводить погляд на мене, а потім гепається на землю.

Руки в Синьої Чалми явно трусяться, але я віддаю йому належне за те, що він досі тримає свій спис.

— Ви. Не можете. Увійти.

— Я — Ксейден Ріорсон, герцог Тиррендорський. — Ксейден нахиляє голову. — Він, мабуть, чекає на мене.

Синя Чалма кліпає, потім дивиться в мій бік.

— А ти хто?

От лайно. Я розтуляю рота...

— Моя дружина, — недбало відповідає Ксейден. — Вайолет Сорренґейл.

Якого милого, ну серйозно? Мої щелепи стискаються з такою силою, що аж зуби клацають. Я хочу повернути наш зв’язок, і хочу це зробити вже зараз. Він не може просто так на люди оголошувати такі речі, принаймні без попереднього обговорення.

— Хочеш привітання чи висловити співчуття? — Терн піднімає голову.

— Стули писок. — Я вкладаю кинджал у піхви, щоб не кинути його в чоловіка, якого кохаю.

— У такому випадку, — Синя Чалма піднімає спис повністю догори, а інші за ним роблять те саме, — якщо ви тут складете свою зброю, ми проведемо вас до трону.

— Цього не буде, — заперечливо хитаю головою.

Це місце забрало мою блискавку і мій зв’язок. Сам Малек мав би висмикнути мої кинджали з піхов, перш ніж я віддам їх.

— Так, як вона сказала, — погоджується Ксейден.

Синя Чалма вибухає:

— Ми не віримо озброєним...

— Хіба ти не... — повільно тягну я. — Ти бачив розмір їхніх зубів? — Я вказую жестом у бік Терна і Сґейл. — А ще є вогонь. Наші леза — це найменший з ваших клопотів.

Терн випускає струмінь пари, що тхне сіркою, а Синя Чалма піднімає підборіддя, наказуючи іншим залишатися на місці, а потім веде нас із Ксейденом стежкою.

Сґейл і Терн ідуть поруч із нами, доки ми не досягаємо першої перешкоди на галявині — двох густих рядів пальм, які позначають офіційний вхід до палацу просто неба.

— Ваші створіння залишаються тут, — вимагає Синя Чалма.

— Ми передамо цей запит, — відповідає Ксейден.

— Ми можемо бачити все просто понад ними, — зазначає Терн.

— Пам’ятай, дипломатія — це план А. — Я беру Ксейдена за руку і йду поряд з ним, поки ми ступаємо освітленою кулями доріжкою повз те, що має вигляд приймальні просто неба ліворуч із різними варіантами сидячих місць і музичної кімнати праворуч з інструментами, що чекають на своїх музикантів.

— Немає стін, — зауважує Ксейден. — Ані стелі. Що вони роблять, коли йде дощ?

— Тенти. — Я вказую на довгі дерев’яні рейки, що тягнуться вздовж кімнати, готові прикрити своїх мешканців тканиною. — То дружина? — шепочу я. — Ми не одружені.

А він, бляха, ще посміхається.

— Я помітив. Але слово «подруга» позбавлене цієї ознаки постійності. Якщо тобі так зручніше, то в аристократичних колах Наварри слово «дружина» використовується досить вільно. Майже впевнений, що герцог Калдирський мав чотирьох різних дружин за стільки ж років. Цей статус означає лише запрошення сюди, а також захист і привілеї мого титулу...

— Мені не потрібні захист і привілеї, — хитаю головою, коли ми проходимо повз наступний ряд пальм.

— Ой. — Ксейден піднімає руку до грудей. — Ніколи не думав, що ти мені відмовиш.

Закочую очі.

— Зараз не час для цього. — Жарти зачекають.

— А коли буде? — Наступний погляд, який він на мене кидає, на сто відсотків серйозний.

Ноги ледь не спотикаються так само, як і серце. Сама лише думка про те, що ми справді будемо разом назавжди, змушує мої груди боліти від туги, якій не місце на можливому полі бою.

— Коли нам не загрожуватиме загибель...

— Ми завжди ризикуємо загинути. — Ксейден гладить своїм великим пальцем мій.

— Так, — визнаю я.

Ми ступаємо на кам’яну підлогу і входимо до трапезної палацу.

Кімната заставлена двома рядами по вісім круглих столів, за кожним з яких на стільцях без спинок сидить по десятеро вишукано вбраних деверельців, одягнених у легкі туніки та сукні — в розмаїття пастельних тонів. Скатертини вишиті, сервірування екстравагантне, із золотими кубками і кришталевими чашами, а коштовності виблискують у м’якому блакитному світлі, що розсіюється з центру кожного столу і від розставлених по всій кімнаті куль, які освітлюють ряди охоронців — і їхні списи.

У кінці зали просто неба стоїть підвищений поміст із П-подібним столом на п’ятьох. Чоловік, який, як я можу припустити, є королем Девереллі, сидить у його центрі, крутячи в руках прикрашений коштовностями кинджал і дивлячись на Голдена, що примостився з правого кінця столу, ніби не вирішивши, чи скористатися цим кинджалом проти нього, чи ні.

Капітанки Віншир не видно, а Текарус, схоже, воліє бути де завгодно, тільки не між Кортліном і Голденом.

— Чорт, — бурмоче Ксейден.

— Він... молодший, ніж я думала, — кажу я про короля.

Йому десь за сорок. Кортлін здається лише на кілька років старшим за нас із Ксейденом. Він вродливий, із золотисто-брунатною шкірою, натягнутою на високих вилицях, і міцною щелепою, хитрими карими очима і чорним волоссям до плечей. Але від швидкості, з якою він вираховує нас із Ксейденом, а потім блискавично оцінює, мені холоне під сонячним сплетінням.

Ксейден міцніше стискає мою руку й нахиляється, торкаючись губами мого вуха.

— Тіней тут у мене нема. Я знаю, як ти володієш кинджалом. Я не применшую твоєї здатності захистити себе, але заради того, щоб я не схибнувся, поки намагаюся витягти Голдена з того бардаку, який він створив, будь ласка, залишайся поруч зі мною.

Я киваю. Чому ні? Він не просить мене ховатися за його спиною, не залишає мене з Терном, щоб я була в безпеці. Він просто просить мене бути поруч.

І, якщо відверто, ніде більше я не хотіла б бути.

Ксейден потискає мою руку, а потім відпускає, звільняючи нас обох на випадок, якщо доведеться битися. Тож ми йдемо вперед, бо Синя Чалма вже підганяє нас, явно роздратований тим, що ми гаємо час.

Ми наближаємося, і король Кортлін махає рукою парі зліва, слухаючи те, що Текарус шепоче йому на вухо, а слуги поспішають замінити тарілки й філіжанки, коли пара зникає.

— Вони не потискають руки, — тихо кажу я Ксейденові, поки ми йдемо до трону. — Вони не перебивають, але й не сиплять словами. Говорять двозначно лише тоді, коли це їм вигідно. Вони цінують статус, багатство, знання і секрети — усе, чим можна торгувати. Якщо ти порушив слово один раз, тобі більше ніколи не довірятимуть.

— Казати те, що маю на увазі. Не брехати. Поводитися як багатий, титулований хрін. Зрозумів. — Він киває.

Ми підходимо до останнього столика, і в погляді Голдена спалахує лють, коли той поглядом зустрічається з моїми очима, а його кулак судомно стискає золоту виделку.

Я посилаю Голденові тихе, ледь вловиме прохання тримати своє лайно при собі, тож він кладе виделку на стіл, стискаючи щелепи.

— Герцог Тиррендорський, — голосно оголошує Синя Чалма, вказуючи жестом на чотири сходинки, що ведуть до помосту ліворуч, — і його дружина, Вайолет Сорренсейл.

Майже влучив.

Ксейден піднімається сходами першим, тоді обводить поглядом підлогу, стільці, стіл і навіть посуд, перш ніж простягає руку до мене. Це непотрібно, але мило, тож я беру її і піднімаюся слідом за ним.

— Сорренґейл, — виправляє він Синю Чалму.

Я сідаю на місце подалі, а Ксейден — ближче до Кортліна праворуч.

— Що ти натворив? — запитую Голдена через стіл.

— Відразу до справи, — каже Кортлін, забавляючись прикрашеним коштовностями кинджалом. — Мені це подобається.

— Чому ти вирішила, що я щось натворив? — кидає виклик Голден, схиляючись над тарілкою.

— Через попередні історії.

Слуги підходять до трьох інших вельмож і прибирають посуд.

— Мені шкода, що ви пропустили вечерю, — оголошує Кортлін, — але десерт скоро подадуть.

— Що ти натворив, Голдене? — повторює Ксейден за мною.

— Саме те, для чого мене сюди відправили. — Рум’янець заливає щоки Голдена, і він ляскає долонями по столу. — Я відновив дипломатичні зв’язки з Девереллі і попросив їхнього дозволу використати маєток Текаруса для відправлення звідти пошукової місії з ватагою драконів в обмін на артефакт, який він просив, а коли цього виявилося замало, я запропонував...

— Те, що не твоє і ти не мав права віддавати! — Кортлін перехиляється через Текаруса і заганяє кинджал у руку Голдена.

Гівна. Блін. Небесні. Мене нудить.

— Ваша величносте! — Текарус сахається і блідне як полотно.

Я опускаю руку на Ксейденове коліно й стискаю, щоб не зойкнути, як Голден. Той шоковано дивиться на руку.

Ксейден напружується, але професійно напускає вираз знудженої байдужості.

— Припини скиглити, як дитина. — Кортлін відкидається на спинку стільця і пригублює червоного вина з кришталевого келиха.

Голден глибоко сапає, дивлячись на свою руку, але крик припиняється.

— Висмикни кинджал, перев’яжи руку, нехай цілитель зашиє її, і за два тижні ти будеш як новенький, — напучує Кортлін. — Поріз між кістками у м’ясистій частині. Сухожиль нема. Я дуже влучно ціляю. — Він піднімає свій келих до Голдена. — Тобі пощастило. Я поважаю Текаруса, бо те, що ти зробив, пробачити не можна.

— Я мав віддати кинджал, — видушує з себе Голден, дивлячись на прикрашену дорогоцінними каменями зброю.

Вона здається старовинною, має срібне руків’я, прикрашене смарагдах завбільшки з мої нігті.

— Але він не був твоїм. — Кортлін хитає головою.

— Він мій, — каже Ксейден, і я докладаю всіх зусиль, щоб зберегти обличчя незворушним. — Точніше, мав би бути моїм. Це Клинок Аретії, який Реджинальд привласнив для королівського сховища під час Об’єднання.

— Так! — Келих Кортліна хитнувся в бік Ксейдена, поки троє слуг піднімаються сходинками до нас — по одному з кожного боку. — Дивовижно, як він обрав саме цей... подарунок, знаючи, що той може викликати у вас емоції. Зазвичай, коли йдеться про такі реліквії, ми розглядаємо питання про право власності, але в цьому випадку слово його високості вже було порушене, тому я не зміг укласти з ним угоду. Мені цікаво дізнатися, скільки він коштує на ринку викупу, або, можливо, я вдамся до класичного шантажу. Напевно, король Таурі буде прихильним до багато чого такого, поки його син залишатиметься в резиденції.

— Ви не можете його просто так залишити, — заперечує Текарус.

— Чому? Хіба ти не казав мені, що хочеш залишити собі її? — Кортлін вказує на мене.

— Я не порушував свого слова! — Голден гарчить і хапається за руків’я кинджала, якраз коли слуги ставлять накритий таріль по центру з кожного боку столу.

Здається, ми встигли на десерт.

— Сподіваюся, ви не проти хвильку зачекати, — каже Кортлін, і слуги завмирають, поклавши руки на округлі мідні накривки. — Мої малята прибули. — Він жестом показує на прохід, і я різко сапаю повітря.

Терн ричить, Андарна пожвавлюється, перевіряючи зв’язок, а її золота енергія посилюється, бо три чисто-білі пантери прямують до нас. Я бачила цих тварин лише на ілюстраціях у книгах, але білих — ніколи. Пантери витончені, елегантні та дуже гарні, і що ближче вони підходять... то більше я хочу, щоб вони залишалися в книгах. Лапи в них величезні.

Вітер шумить у пальмах за моєю спиною, а по хребту пробігає холодок.

Весь цей палац розташований просто неба, і звірі в ньому господарі.

Я не маю бажання бути їхнім обідом.

— Ну хіба вони не пречудові? — запитує Кортлін захопленим, як у гордого батька, тоном. — Шира, Шена і Шора. Я сам виростив їх із кошенят. Усі мисливиці. Усі жорстокі. Усі вміють винюхувати злодія. — Король переводить гострий погляд на Голдена.

Мій шлунок стискається, а серце починає калатати.

— Витягни ніж і перев’яжи руку негайно, — кажу я принцові.

Ксейден припіднімається над столом...

Кортлін застережливо підносить руку.

— Зробиш це для нього — і всі наші шанси укласти угоду зникнуть. — Король відставляє келих. — Я маю знати, що ти можеш виконати свою частину угоди так само, як твій батько, навіть якщо це неприємно.

Ксейден киває один раз, його обличчя — непроникна маска, але нога під моєю рукою напружується.

Гадаю, мій батько був не єдиним, хто зберігав таємниці.

— Негайно, Голдене! — Я запросто кричу на спадкоємця.

Пантери вже на підході.

Голден із шипінням вириває кинджал, вкладає його в піхви, наче той належить йому, і наспіх перев’язує рану серветкою, намагаючись зробити це якнайкраще.

— Тепер, коли із цим покінчено, — Кортлін повертається до Ксейдена, — я припускаю, вам потрібна така ж угода, яку просив той?

Моя рука міцно стискає коліно Ксейдена.

— Я не можу погодитися, адже не маю жодного уявлення, що просив Голден, — каже Ксейден. — Проте ми хотіли б знову відкрити дипломатичні канали й отримати дозвіл на використання маєтку віконта Текаруса як притулку для ватаги, чисельністю не більше як вісім драконів, і такої ж кількості грифонів, для цілей пошукової групи, що передбачало б забезпечення прав полювання на дичину для згаданих істот і гарантування безпеки для всіх сторін.

Кортлін обертає ніжку келиха між великим і вказівним пальцями.

— Кому ви зобов’язані своєю вірністю, ваша світлосте? Ваш батько був бунтівником. З того, що я чув, ви зроблені з такого ж тіста, і все ж вас поновили у вашому титулі, тож кому ви присягаєте на вірність?

Я за звичкою тягнуся до правої бокової кишені наплічника по провідник, поки пантери наближаються до помосту, розходячись, щоб оточити нас. Знайома вага кулі лягає в мою руку, і я присягаюся, що відчуваю гудіння, стрімке наростання тепла, яке, я знаю, є лише в моїй голові, але воно все одно заспокоює.

— Наваррі, — продовжує Кортлін, — чи Тиррендору? Збрешете — і цю розмову закінчено. Ми непогано обходимося без Континенту.

Ксейден нахиляє голову, вивчаючи короля.

— Вайолет.

Моє серце починає битися вдвічі швидше.

— Я відданий Вайолет, перш за все і понад усе, — відповідає Ксейден. — Потім Тиррендору. Далі Наваррі — у моменти, коли вона того варта, зазвичай тоді, коли Вайолет перебуває в резиденції.

Це необачна відповідь, з огляду на те, що саме стоїть на кону, і зараз вона цілком недоречна, але, чорт забирай, якщо це не змусить мене любити його ще більше.

— Цікаво. — Король перестає крутити келихом.

— Я припускаю, що з нашою угодою торгівля відновиться, — каже Ксейден, — що було б взаємовигідно, оскільки, я впевнений, ви чули, що ми перебуваємо у стані війни з венінами. Якщо ви вирішите стати нашим союзником...

— О, ми ніколи не мали справи з венінами. — Кортлін хитає головою. — Війна руйнує острови, блокує економіку. Однак постачання тих, хто воює... ось там гроші. Ми зберігаємо нейтралітет у всьому, і завжди зберігали. Саме так ми підтримуємо торгівлю, комерцію, зростання та поширення знань для всього світу, незалежно від того, якому богу ви поклоняєтесь чи до якої магії маєте доступ.

— Але ж вони були тут, чи не так? — Я ледь примружую очі, помічаючи, що відразу за мною сидить пантера. Нахиляюся вперед, щоб глянути на слугу, який досі тримає нашу тарілку закритою. — Ви перемогли їх? Чи вилікували?

Кортлін зблискує очима.

— Припускати, що наш острів слабкий, що його можна завоювати, — це межа, яку не варто перетинати. Таке припущення є катастрофічним для економіки, яка побудована на безпечній, стабільній торгівлі. Люди не інвестують у нестабільні острови.

Король клацає пальцями.

Пантери вистрибують на поміст з легкістю, що вказує на щонічну практику.

— Я не дозволю, щоб тебе з'їла домашня кішка, — гарчить Терн.

— Залишайся на місці й тримай Сґейл біля себе! — кричу я по зв’язку, і кісточки моїх стиснутих пальців біліють на провіднику, коли пантера проштовхується між Ксейденом і мною. М’яка шерсть торкається моєї руки.

— Шора мила, вам не здається? — звертається Кортлін до Ксейдена, і поблажлива посмішка кривить його губи, а потім озивається до Голдена, не чекаючи на відповідь: — Сподіваюся, ви не заперечуєте, бо вони звикли їсти зі мною. Ваша високосте, пам’ятайте, що Шира заслужила кожну частку своєї сьогоднішньої спеціальної вечері.

Він піднімає руки долонями вгору і робить жест пальцями.

Слуги знімають мідні накривки і кидаються геть із помосту.

О боги, це гігантський шмат червоного м’яса, який, мабуть, вирізали з найбільшої корови, що ходила по цьому острову.

Одна з пантер — Шира — стиха пирхає, метляючи хвостом, і мені в голові нав’язливо крутиться думка, чи так почувалися курсанти піхоти того дня на полі, коли нас знайшла Бейд.

Ксейденова рука накриває мою й стискає, я бачу, як він із кам’яним обличчям дивиться на стіл, а потім простежую за його поглядом...

Голова капітанки Анни Віншир лежить на тарілці поміж Голденом і Текарусом — її короткі полунично-русяві кучері неможливо сплутати ні з чим.

Моя щелепа відвисає. О, Малеку, Кортлін убив особисту вартову Голдена... і подає її своїй кішці.

Мене зараз виверне.

Жовч піднімається до горла, і я швидко ковтаю, вдихаючи носом і видихаючи ротом, але відчуваю лише запах м’яса й крові.

— Не дивися, — шепоче Ксейден, тож я відводжу погляд.

— Їжте, — наказує Кортлін, і пантери кидаються.

Лапи приземляються на стіл поміж нами, і величезна паща відкривається, хапаючи м’ясо з тарілки. Кішка волочить його, залишаючи кривавий слід на білій лляній скатертині, спершу на поміст, а потім на підлогу.

Інші роблять те саме.

Я дивлюся на Голдена. Той втупився у свою порожню тарілку, цілком приголомшений.

— Ну хіба вони не прекрасні створіння? — запитує Кортлін.

Я кліпаю, щоб позбутися шоку, і ставлю провідник на стіл. Ми зі смертю давні друзі, ба й Анну по-справжньому я не знала. Проте зухвалість справді неперевершена.

— Ти замордував мою охоронницю, — повільно промовляє Голден.

— Вашу злодійку застали в моїй скарбниці, — заперечує Кортлін, — із шістьма викраденими предметами при собі та списком зі ще п’яти, до яких вона тільки мала дістатись, написаним вашим почерком.

Мені холоне в животі, а погляд стрибає на Голдена.

— Ти не міг...

— Усі ті речі належать нам! — Принц б’є себе в груди і встає, його стілець грюкає об поміст. — Повернути те, що належить нам по праву, — це не красти!

На шиї у нього надувається вена.

Охоронці підступають до краю помосту, утворюючи периметр навколо пантер, тож я звільняю руку з руки Ксейдена й тягнуся до піхов на стегнах під скатертиною.

— Тут усе скоро перетвориться на лайно, — попереджаю Терна. — Повідом якось про це Сґейл.

Він бурчить на знак того, що зрозумів, і десь вдалині хитнулись пальми.

— Ваші по праву? — виклично кидає Кортлін, а його голос підвищується у зловісній мелодії.

— Яке тут покарання за крадіжку? — шепоче Ксейден.

— З королівського дому? — Я внутрішньо зосереджуюся. — Едикт двадцять другий... — морщуся. — Ні, двадцять третій — це смерть.

Я вчилася, але я далеко не юрист.

— Чиє Голден співучасником крадіжки згідно з їхніми законами?

— Система Девереллі не схожа на нашу. Їхні едикти можуть суперечити один одному, а Кортлін засідає у місцевому трибуналі, тому... — Мої слова починають плутатись. — Я не знаю. Можливо.

Можливо, я сама захочу задушити Голдена, але я не можу дозволити, щоб його тут стратили за крадіжку.

— Ці предмети належать мені, вони отримані як товари в обмін на послуги, надані протягом останнього століття, і вам це добре відомо! — вигукує Кортлін, і гості замовкають за столиками.

Чути лише гарчання пантер, які пожирають свій обід.

Стривайте-но. Останнього століття? Мої плечі опускаються, а думки проносяться вихором, і я пригадую слова Ааріка з минулого року, коли я запитала, що Голден збирається робити з тим, що відбувається за нашими кордонами. «Я ж тут, правда?» — Аарік натякнув, що Голден не збирається діяти.

Але це набагато гірше.

Голден не просто збирався. Він відігравав головну роль.

— Ви скористалися нашим відчаєм, — звинувачує Голден. — Прийняли безцінні магічні артефакти на несправедливих умовах, а тепер страчуєте мою особисту охорону, коли ми намагаємося прикрити вашу відверту крадіжку справжньою угодою? Та пішли ви! Ми не хочемо мати нічого спільного з вами, вашим обманом і цим богом забутим островом!

Голден кидається вперед, штовхаючи стіл, і той перекидається в порожнечу по центру.

Ох і лайно!

Погляд Кортліна перетворюється на кригу, і мої ребра немовби вкручуються всередину, коли я спостерігаю, як усе, над чим ми працювали, розвалюється за лічені секунди. Текарус відстрибує назад, потім швидко сповзає сходами вниз, і я анітрохи не звинувачую його.

Голден нас надув. Кислий присмак зради наповнює мій рот, але гіркий потік металевого гніву змиває його з наступним ударом серця.

— Доволі, Голдене! — Ксейден встає, і я повільно роблю те саме, спостерігаючи за охоронцями навколо нас, за пантерами позаду нас і за тими, хто в натовпі простягає руку під скатертину, вочевидь щоб узятися за приховану зброю.

— Він злодій, і він зневажив мою честь перед усім моїм двором! — Кортлін кричить на Ксейдена, але вказує пальцем на Голдена.

— Він більше не говорить від нашого імені. — Ксейден знімає наплічник і з брязкотом кидає його на стіл. — Якщо ви не приймете угоду з Наваррою, то прийміть її з Тиррендором, і я запевняю вас, що єдині ватаги на вашому березі будуть аретійськими вершниками та їхніми колегами льотчиками, які дотримуватимуться ваших законів і поважатимуть ваші звичаї, а у відповідь, з моєю величезною вдячністю за вашу довіру...

Він розстібає верхній клапан наплічника і повільно відтягує його назад, відкриваючи сантиметр всіяного смарагдами руків’я, від якого мені перехоплює подих. Це занадто схоже на кинджал, щоб бути випадковістю.

Моє серце завмирає. Так не може бути. Він не може. Я йому не дозволю.

— Ні. — Хапаю Ксейдена за руку, не даючи йому показати решту. — Якщо це те, що я думаю, то абсолютно ні.

— Ві... — Він хитає головою, дивлячись у мої очі, і я знаю, що не єдина прагну зв’язку, який зазвичай полегшує ці моменти для нас. — Це може бути єдиним способом укласти альянс і врятувати придурка.

— Ти пожертвував достатньо. А тепер дивись, що маю я.

Знімаю з плечей свій важкий наплічник і ставлю його біля нього.

— У жодному випадку! — кричить Голден.

Ксейден кидає на нього погляд, який ясно говорить, що йому набридло це лайно.

— Я один маю повноваження говорити від імені Наварри! — Голден лютує, грізно ступаючи два кроки до короля. — Ви не укладаєте угод із провінціями, не кажучи вже про сина зрадника, який шантажем проклав собі шлях до титулу. Я єдиний голос нашого королівства!

Його руки стискаються в кулаки, а пов’язка навколо правої запливає багрянцем.

Кортлін зітхає, тоді тягнеться до свого келиха й п’є.

— Я чув достатньо, і це починає стомлювати. Текаруса можете лишити живим. Решту вбийте.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Іноді дипломатію найкраще виявляти на вістрі меча.

Щоденник капітанки Ліліт Сорренґейл

Забігає ще охорона, і все миттєво перетворюється на повний хаос.

Ксейден витягує обидва свої мечі, а потім геть дивує мене, кидаючи один через прохід Голдену, який ловить його лівою рукою в ту саму мить, коли я вихоплюю два своїх кинджали.

Ми не помремо сьогодні ввечері.

— Постарайся нікого не вбити, — попереджає Ксейден, коли перший із охоронців кидається до сходів між пантерами. — Міжнародні відносини і все таке.

— Розкажи про це їй. — Я поглядаю на пантеру, вдячна, що вона досі зайнята. — Не реагуй занадто гостро, — попереджаю Терна, сподіваючись, що це не останнє моє прохання. — Нам усе ще потрібна ця угода.

— Обурює те, що мене вважають схильним до мелодрами, — відповідає дракон.

Ліворуч від мене лунає виразний брязкіт, стрясаються тарілки, що змушує кількох гостей закричати: Ксейден схрещує мечі з охоронцем, а потім скидає його зі сходів ударом черевика в сонячне сплетіння.

Я різко повертаюся ліворуч, бо там інша вартова піднімається на край помосту з боку, де нема сходів, і використовую прийом з арсеналу Кортліна — встромляю кинджал у її руку і висмикую його. Жінка кричить, відсахнувшись, а я розвертаюсь і бачу, що ще двом охоронцям вдалося провернути той самий маневр позаду нас, заповнивши простір між Ксейденом і мною.

Лунає хрускіт кісток, і тіло відлітає вбік повз охоронців, але щонайменше ще з пів десятка чекає їх там за пантерами.

Найближчий охоронець принаймні на чверть метра вищий за мене і на двадцять кілограмів важчий. А як видно зі шрамів на його передпліччях, бійки для нього не в новину. Але він не Ксейден.

Я, покладаючись на свою м’язову пам’ять, кидаюся до нього, перш ніж він встигає зайняти бойову позицію. Мій перший удар лезом глибоко ранить його із зовнішнього боку стегна, а я миттю пригинаюсь нижче, аби уникнути замаху його довгого списа. Вони не створені для ближнього бою, а я — створена.

Охоронець промахується, заганяючи спис у стіл і розбиваючи скло, а я тієї ж миті підрізаю йому сухожилля під коліном. Шкода хлопця, але що ж. Це значна травма для воїна, та принаймні вона його не вб’є.

Охоронець реве, завалюється набік і падає з помосту, однак перш ніж я встигаю підвестися, біль пронизує мою потилицю — мене смикають вгору. .. за мою кляту косу.

Міцна рука штовхає мене грудьми на закривавлений таріль між нашими наплічниками, і я обличчям ледь не ранюсь об гострий уламок скла. Спис розтрощив мій провідник.

— Твої дракони зойкають перед смертю, палійко? — шипить мені на вухо жінка-вартова, налягаючи мені на спину. — Чи вони вмирають за кілька хвилин після тебе? А може, це відбувається миттєво?

Гнів скипає у моїх венах, розігріваючи шкіру від маківки донизу потоком розплавленої люті.

— Ваше невігластво вражає.

Боги благословили мене гнучкістю, тож я заводжу ліву руку за спину й глибоко встромляю ніж супротивниці в руку.

Вона скрикує й зривається на ноги, а я, відштовхуючись долонею від столу, щосили б’ю головою назад, потрапляючи їй просто в обличчя. Чути хрускіт кістки, і тягар зникає з моєї спини.

Я повертаюся, лише щоб отримати приголомшливий удар ліктем по вилиці. Шкіра репає, у вухах дзвенить, і я падаю на стіл, намагаючись позбутися зірок перед очима, коли чиясь рука хапає мене за горло й стискає.

— Вайолет! — кричить Ксейден, а я розтинаю лезом руку кривдника і б’ю коліном таким стусаном, яким би пишалася навіть Міра.

Чоловік падає, і я кашляю, намагаючись хапонути повітря. Поміст здригається від падіння тіла.

Замахуюсь клинком на велетня праворуч, але яблуко меча першим сягає його скроні. Чоловік падає, і Ксейден ногою зіштовхує його з помосту.

— Це вже занадто, — заявляє Терн.

— Вона тримається стійко, — міркує Андарна. — Ой... Здається, що зараз їх забагато.

— Чого ви панькаєтеся?! Кінчайте їх! Це єдиний спосіб убити їхніх шкап! — кричить Кортлін позаду нас.

Ксейден тягнеться до мого обличчя вільною рукою, охоплює мене за підборіддя та повертає мою щоку до блакитного світла, а з-за спини Кортліна набігає ще з десяток охоронців. Я втрачаю дорогоцінну секунду, щоб переконатися, що Голден ще живий. Принц лежить на землі, груди здіймаються, очі заплющені — думаю, він знепритомнів, але крові не бачу.

— Ксейдене, за нами! — попереджаю я, поки він оглядає рану, котра вже почала пульсувати.

Він не відповідає, тож кидаю миттєвий погляд на нього — і моє серце пропускає удар.

Я бачила Ксейдена в бою раніше, бачила крижану лють, яка охоплює його, навіть убивчий спокій. Я була свідком перетворення людини на зброю, спостерігала, як стратегія перемагає співчуття — так як нас навчали.

Але це... те, що вирує в цих оніксових очах, — це буря, якої я не бачила ніколи. Це вже десь крок за люттю, ніби сама Данна увійшла йому в очі і тепер дивиться звідти на мене. Він Ксейден, але він... не Ксейден.

— Ксейдене? — шепочу я. — Це нічого. Справді... Зі мною траплялося і гірше на спарингу.

— Вони, сука, всі мертві...

Від його погрози волосся на моїй потилиці стає сторч. Тепер охоронці вже одночасно кидаються до столу зі зброєю напоготові, очевидно, засвоївши урок з останнього невдалого штурму.

Двоє... проти дванадцятьох. Лайно.

Я здригаюся і відступаю, щоб битися, але Ксейден зненацька обіймає мене за талію і притискає до грудей. Його меч брязкає об стіл, і, на мій повний і цілковитий подив, він ніжно цілує мене в чоло, тоді як сокира...

Метал ударяється об землю.

Навколо лунають крики, і я різко повертаю голову ліворуч, побачивши простягнуту руку Ксейдена, що стоїть до мене в півоберті. Далі лунає до болю знайомий звук хрускоту кісток, і всі охоронці довкола падають на підлогу зі скрученими під неприродними кутами головами.

Клапті ледь помітної тіні розсіюються, а обійми на моїй талії зникають, як завжди, ніжно.

Ні, ні, ні!

Западає тиша, густіша за нудотне вологе повітря, і моє серце квилить, вимагаючи іншої відповіді, ніж та, яку вже знає мій мозок, бо є лише одне логічне пояснення того, що щойно сталося, але навіть це неможливо, оскільки тут немає магії.

Терн їжачиться на зв’язку, і Андарна теж здригається. Я відчуваю їх обох ближче, ніж вони повинні бути, але досі немає зв’язку із Ксейденом.

— Т-т-ти... — затинається Кортлін. — Що ти зробив?

Я проводжу поглядом по стіні з пальм, які шелестять ліворуч, по розкиданих мертвих охоронцях та пантерах, котрі з радістю обнюхують їх, і повз груди Ксейдена веду очима по другому боці, де спостерігаю ту саму картину.

Він убив їх усіх — усіх дванадцятьох.

Тільки моя м’язова пам’ять дозволяє мені вкласти кинджали в піхви.

Щось випадає із Ксейденової руки, з металевим дзенькотом вдаряючись об кинутий меч. Я механічно хапаю невеликий предмет і стискаю пальцями шматок сплаву завбільшки з камінчик із мого провідника. Страждання розриває мою душу, ніби я можу дати Ксейденові частину того, що він щойно втратив, тому що я зауважую холод сплаву, повну і цілковиту відсутність енергії в ньому, перш ніж запхати шматок в передню кишеню.

— Вони завдали тобі болю, — шепоче Ксейден безбарвним тоном. — Вони збиралися вбити тебе.

Чому — неважливо. Не зараз. Не тепер, коли ми оточені на ворожому острові у супроводі вершників, які не знають, на кого перетворився Ксейден, і перебуваємо в конфлікті з наваррською королівською особою, яка з радістю побачила б його мертвим.

Чому — справа на потім.

— Вайолет...

Благання в його шепоті збирає мене докупи швидше, ніж будь-що інше, тож я ривком піднімаю голову. Ксейденові очі міцно заплющені, і він потирає перенісся.

— Іди сюди, — тихо кажу я, підводячись навшпиньки й охоплюючи його обличчя.

Я закриваю його скроні своїми руками, щоб захистити Ксейдена від допитливих поглядів. Крісло Кортліна скрипить на помості.

— Поглянь на мене.

Ксейден рвучко розплющує очі. Червоні кола облямовують їх райдужні оболонки і поглинають золоті цятки, які я так обожнюю, але за цими очима він усе ще він. Я змушую своє тіло не реагувати, потім притуляюся своїм чолом до його.

— Я кохаю тебе, і ми повинні витягти тебе звідси, тож мусиш мені довіряти. Не рухайся, поки я тобі не скажу.

Ксейден киває.

— Сядь. Опусти голову на руки і так залишайся.

Я відпускаю його, і він робить саме те, що я прошу, опустивши голову, ніби йому соромно за те, що він зробив.

— Мені потрібна допомога, — кажу Тернові й Андарні.

— Ми готові, — відповідає Терн.

Слава богам, вони завжди в моїй голові.

— Андарно, коли настане нас, будь обережною.

Цього разу я навіть не хочу читати їй нотації через те, що вона не зосталася вдома, як їй було наказано, хоча їй краще бути в шлеї, якщо все піде не так, як планувалося.

— А твої блискавки — вони обережні? А я критикую твою роботу? — Андарна пирхає.

Кортлін досі стоїть за столом, одна з пантер поруч із ним. Кожна риса його обличчя позначена панікою, а придворні за нашою спиною щось тихо істерично шемрають.

— Мені потрібно, щоб ти підвів Сґейл якомога ближчє, — кажу я Тернові, а тоді вичавлюю із себе, як я сподіваюся, усмішку розкаяння в стилі Кортліна. — Приносимо найщиріші вибачення, але в Наваррі вершники навчені вбивати, коли на них нападають, і нашу стриманість можна випробовувати лише до певної межі. Як бачите, герцог відчуває певні докори сумління, але ж ви щойно намагалися вбити двох вельмож нашого королівства. — Я здригаюся. — Не найкращі обставини для перемовин. Почнемо другий раунд? Цього разу буду вести я.

— У нас немає магії... — Очі Кортліна широко розплющені і бігають по кімнаті, наче він вирішує, чи не викликати більше охорони.

— Слідкуйте за своїми словами, — попереджає Терн. — Сґейл тут. За цими деревами стає тісно.

— І все ж ми тут. Чи знаєте ви, що я володарка блискавок? — Схиляю голову набік.

Кортлін ковтає слину.

— Текарус щось згадував про це.

— А що тут сталося? — Голден підводиться дуже доречно, розтираючи гулю на голові, яка дедалі більше розростається.

Груди Кортліна здіймаються й опускаються з кожною секундою все швидше, і я бачу, як у ньому наростає паніка, наче гребля, що ось-ось прорветься. Я кладу праву руку на піхви й чекаю, поки він вибухне.

— Широ! — реве він, клацаючи пальцями швидше, ніж я очікувала.

— Вайолет! — гукає Голден, і спина Ксейдена перетворюється на камінь під моєю рукою, але він, вірний своєму слову, не ворухнув жодним м’язом.

Я також.

— Ні! — кричить Кортлін, його очі з жахом дивляться позад мене.

Його рот роззявляється, а натовп вельмож Девереллі вибухає багатоголосим хором болісних стогонів.

— Залишайся на місці — і вона житиме, — попереджаю я, поки люди, рятуючись, розбігаються, і зал стає порожнім.

— Чорти їм всім в печінку, — мовить Голден з виряченими очима і хитаючись встає.

Озираюся через плече і повільна, горда усмішка розпливається по моєму обличчю. Андарна стоїть, опершись передніми кігтями на тіло охоронців, її крила туго підібрані, а чорний хвіст метляється вперед-назад. Вона обережно тримає Ширу між чотирма передніми зубами, кігті розлюченої кішки безпечно втягнуті, щоб вона не могла завдати ними жодної шкоди. Андарна навіть закопилила губи, щоб маленька кішка не просякла драконячою слиною. Як продумано.

— Шира... — схлипує Кортлін.

— Бачите, це моє малятко. — Обертаюся до Кортліна, зморщуючи в робленій усмішці ніс. — Я виростила її змалечку... Ну, узагалі-то це робили Терн і Сґейл, але ви зрозуміли. Тепер Андарна не їсть наших союзників... Цього її намагаються навчити старші... Але ж ви в курсі, які вони — оті підлітки. Ніколи не знаєш, чи захочуть вони слухатися в той чи інший день. — Знизую плечима. — Тож ми можемо домовитися, і я дам вам найрідкісніший скарб, який тільки можна знайти в цьому світі, а Шира піде собі в пошуках хорошої ванни або... можу покликати сюди Терна та Сґейл, і всі вони разом перекусять маленькими пантерами ще до того, як ми полетимо назад на Континент. Ваш вибір. Але в будь-якому випадку, ви повинні знати, що дракони переживають своїх вершників, тож якби вам вдалося вбити нас, ви лише розлютили б їх, і, перш ніж полетіти назад, щоб розповісти решті Емпіреїв, що ви натворили, вони спалили б усе на своєму шляху. Я готова дозволити герцогу Тиррендорському піти у добрій вірі, що ви більше не спробуєте напасти на нас, якщо ви готові розпочати перемовини.

Кортлінова фізіономія витягується і вперше, відколи ми увійшли, він справді, порівняно із Ксейденом, має вигляд на свій вік.

— Згоден.

— Мій королю! — гукає хтось з-за моєї спини.

— Усе добре, Берсете! — відповідає Кортлін. — Мій міністр торгівлі залишиться для перемовин разом із міністрами фінансів та... — дивиться в їхній бік, — іноземних справ.

— Так і має бути. — Я киваю, потім простягаю руку до Голдена. — Подайте мені обидва його мечі.

Голден шарпає головою назад від образи.

— Негайно, — додаю я на випадок, якщо він подумає, ніби я жартую.

— Ти провалив перемовини, Ріорсоне, — люто витріщається він і шпурляє зброю на стіл.

Сталь із брязкотом падає, і я швидко вкладаю Ксейденові мечі в піхви на його спині та пакую кинджал у його наплічник разом із Мечем Тиррендору.

— Готово! — Ляскаю Ксейдена по спині, і він встає, відвертаючись від Кортліна і Голдена, перш ніж перекинути рюкзак через плече.

Ксейден низько опустив голову, але розплющує очі, щоб подивитися на мене.

— Мені не шкода, але я шкодую.

— Я кохаю тебе. — Охоплюю його обличчя і ретельно добираю слова. — Сґейл просто за деревами. Забирай реліквії назад до Аретії та займися там чимось корисним для провінції. — Моє горло стискається, коли я витримую його погляд, стримуючи фізичний інстинкт боротися чи тікати при зблиску червоного. Я квапливо підводжусь і міцно, швидко цілую його в уста. — Побачимось у Басґіаті за тиждень.

— За тиждень, — обіцяє Ксейден і йде, опустивши голову, з помосту.

Проходячи повз Андарну, він піднімає голову і, випроставшись, прямує до дерев, зовсім як той зарозумілий осел, яким він і є.

Я повертаюся до Кортліна і зауважую, що троє його міністрів прямують до нас.

Погляд короля примружується на мені, сповнений одночасно ненависті і вдячності.

— Ти нервуєш тепер, коли твій навіжений від’їхав?

Я прокашлююсь, а земля здригається: Терн переступає через дерева, опускаючи голову так, що скатертини на столах напинаються від його подиху.

— Ні, не дуже. Дракони, бачите, мають запальний характер, та й щелепа Андарни, мабуть, трохи втомилася, тож нам варто поквапитись із цим, чи не так?

Кортлін киває.

— Умови ті самі, які оголосив герцог, коли я сиділа біля нього цього вечора. А я додам, що Ксейден Ріорсон має бути помилуваний за будь-який злочин, у якому ви його можете звинуватити через нинішні дії, враховуючи, що його спровокували та на нього напали ваші охоронці. Йому має бути дозволено повертатися до Девереллі як учаснику нашої ватаги в будь-який час. — Я чарівно посміхаюся.

Кортлін кипить, а його міністри дорогою до помосту вигукують протести.

— Або ми повертаємося додому і я запитаю короля Таурі, як він поставиться до сьогоднішніх подій, і від цього будуть залежати наші подальші дії. — Я знизую плечима.

— Прийнято, — відкашлюється Кортлін.

— Чудово. Тепер я сподіваюся, ви приймете цитрин як плату за альянс, але погодьтеся, що ви повинні отримати компенсацію за злочини принца.

Розстібаю наплічник і виймаю тверді металеві уламки шкаралупи, які я везла із собою з Континенту. Найменші шматочки вкривають мою долоню, а в найбільший легко поміститься собака середнього розміру. Я кладу найбільший шматок на стіл, а інші частини складаю всередину, дивуючись тому, як відтінки кольорів змінюються від найтемнішого оніксу знизу до найяскравішого срібла вгорі, а кожне кільце затверділих лусочок розташоване в наступному, але ніколи не відділяється, створюючи гладеньку зовнішню поверхню яйця без виступів, яка тріскається лише тоді, коли дитинча готове вилупитися.

— Шкаралупа драконячого яйця... — Кортлін тягне слова, не надто вражений. — Якими б дивовижними не були ваші звірі, побачивши одну шкаралупу, ви побачили їх усіх.

— Але не цю. — Кутик мого рота задирається, і я проводжу пальцем по внутрішньому краю, уявляючи, як вона чекає свого часу сотні років, слухає і чекає. Заряд енергії збігає по моїй руці, і мої брови піднімаються від цього відчуття. — Ця шкаралупа єдина у своєму роді. Вона належить Іридці, яка є в нас на Континенті. Сьома порода драконів. Це вид Андарни, який ми саме шукаємо.

— Ти думаєш, що я повірю... — починає було Кортлін, а потім завмирає, приголомшено дивлячись на Андарну.

Я озираюся назад і бачу, що Андарна вирішила злитися з рослинністю, тож здається, ніби Шира висить у повітрі, затиснута у невидимих гострих лещатах.

— Так.

— А це її шкарлупа? — Кортлін нахиляється ближче.

— Саме так. Вона дозволила мені подарувати її вам. — Я штовхаю важку гірку до нього.

— У мене починає текти слина, — попереджає мене Андарна.

— Ще трохи. Ти чудова.

Кортлін киває, оглядаючи шкаралупу.

— Так, так. — Його голова підіймається. — Одна умова. Він, — його палець повертається до Голдена, — ніколи більше не ступить на мій острів, інакше його життя не буде вартувати ламаного шеляга.

— Згода.

— Вайолет! — не погоджується Голден.

— Згода, — повторюю я Кортлінові.

— Тоді угоду укладено. — Кортлін схиляє голову.

— Угоду укладено.

Я вклоняюся, а Андарна випльовує Ширу. Пантера проноситься повз нас, забираючи з собою сестер.

— Ви почнете з Аннбрієлю, чи не так? Зрештою, це найближчий головний острів. — Кортлін чекає, поки я кивну, потім дивиться на Андарнину шкаралупу, перш ніж обійти стіл і підійти до мене. — Якщо ви згодні, є ще одна угода, у якій я міг би стати посередником для вас.

— Я слухаю.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Іноді я дивлюся на Парапет, на сам процес Обмолоту і дивуюся, що в Аннбрієлі не було драконів. Те, що ми називаємо підступністю, — це їхнє уявлення про початкову школу.

«Аннбрієль: острів Данни»
старшого лейтенанта Ашера Дакстона

— Ти це несерйозно, — шепоче Рі за три дні, сидячи поруч зі мною на Бойовому сповіщенні, поки професорка Девера розпитує першокурсників про падіння Валлії, міста середнього розміру за триста кілометрів на захід від затоки Малека.

Не тільки веніни знову рухаються на Кровлу, але за вісім днів, поки нас не було, прибули льотчики-курсанти Циґнісену.

Аудиторія переповнена до межі. Навіть сходи слугують місцями для сидіння.

— Вона абсолютно серйозна, — відповідає Рідок, що сидить з іншого боку від Рі, ледь не роздираючи рот від позіхання, а мене відразу ж тягне за ним, так, що я хоча й борюсь, та не встигаю затулитись рукою.

Як же я збіса втомилась.

Кожен м’яз болить, шлунок не може вирішити, хоче він усе з’їсти чи все викинути, мені починає двоїтись в очах, коли намагаюся зосередитись на мапі. Ми прилетіли сьогодні вранці з Атебайна і отримали винагороду за те, що розширили наші можливості, — за наказом генерала Аетоса нас відправили просто на Бойове сповіщення. Принаймні мені вдалося замкнути батькові книжки у своїй кімнаті, і я почула від Імоджен, що вона для початку зберегла моєму ув’язненому життя.

— Він хотів, щоб ви обміняли твої та Ксейденові... послуги... на зброю? — запитує Соєр, нахилившись праворуч від Рідока й поправляючи верхню частину протеза. — Я думав, що острів Девереллі був нейтральним. У них навіть армії немає.

Ксейден. Моя рука стискає ручку, поки я шкрябаю на конспекті дату майже середини лютого. Скільки разів він ще може помилитися, перш ніж кільця навколо райдужок стануть постійними, а вени на скронях почервоніють? На мить тоді, у спальні, мені здалося, що я знайшла тимчасову відповідь, щоб зупинити те просування, але навіть на острові без магії він не був у безпеці.

— А може, острів не був у безпеці від нього, — втручається Терн.

Я ігнорую випад.

— Ти можеш тихіше? — темноволосий льотчик із нашивкою Циґнісену на плечі і званням третього року навчання обертається й сердито дивиться на Соєра. І хоча мене бісить його похмурий вигляд, мушу визнати: окуляри справді йому пасують.

— Розвернися назад... — починає було Рідок, а потім зупиняється, щоб оцінити льотчика. — Ну, привіт, Циґнісене. Тебе вже привітали належним чином у Басґіаті?

Він виблискує усмішкою, яку я бачила достатньо разів, щоб знати, що завтра вранці він вийде із чужої спальні.

Льотчик глузує:

— Я не маю справ із другокурсниками.

— Добре, що я трахаюся, як третьокурсник, — усміхається Рідок. — Крім того, я член пошукового загону, що додає мені додаткової бажаності.

Це ще раз притягує до нього погляд і спалах зацікавлення, перш ніж льотчик розвертається на своєму місці.

— Звідки в тебе така впевненість, Ґемліне? — запитує Марен, яка сидить зліва від мене.

Рідок хмикає:

— Це після того, як вижив на Рукавичці. Потім уже ти добре розумієш, що одна відмова тебе не вб’є.

Він нахиляється до льотчика.

— До речі, третьокурсники зазвичай сидять зверху, але якщо ти хочеш бути поруч зі мною, то теж нічого.

Льотчик схиляє голову і постукує ручкою по столу.

Я стримую сміх, а Соєр хитає головою.

— Розкажи Соєру про армію Девереллі, — нагадує мені Рідок, відкидаючись на спинку крісла, поки якийсь першокурсник плутається у простому питанні про стратегію на пагорбах.

— А, точно. — Знову позіхаю і прочиняю двері Архіву, аби потріскувала сила, сподіваючись, що вона не дасть мені заснути. Мушу визнати, приємно знову бути мною. — У них є армія. Просто вони її називають охороною. Тому справді у них є також зброя на продаж, вони просто не рекламують її.

— Дивно бажати тебе як зброю. У них же немає магії, — озивається Кетріона, яка сидить зліва від Марен. — Ти страшна своїми блискавками, Сорренґейл, а без них... — Ми всі дивимося в її бік, але Кет лише знизує плечима. — Що? Ви всі про це думали. Я просто сказала це вголос.

— Чиє щось важливіше, ніж пересування ворожих військ, другокурсники Залізного рою? — запитує Девера, і аудиторія затихає.

Моя шия починає пашіти, і я втискаюсь у крісло.

— Я маю на увазі... — Рідок почухує скроню. — Сорренґейл у нас зараз начебто відповідальна за порятунок усього Континенту, тому, можливо...

Рука Рі ляпає йому по писку.

— У жодному разі. Прийміть наші вибачення, пані майоре.

Девера саркастично вигинає брови й відкидається на спинку стільця.

— А як минула ваша подорож до Девереллі, курсантко? Ви врятували нас усіх?

Звідусіль зарипіли шкіряні куртки, коли голови повертаються в мій бік.

Я відкашлююсь.

— Гадаю, принц доповідає керівництву про візит, але ми уклали угоду, яка дозволить нам отримати дипломатичний доступ на острів як плацдарм для подальших пошуків.

І я особисто забезпечила мовчання Кортліна про те, що наробив Ксейден, запевнивши у своєму мовчанні натомість, але м’яко додавши, що я не хотіла б, щоб наш новий союзник здавався слабким.

— І це все, що ми можемо обговорити? — питає професорка, а вираз її обличчя неприємно нагадує мамин.

Я киваю.

— З усіх магазинів на купецькому острові вона змусила нас відвідати книгарню, — додає Кетріона, роздратовано зітхаючи і постукуючи ручкою по блокноту. Відчуваю полегшення від того, що увага перемикається.

— Це схоже на нашу Вайолет, — усміхається Девера. — Оскільки ти сьогодні така балакуча, Сорренґейл, чому б тобі не сказати, що нас так хвилює щодо наступу на Валлію?

Професорка показує на мапу позаду себе.

Чорт, мені справді варто бути уважнішою. Я вивчаю мапу протягом двох ударів серця, беручи до уваги, що деякі прапорці, які колись були червоними, тепер стали сірими, а червоні відступили з півночі Брейвіку й загалом небезпечно просуваються на південний захід.

— Це вказує на південний напрямок руху, — відповідаю я. — Коли ми звели сфери в Аретії, веніни змінили курс, залишивши завойовану територію, як-от Павіс, щоб зосередитися на кордоні Поромієлю з Наваррою в наступі, який, як ми тепер знаємо, мав на меті завдати удару по місцях кладок у Басґіаті. Рух на південний захід свідчить про зміну стратегії. Вони менш ніж за день польоту від Кордину на віверні, але якщо їхня єдина мета — поживитися, то там багато неосушеної землі, яку треба охопити. Однак якби це було так, мапа не здавалася б такою заздалегідь продуманою.

— Яке ваше найвірогідніше припущення щодо цієї стратегії?

У мене крутить у животі.

— Вони якимось чином знають про аретійські сфери і готуються до їхнього неминучого падіння.

Кімнатою прокочується гомін.

Девера киває.

— Я теж так думаю.

У мене в жилах холоне кров. Але як?

Наступний тиждень минає як у тумані. Мені ніколи не доводилося працювати більше... або так сильно хвилюватися за Ксейдена.

Він уже мав би повернутися. Сенаріум очікує, що за тиждень ми поїдемо до Аннбрієлю, тож я нервую. Восьми днів повинно вистачити, щоб кола навколо райдужки зникли, чи не так?

Якщо він не перетворився на асима. Я відганяю цю думку якомога далі. Коли я не вчуся на заняттях, не підгораю на стрільбищі, не відморожую свою дупу під час льотних маневрів, не вправляюся з мініарбалетом, який мені подарувала Марен, не напружую кожен м’яз до межі з Імоджен або не слухаю Андарну, яка в усіх подробицях розповідає про те, чому Терн найгірший — крапка — наставник — крапка — взагалі — крапка, я читаю татові книжки з усіма членами мого рою, які мають вільний час. Нам із Дейном знадобилося два вечори, щоб розшифрувати підказки, які залишив тато, аби відімкнути книги, захищені паролем. І коли ми це робимо, я навіть не можу розповісти про це сестрі, оскільки вона вперше за всю свою кар’єру взяла відпустку.

А коли я нічого з цього не роблю? Тоді я в бойовій ямі зі своїм роєм, або задля нашого власного навчання, або приєднуюся до решти квадранта в тому, що швидко стало нашим улюбленим заняттям — спостерігати, як курсанти вибивають лайно одне з одного в надії чогось навчитися.

Сьогодні вдень усі другоі третьокурсники з нашого рою сидять у нижніх лівих рядах амфітеатру з книгою від Джесінії, водночас два других рої з Другого і Четвертого крил практикуються у нас на очах під керівництвом професора Карра, чия черга сьогодні викладати. Ґаррік і Бодхі спостерігають за курсантами на арені просто під нами. Вони притулились до муру й обоє час від часу похитують головами, коли відривають погляди від книжок.

Другокурсник відлітає у шквалі вогню, і кожен з нас дивиться, як хлопець приземляється на дупу, а в його волоссі все ще витанцьовують язички полум’я.

— Твій вихід. — Бодхі штовхає Ґарріка, і той вилітає на килимок. Помах зап’ястя — і полум’я згасає, позбавлене кисню.

— Підпустити їх трохи ближче, як гадаєте? — запитує Ґаррік професора Карра.

— О, це було б непогано.

Рідок кладе на коліна найбільш відредагований на Континенті том про войовничі звичаї Аннбрієлю, а Соєр робить так само поруч із ним. Соєр не приєднався до нас у повітряних маневрах, але я рада, що він почувається спроможним бувати на заняттях. Це добрі перспективи для його повернення, якщо і коли він буде готовий це зробити, або хоча б просто поговорити про це.

— Круто, — погоджується Рі, відзначаючи великим пальцем місце в книзі про погодні явища на островах.

Професор Карр примружившись дивиться на Ґарріка й схрещує руки на грудях.

— Шрам нагадає йому наступного разу орудувати трохи швидше. Він же не мертвий.

— Полум’я ніколи не мало би зачепити його, — стверджує Ґаррік.

— Видно, що ви замало викладали, щоб знати найкращу методологію, — зауважує Карр. — Наявність впливових друзів не робить вас хорошими інструкторами.

У Ґарріка відвисає щелепа, коли він сходить із килимка разом із другокурсником, котрий все ще куриться димком, і хлопець повертається до свого рою.

— Він засранець, — зауважує Бодхі, тоді відкидається на мур й знову читає призначену йому збірку ранніх легенд Брейвіку.

Він шукає розповіді про темних володарів, яких зцілило кохання, або добрі вчинки, або танці оголеними під повним місяцем після того, як вони випили отруту рідкісної змії, яку можна знайти лише на найвіддаленішому острові під час місячного затемнення, чи... бла-бла-бла.

Усе що завгодно.

Я поправляю чисту шкіряну обкладинку, у якій ховаю татову книгу, і перечитую уривок про випробування боєм для різних рівнів входу до двору Аннбрієлю, а потім обертаю лівим плечем. Масажування мого закляклого трапецієподібного м’яза також не допомагає заспокоїти суглоб, що протестує.

— Ти була занадто суворою з нею вчора ввечері, — бурчить Ґаррік на Імоджен, забираючи свою книжку у Бодхі.

Попри все, що ми читаємо, я не можу навіть уявити, що лежить на столі в Джесінії.

— Іди до біса, — бурмоче Імоджен позаду мене, рвучко гортаючи сторінки.

— Зі мною все гаразд.

Я кидаю погляд на них обох, а потім продовжую переглядати сторінку. Зауваження батька про войовничий острів різкі, майже безпристрасні, їм бракує його звичайної проникливості. Існує помітна різниця між цією книгою, написаною, коли йому було двадцять три роки і він якраз закінчив Квадрант писарів, і рукописом, що його він залишив мені у своєму кабінеті.

Але коли він встиг побувати на островах? Або коли мав час укладати примітивні словники, які швидко отруїли існування Дейнові?

— За останню годину вона обертала кожним суглобом щонайменше тричі. — Тон Ґарріка стає різкішим. — Я б сказав, це означає, що тобі варто розслабитися...

— Нє. — Імоджен перегортає сторінку. — Ти не будеш зганяти на мені своє роздратування через Карра. Якщо Вайолет вважатиме, що ми робимо забагато, вона мені скаже.

Я озираюся через плече й бачу, як вона крутить вказівним пальцем, пропонуючи Гарріку розвернутися, а Квінн схиляється через її плече, аби зазирнути в том, де йдеться про венінів та їх використання в медицині, який надіслала королева Марая.

Зважаючи, як важко нам було дістати ці книги, складно все ж повірити, що Ґаррік, імовірно, міг би піти звідси просто до її бібліотеки, де б вона не була.

Я кліпаю і нахиляюся вперед, спираючись ліктями на мур над головою Бодхі.

— Гей, Бодхі? — шепочу я, щоб чули тільки ми двоє.

— Гей, Вайолет? — відповідає він, підводячи очі.

— Яка твоя друга печать? — Я ще більше стишую голос.

Він піднімає брови, а потім дивиться в бік Ґарріка.

— Другої не маю.

— Тобто ти не маєш другої печаті, про яку я можу дізнатися, але зрештою побачу, як ти нею орудуєш, чи таки дійсно не маєш?

Кутик його рота розтягується в криву усмішку, яка нагадує мені його двоюрідного брата.

— Не маю іншої. Так само, як Ксейден, а що?

— Цікаво, — визнаю я. — І егоїстично сподіваюся, що ти зможеш зробити щось круте, наприклад, не дати Голденові говорити.

Тільки боги знають, що він робитиме на інших островах після тієї вистави на Девереллі.

— А якби я зміг, чи означало б це, що я зможу поїхати в наступну експедицію? — Очі Бодхі засвітилися.

— Увага, — каже Ґаррік, і ми обоє з нетерпінням чекаємо, коли першокурсник із тавром повстання ступить у яму разом із Тіміном Каґісо — нещодавно призначеним командиром Другого крила. — Спробуймо зробити так, щоб більше ніхто не згорів.

Уявіть собі, що інший володар вогню був заступником командира Другого крила, коли померла Аура.

— До діла. — Бодхі кладе книгу на мур і ступає до килимка, що аж біля рою.

— Досі не можу повірити, що Стірлінґа зробили старшим командиром крила, — бурмоче Соєр, дивлячись на ряди, де за навчанням спостерігає Панчек разом з іншими членами керівництва.

— Усе ж краще, ніж Айріс Дрю, — зазначає Кет, розминаючи плечі Трейґерові, якому звело м’язи. — Не маю сумніву, що, якби могла, вона вбила б усіх льотчиків у їхніх ліжках.

— Істинно так, — поважно погоджується Соєр, а його увага переключається на сходинки вище. — Я думав, що у вас зараз фізика.

Ми з Рі простежуємо за його поглядом, де сходами праворуч від нас спускаються Лінкс, Бейлор, Евелінн, Слоун, Аарік і Кай. Першокурсники заявились.

— Вийшли десять хвилин тому, — відповідає Слоун, її погляд ковзає по нас... точніше, по наших книжках. — Ми прийшли допомогти.

— Чудово. — Рі тикає великим пальцем собі за плечі. — Порожній ряд позаду третьокурсників. Сідайте і дивіться.

— Я не це мала на увазі. — Слоун схрещує руки й піднімає підборіддя, і цією позою нагадує мені її старшого брата. — Ти ж зараз відповідаєш за свою місію, так?

— Так. — Мені холоне в животі.

— Ми хочемо допомогти. — Вона вказує на книги.

Рідок заперечливо хитає головою.

— Перший рік і так важкий, щоб додавати до нього ще й це.

Я теж так вважаю.

— Вам не вистачає одного дракона до парної кількості, — каже Евелінн, цілковито ігноруючи Рідока. — Ну, знаєте, на випадок, якщо вам з якихось причин доведеться розділитися.

Рі схиляє голову набік.

— Непарні числа мене не хвилюють... — починаю я.

— Сорренґейл надто делікатна, щоб сказати, що першокурсники не поїдуть, — каже Імоджен.

— Чи не допомагатимуть, — докидує Ґаррік через плече.

— А тебе ніхто не питав, — виклично кидає Бейлор, пильно дивлячись у бік Ґарріка. — Востаннє, коли я перевіряв, ми ще були справжнім Залізним роєм, а ти всього лиш учитель на заміні.

— Я б не наривалася, — зводжу брови на Бейлора.

— Хіба що ти хочеш, щоб тобі надерли дупу, — пропонує Ґаррік із широкою усмішкою.

— Сідай або вали геть, — наказує Дейн, спускаючись сходами.

Кола під його очима змушують мене нахмуритись. Окрім розшифровування татових підказок, підготовки до власних занять і його обов’язків командира крила, він бере на себе занадто багато, і головною причиною цього є я.

— Ми хочемо допомогти, — заперечує Слоун.

Її щоки на мить спалахують, перш ніж вона відводить примружений погляд від Дейна.

— Ти можеш допомогти, якщо залишишся живою, — парирує Дейн, умощуючись на край поруч із Рі та дістаючи з наплічника татів словник для Аннбрієлю, оправлений в окрему палітурку. — Карр сказав мені, що ти відмовляєшся тренувати свою печать.

— Що? — Я закриваю свою книгу.

— Ти справді збираєшся оплакувати втрату ще однієї Мейрі? — Слоун підливає оливи у полум’я суперечки.

— Його смерть завжди буде на моєму сумлінні. Твоя — ні. — Тон Дейна різкий. — Я більше не поблажливий до першокурсників, тому тренуй. Свою. Печать.

— Засранець, — шепоче Слоун, і рум’янець на її щоках стає ще сильнішим.

Мої брови лізуть догори від погляду, яким вона стріляє в Дейна, здебільшого тому, що я не можу зрозуміти: вона хоче заколоти його на місці чи...

— Курва, — вихоплюється в Ґарріка, і ми всі повертаємо голови до арени, де з командира крила Каґісо виривається вогонь і бухає на першокурсника.

Бодхі робить три швидкі кроки на килимок, обертає рукою — і вогонь гасне. Негайно виникає сварка з Карром, але я пропускаю це й зосереджуюсь на Слоун.

— Чому ти не тренуєшся? — питаю її.

— Ти тренувалася б тільки заради того, щоб руйнувати речі? — Вона відриває погляд від ями. — Убивати людей?

Сила бринить у моїх кістках, гаряча й наполеглива.

— Я не знаю, — тихо кажу я. — Хтозна...

Слоун дивиться на Рі.

— Не дивись на мене. Я згодна з Вайолет. — Рі хитає головою і квапливо розгортає книжку на розділі з мапою.

Плечі Слоун никнуть.

— Я просто хочу допомогти таким чином, щоб не висмоктувати магію з чогось. І я дуже сумніваюся, що ви були б задоволені сидіти осторонь минулого року, коли ваші другокурсники пішли і врятували Континент.

Не можу вичавити з себе ні слова. За спиною Слоун Аарік зводить брову, помічаючи, що мені відібрало мову.

— У яблучко, — повільно каже Соєр, коли ще один першокурсник виходить на яму проти Каґісо.

— Ліам... — починаю я.

— Зробив свій вибір, — нагадує мені Слоун. — Ми робимо свій.

Вона схрещує руки.

— І він хотів би, щоб я переконалася, що ви максимально підготовлені, навіть якщо це означатиме, що ніхто з нас не піде з вами.

Ми з Рі переглядаємось, і вона киває.

— Нехай. — Я обертаюся й хапаю важкий наплічник біля ніг Імоджен, а потім шукаю найбезневинніші на вигляд тексти. — Ось. — Простягаю стос Слоун. — Прочитайте їх і напишіть звіт на одну сторінку щодо кожної з них...

— От чорт... — стогне Кай, відступивши на два кроки.

— Не нити. Ти сказав, що хочеш допомогти, — перебиває Рі, коли Бодхі повертається до муру.

— І поверніть їх мені якомога швидше, — завершую я.

— Дякую. — Слоун передає книжки іншим, потім дивиться на мене, Рі та Дейна, перш ніж рушити сходами догори за своїм роєм.

Аарік очікує, тримаючи в руках фоліант з міфології.

— Писарі ще не опублікували звіт про вашу місію. Наскільки погано все пройшло?

Рідок кпить:

— Твій зарозумілий брат...

— Зачекай хвильку, — обриваю його, потім кладу книгу на сидіння й протискаюсь повз Рі й Дейна до сходів поближче до Ааріка.

— Голден був Голденом, — кажу я, знижуючи голос. — Він діяв у стилі Голдена і спричинив наслідки в стилі Голдена, і тут нема твоєї провини.

На щелепах Ааріка грають жовна, і він міцніше стискає книгу.

— Він когось убив?

Я киваю.

— Свою вартову, капітанку Віншир.

Аарік дивиться в яму.

— Він поставив під загрозу вашу місію?

— Ні. Голден отримав заборону відвідувати Девереллі, але я змогла зробити те, що мені потрібно.

Це просто коштувало Ксейденові... Боги, я навіть не знаю, скільки це коштувало йому цього разу.

Аарік киває, а тоді дивиться на мене такими ж, як у свого брата, очима і поглядом, який не може бути іншим.

— Ти вляпалась там по вуха, Вайолет? — тихо питає він.

— Ні. — Я ковтаю слину.

Він примружує очі, потім киває, перш ніж піднятися сходами вслід за однокурсниками.

Я обертаюся й бачу, як друго та третьокурсники про щось гаряче сперечаються. Усі так щільно обступили Рі, що я ледве розрізняю її в центрі.

— Мені здається, ви летите з Девереллі до Аннбрієлю, а потім... — починає Трейґер.

— ...назад до Девереллі, потім в Атебайн, потім сюди? — перериває Кетріона. — Ви навіть не уявляєте, який збіса довгий цей шлях. Тоді ви подвоюєте цю подорож до Гедотісу, потім Зегілни, Лойсаму та малих островів?

Ні. — Вона хитає головою. — Ні. Навіть використовуючи Девереллі як базу, це марна трата льотного часу.

Я нахиляюся через плече Дейна.

— Блін, ненавиджу, коли ти маєш рацію, — бурмоче Дейн.

Рі веде пальцем по карті.

— У вас переважно західні вітри, поки ви не досягнете цієї широти. — Вона показує на північне узбережжя Девереллі. — У цей момент вони зміщуються, тож кожного разу, коли ви повертаєтесь, щоб відзвітувати, ви стикаєтесь із зустрічним вітром.

— Дракони це витримують, — тихо зауважує Марен.

— А грифони ні, — завершує Бодхі, який стоїть поруч із Гарріком, дивлячись на нас знизу догори понад муром.

— Тож, по суті, ми в дупі, — зазначає Рідок. — Нам знадобиться набагато більше часу, ніж п’ять місяців, щоб обшукати всі острови.

У голові мигтять цифри. Проблема не у великих островах. Головоломку становлять з десяток малих островів, які межують із Серліанським морем. Остання подорож тривала вісім днів, і це було лише до Девереллі.

— Цікаве чтиво?

Я повертаюся на той голос. Моє серце підстрибує, коли я бачу Ксейдена на нижчій сходинці, а потім заспокоюється, коли вперше глибоко вдихаю відтоді, як він пішов понад тиждень тому.

— Привіт, — шепочу я, всотуючи кожну деталь його обличчя, перш ніж глянути йому просто у вічі.

Білки його очей прозорі, але щось із райдужкою...

— Привіт, — відповідає Ксейден, дивлячись на мене так само, як щойно я дивилася на нього.

— Ти маєш гарний вигляд. — Я тягнуся до зв’язку і майже тану від полегшення, коли відчуваю, що його щити поступаються мені. Блискучий онікс огортає мій розум знайомою хвилею, і я скидаю свої бар’єри. — Ти ще й почуваєшся добре.

— Я спав, — відповідає Ксейден. — І я почуваюся на диво... добре. — Він відкашлюється. — Дивна річ із цією спальнею.

— В Аретії?

Я спираюся рукою на шорсткий край стіни, щоб не смикнути Ксейдена за край льотної куртки й не притиснути до себе.

Його погляд падає на мої уста і теплішає.

— Раніше мені це подобалося, а тепер я збіса терпіти не можу, коли тебе немає.

— Мені цього не вистачало.

Я припадаю до зв’язку, ніби можу якось заритися в нього, а якщо добряче постаратися, то зануритися в нас. З точки зору близкості, це навіть краще...

— Аніж секс, — закінчує Ксейден, і я киваю, замість того, щоб читати йому нотацію про те, що не гоже виявляти мої наміри, але так не сталось...

Мої очі розширюються. Він що, відточував свою печать, як Рідок?

— Що нового вдома? — озивається Бодхі позаду нас, і я здригаюся.

— Нічого, якщо ти не хочеш слухати про те, як маєток Ріорсонів потребує ремонту даху або як старший Сорренґейл надіслав найбільшу аптечку, яку я коли-небудь бачив, для наступної експедиції. — Ксейден дивиться повз свого кузена на Ґарріка. — Мені просто потрібен професор Тевіс.

Я роблю крок до нього, але він відступає за межі моєї досяжності, хитаючи головою.

— Ми в Басґіаті.

Правильно. Повертаємось до правил.

— Пізніше? — Я відступаю, щоб пропустити Ґарріка на сходи, а сонце вловлює бурштинові плями в очах Ксейдена, коли той киває, перш ніж піти геть.

Бурштинові.

Лише сила волі не дає мені побігти за ним. Натомість я повертаюся до суперечки, яка кипить навколо Рі.

— Тоді пропускайте Девереллі і просто летіть прямо туди! — Бодхі вказує на острів Аннбрієль.

— Грифони не встигатимуть! — вигукує Кет.

Мій погляд перестрибує з острова на острів. Десять днів тут. Двадцять днів там. Місяць подорожі туди й назад, доки ми дістанемось до околиць Лойсаму та менших островів. У шлунку з’являється відчуття кислого, і той починає повільно бурчати. Проблема полягає в тому, щоб звітувати в Сенаріумі між місіями. Ксейденові бракує часу. Аретійським сферам теж.

— Емпіреї приймуть будь-який твій вибір, — запевняє Андарна, але Терн мовчить, безсумнівно, зайнятий тим, що нарешті зможе наговоритися зі Сґейл після періоду вимушеного мовчання.

Нам треба їхати, і треба це робити зараз.

— Та начхати на ті правила! — підвищую я голос серед загальної тиші.

Кетріона кидає на мапу навчальне кружальце, і я впізнаю руну звукового щита, яку вона загартувала в ньому.

Я із вдячністю дивлюся в її бік, тоді на інших.

— Готуємось і вирушаємо. Ми прямуємо до Аннбрієлю, як і планували, але потім... порушуємо прямі накази. Ми не літатимемо поміж островами. Ми не доповідатимемо і не повернемося, поки не знайдемо Андарниного виду.

Брови Рі піднімаються кудись аж за обрій.

— Це може зайняти місяць.

— Або довше, залежить від погоди, — припускає Марен.

— Вас віддадуть під військовий трибунал, — нагадує нам Соєр. — Це, мабуть, правильний план, але ти йдеш проти прямого наказу... — Він схиляє голову набік. — Знову ж таки, важко віддати під трибунал рій, який повертається з драконами сьомої породи.

— Чудовий комент, — киває Рідок. — Нам усе ще потрібно брати із собою принца Самозакоханусвиню?

— Так. — Дейн нахиляється вперед і спирається руками на коліна. — Деякі з островів не будуть говорити з нами без нього. Тут на думку відразу спадає Гедотіс.

— Тобто... — Очі Бодхі примружуються на мене. — Спускайся сюди.

Магія брижиться, коли я перетинаю звуковий щит і ступаю на зовнішні бруковані кільця ями.

— Що відбувається, Сорренґейл? — продовжує він. — Бо я повністю за те, щоб послати ті правила, за ігнорування наказів і порушення протоколу, але цей поспіх...

— Його очі. — Я стискаю кулаки й стишую голос до тихішого за шепіт. — Від сплаву в Девереллі... цятки в очах Ксейдена не повернулися до золотих. Вони досі бурштинові.

Ми повинні знайти ліки, перш ніж люди почнуть помічати, або йому стане гірше.

Обличчя Бодхі витягується.

— Лайно, — тихо каже він. Надія зникає з його обличчя, але я відмовляюся дозволити, щоб вона зникла з мого. — Ну, у мене є те, що ти просила. — Він залазить у кишеню і передає дві пляшечки, позначені С і П. — Я можу дістати більше, якщо потрібно.

Сироватка і протиотрута.

— Дякую. — Швиденько кладу їх у кишеню, перш ніж хтось побачить. — Я не планую використовувати їх на...

— Я просто радий, що ти свідома того, що, можливо, доведеться, — перериває Бодхі.

— Ми знайдемо ліки, — запевняю я з набагато більшою впевненістю, ніж відчуваю.

Бодхі стискає уста.

— Убив би, щоб піти з тобою, але тобі потрібно взяти Ґарріка.

Ніхто з нас не каже, що він має на увазі.

Візьми Ґарріка на випадок, якщо ти не зможеш.

Хтось кричить на килимку, і ми різко повертаємо голови в той бік.

Каґісо пускає ще одну вогняну кулю, змушуючи верескливу другокурсницю відступати, але Карр не втручається, а полум’я підбирається все ближче й ближче до наляканої брюнетки.

— Допоможи їй, — шепочу я.

— Мені наказали не втручатись. — Бодхі напружується, коли крики другокурсниці посилюються і вона падає навкарачки.

Наступний спалах полум’я пролітає за кілька сантиметрів від неї.

— Орудуй! — кричить Карр. — Захищайся!

Другокурсниця із чоти «Кіготь» з розмаху ляскає долонею по килимку й кричить. Колір линяє по колу навколо її руки, залишаючи килимок сірим.

О чорт! У мене стискається живіт, і я приголомшено дивлюся.

Вона перетворюється просто перед нами. Чи вона з самого початку була однією з них? Ксейден мав би її відчути, так? Він щойно був тут. Чи вона його відчула б? Я стискаю кинджал у руці.

На трибунах за нашою спиною чути охання та вереск.

— Карре! — командує Панчек.

Професор рухається швидше, ніж я коли-небудь бачила, він замахується сильним кинджалом і вганяє його просто в спину курсантки, в її серце.

Ось так просто. Вона мертва. Страчена. Жодних питань, жодних шансів вилікувати її — нічого.

Бодхі здригається.

— Візьми. Ґарріка.

РОЗДІЛ
ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

У культурі, яка поклоняється тільки богині війни, кров є головною жертвою, а боягузтво є найвищим гріхом.

«Аннбрієль: острів Данни»
старшого лейтенанта Ашера Дакстона

Потрібно десять днів, щоб запустити плани та стягнути все докупи, а час вимотує мене, як нескінченні удари крапель води в камері для допитів, катуючи мій останній нерв. Я відвідую кожне заняття, як мені наказано, та вправляюся в орудуванні, доки руки не опускаються від виснаження, але, коли ми бачимося під час спарингу печатей, я не можу перестати стежити за очима Ксейдена, щоб не пропустити, якщо їхні цятки знову стануть золотими.

Вони не змінюються.

Коли більшість із нас збирається на летовищі в туманні передсвітанкові години першої суботи березня, мій неспокій і прагнення рушати нагадують ґедзів під шкірою. Я ненавиджу, що ми збрехали Голдену, що це лише поїздка в Аннбрієль, але є в мені така частина, котрій просто щоразу стає все більш байдуже.

Голден — довбаний тягар.

Після напрочуд легкого обговорення з Кетріоною наш рій збільшився на Трейґера та Марен — частково завдяки навчанню Трейґера зцілювати, але переважно тому, що ми можемо розділитися, якщо виникне така потреба.

Судячи з виразу обличчя Міри, коли члени нашого рою наближаються до лінії, на якій очікують грифони і дракони, вона не дуже задоволена розвитком подій. Здається, я забула згадати цю частину у своєму повідомленні.

— Де ти була? — запитую я, відриваючись від групи в надії хоч на якусь форму усамітнення.

Члени команди швидко зникають у густій імлі.

— У відпустці, — відповідає Міра. — Поки ти тут будувала плани непокори прямим наказам Сенаріуму, що, звісно, є твоєю прерогативою як очільниці місії. — Вона дивиться на величезний наплічник, який зараз катує мій хребет, а потім на той, що лежить біля її ніг. — Повідомлення були розумними. Навіть витонченими. А наплічники? Не дуже.

— Те, що ти у відпустці, — це все, що сказав мені Панчек, коли я запитала, як доправити тобі повідомлення. Ти зникла. — Мої очі примружуються, і я видихаю клубок пари в морозне повітря. — І ми не можемо змінити розмір наших наплічників, коли нам доводиться нести...

— Ти хвилюєшся, що в Девереллі не вистачить припасів? — запитує Голден, з’являючись позаду мене.

Міра зводить брову вгору, встигаючи сказати «А не казала я тобі?» без поруху губ.

— Я більше хвилююся, що ти знову десь налажаєш, — зауважує Ксейден.

Я повертаюся й бачу, як він виходить з туману із Ґарріком і йде до нас.

Спина Голдена напружується.

— Ти не можеш так зі мною розмовляти, Ріорсоне.

— От як добре. А я все собі гадала, коли ви почнете сваритися. — Міра складає руки на грудях.

— Або що? Тобі знову заборонять з’являтися на іншому острові? Сидітимеш біля берега на кораблі Текаруса? Ти й так уже мертвий вантаж, ваша високосте. Ти справді збираєшся стати ще й перешкодою? — Ксейден зупиняється поруч зі мною, але тримає руки при собі, як він робить відтоді, коли повернувся. — Усі тут?

— Дейн уже в дорозі.

— Я не збираюся вибачатися за те, що займався наваррськими справами, перебуваючи в Девереллі, — починає Голден.

— Як щодо того, щоб вибачитися за те, що приховали важливу для місії інформацію від тих із нас, хто відповідає за цю довбану місію? — вимагає Ксейден, наступаючи на Голдена, тіні густішають навколо його ніг. — Якби не ми, ти був би мертвий.

Лайно.

Я кидаю погляд на Ґарріка, а він на мене — так, ніби то я мала щось зробити.

— Дозволь йому убити принца, — пропонує Андарна, і я чую, як її недоуздок побрязкує приблизно за десять метрів позаду мене. — Він погано нас представляє.

— Він не буде проблемою, — запевняє Терн.

Якби ж я почувалася хоча б наполовину такою впевненою.

— Що ж, ми чудово починаємо, — зауважує Дрейк, проходячи повз нас до шеренги грифонів, де поряд із ними в густому тумані чекають інші льотчики. Звідси ледве видніються їхні силуети.

— Геть з моїх очей! — наказує Голден.

— Тебе, мабуть, вбиває те, що ти не можеш змусити мене. — Куточок рота Ксейдена піднімається. — Чому б тобі не сховатися у свій маленький кошик?

— Відвали. — Щоки Голдена вкриваються плямами, але він відступає.

— «Мені, чесно кажучи, байдуже, якщо ти його вб'єш, — кажу Ксейденові по зв’язку, — але як хочеш». Хіба не це ти мені сказав, коли я ледь не відірвала голову Кет в Аретії?

— Він доведе до того, що тебе вб'ють, — відрізає Ксейден. — Це не спрацює.

— Я не збираюсь помирати через Голдена.

Рідок виходить із туману ліворуч, кидає погляд на Голдена та Ксейдена і йде просто до мене.

— Схоже на Обмолот, скажи? Захопливо. Страшно. Ми знаємо, що мусимо йти, але є всі шанси, що нам надеруть дупи.

— Мені не сподобалася ідея летіти просто в Атебайн, — оголошує Голден кудись у туман. — Сьогодні ми пролетимо тільки половину шляху...

Туман клубочиться від ударів ще однієї пари крил, і земля здригається, коли дракон приземляється ліворуч одразу за Рідоком.

Голден витріщається й, спотикаючись, сахається назад.

Туман закриває все, крім контурів пазурів, допоки дракон не опускає синю пащу до рівня землі й глибоко вдихає, дивлячись на Голдена.

Мольвік? А щоб тобі...

Мені перевертається у шлунку.

— Я ж казав тобі, що первісток не буде проблемою, — нагадує Терн.

— Мольвік? — Рідок трохи нахиляється вперед, наче хтось міг помилитися зі шрамом, що перетинає морду Синього Булавохвоста.

— Ні! — Я вивертаю плечима, скидаючи наплічник, і біжу повз Ксейдена та Голдена просто в туман. — Не роби цього!

Я долаю кілька метрів, перш ніж бачу, як він іде до нас поруч із Дейном.

— Я не збираюся сидіти осторонь і дивитися, як Голден вбиває вас усіх, — каже Аарік, підсмикуючи лямку свого наплічника, щоб затягнути її тугіше.

Заради Данни, у нього навіть немає бойової льотної куртки!

— Це не те, чого ти хочеш, — нагадую йому. — Не дозволяй вчинкам свого брата змушувати тебе, — я тицяю пальцем на Дейна, — і не дозволяй йому цього робити!

Дейн піднімає обидві руки до грудей долонями назовні.

— Чим, заради всього святого, я тут завинив?

Я намагаюсь знайти відповідь.

— Він першокурсник, а ти командир крила!

Дейн потирає перенісся і проводить пальцями по темних колах під очима.

— Ві, мені здається, він перевершує мене в цьому плані.

— Ти впевнений, що хочеш це зробити? — запитує Ксейден так близько, що я раптом відчуваю його тепло за спиною.

— Хочу? Ні-і, — хитає головою Аарік. — Але я повинен. І хоч мені по барабану, чи зробив Голден твоє життя вкрай жалюгідним, однак я проти того, щоб він прирікав Континент на смерть від темних володарів, тому що він не може навіть зробити глибокого вдиху і порахувати до трьох, коли злиться.

— Як на мене, звучить чудово. — Рука Ксейдена торкається моєї спини. — Ти не проти? — Він дивиться в мій бік.

Роздивляюсь підборіддя Ааріка й рішучість у його зелених очах, а потім киваю, визнаючи поразку.

— Ми всі маємо право робити власний вибір, і, якщо це твій, я підтримаю його.

Аарік киває, і ми із Ксейденом йдемо слідом за ним і Дейном, прямуючи до наших драконів... і Голдена.

— Схоже, цей кошик тобі все-таки не знадобиться, — каже Ксейден, коли ми повертаємося туди, де чекає Міра з Рідоком, Ґарріком і Голденом. — Ми знайшли собі іншого принца.

Щелепа Голдена гепається об землю, а широко розплющені очі зупиняються на молодшому братові.

— Не дивись так здивовано, — вітається Аарік.

— Не дивись... — Голден повільно похитує головою. — Ти змусив нас ганяти по всьому цьому королівству, шукаючи тебе в борделях та гральних притонах, а весь цей час ти був тут?

— Те, що ти пішов шукати мене по своїх улюблених місцях, — лише початок твоїх помилок, — відповідає Аарік.

— То ти вершник?! — вигукує Голден.

— Ну, дракон як би натякає. — Рідок вказує на Мольвіка.

— Він міг залишити тебе з думкою, що він мертвий, — бурмоче Міра.

— Він таким і буде, коли наш батько дізнається... — починає Голден.

— Відвали і йди розкажи йому, — знизує плечима Аарік. — Або як хочеш. Мені, чесно, байдуже. Я перейшов Парапет, бо мені набридло сидіти, знаючи, що ви з батьком ніфіґа не збираєтеся робити з темними володарями, а я не збираюся зараз відсиджуватись і дивитися, як ти губиш нашу єдину надію. Я піду як королівський представник.

Голден напружується.

— Зовсім ні, Кеме.

— Він у нас називає себе Ааріком, і він однозначно буде представником, — заперечую я, стягуючи на себе грізний погляд мого колишнього дружка, який мене абсолютно не бентежить. — Тобі заборонено бувати на Девереллі, і ти маєш характер дворічної дитини в гарний день, Голдене. Аарік — вершник. Він буде триматися з нами в повітрі та на землі, і, оскільки я перебувала з ним в одному рої протягом останніх восьми місяців, можу тебе запевнити, що він знає, як тримати себе в шорах, коли справи йдуть кепсько.

Погляд Голдена переходить на Ааріка.

— Це ти зламав Королівський Архів?

— Так, — погоджується Аарік.

— А батько звинуватив мене. — Голден ступає крок уперед, і легкий укол провини щипає мене за потилицю, оскільки це через наше минуле він, найімовірніше, зазнав нападок. — Ти залишився в Басґіаті? Чи полетів із повстанцями?

— Ти вже знаєш відповідь, — відповідає Аарік.

Голден стає таким же червоним, як Слайзіґ.

— Повертайся до квадранта. Я буду єдиним королівським...

— Щасти тобі з грифоном, який знову понесе твій кошик, — каже Аарік і, не кажучи більше ні слова, йде до Мольвіка.

— Ну, хоч було це й не ґречно... — зводить брови Рідок.

— Я впевнений, що ти знайдеш вихід із летовища, — каже Ксейден Голденові, але погляд принца прикутий до кігтів синього дракона.

— Вайолет... — Голден понижує голос і повільно зводить на мене свій погляд. Благання в його очах б’є мене просто в груди.

— Я не дозволю, щоб із ним щось трапилося, — обіцяю я.

Голден киває.

— Ловлю тебе на слові. — Він дивиться на кожного з нас по черзі, і обіцянка перетворюється на погрозу. — Всіх вас.

Ми проводимо день в Атебайні, і ще один в Кордині. Грифонам варто відпочити між етапами подорожі. Цього разу вони не такі стомлені, бо не несли кошів, як раніше. Але без магії, яка додавала їм сили, нам треба два дні відпочити в Девереллі, перш ніж рушати далі.

Той другий день переконує Міру в тому, про що вона вже здогадувалася під час нашої першої подорожі: деякі руни діють поза межами Континенту. Тепер треба звузити коло: з’ясувати, які саме і чому. Кожному з нас роздають декілька різнокольорових кварцових дисків для перевірки. Я рада, що не обгоріла на сонці, хоча я не можу сказати, чи це аметистовий диск, а чи та сама руна на одному з кинджалів, які Ксейден дав мені минулого року. Але я до біса роздратована тим, що руни — єдине, про що Міра готова поговорити зі мною.

Південно-західне узбережжя Девереллі зникає рано-вранці восьмого дня подорожі, а колір змінюється від аквамаринового до темно-синього, коли ми прямуємо у відкрите море.

І все, що я бачу на овиді, — вода.

Якби не кораблі під нами, які пливуть власними курсами, мені було б трохи страшнувато залітати в порожнечу.

— Прибережи свої нерви, допоки ми досягнемо Аннбрієлю за дев’ять годин, — каже Терн. — І побережи свої сили до того, коли вітер зміниться, — наказує він Андарні, яка прикріплена під ним.

Боги, я сподіваюся, що мапи, які уклав мій батько, — точні. Дракони — не зовсім човни. Вони не можуть просто плавати, якщо втомляться, а через дев’ять годин загальний час нашого польоту становитиме дванадцять. Грифони не люблять нічого, що більше восьми.

Повітряна течія змінюється десь близько полудня, даючи нам попутний вітер, що розвіює хмари. Андарна насолоджується свободою, від’єднавшись від Терна, проте тримається поряд з ним. Помахи її крил сильні, але різниця в її лівому крилі набагато помітніша без магії сили. Кожен помах напружує сухожилля, щоб повністю розтягнути крило, і незабаром вона починає знижуватися.

Тривога стискає моє горло колючими пальцями, коли Андарну шарпає поривом вітру, однак я тримаю язик на припоні, аж поки вона не повертається в стрій.

— Не губи висоти, — попереджає її Терн. — Невідомо, чим озброєні торгові судна під нами.

— Тебе ніколи не втомлює власний голос? — запитує Андарна, підлетівши трохи ближче до Сґейл.

— Ніколи, — запевняє Терн.

Оскільки наступні вісім годин мені нічого робити, хіба лиш триматись за луку, я слухаю, як Терн розповідає історію своєї породи від першого представника лінії до Таре — першого чорного дракона, який успішно пов’язався під час Великої війни, — а потім замовкає.

Очевидно, що ця історія більше не варта уваги, якщо в ній з’являються люди.

Коли Терн побачив землю, сонце вже хилилось до заходу.

— Тридцять хвилин! — оголошує він Андарні та мені, а потім з його горла, щоб сповістити інших, виривається такий трубний рев, від якого вібрують мої зуби.

Повертаюся в сідлі, щоб перевірити наш стрій. Усі на своїх місцях, за винятком Кіралейр, яка відстає зі своєї позиції в центрі, дрейфуючи до морди Аотрома.

— Якраз вчасно. Кіралейр слабне.

— І треба було брати з собою тих грифонів, — бурмоче Терн, а я знову повертаюся і бачу попереду горбисте узбережжя.

Барви моря змінюються від темно-синьої до білосніжної, коли хвилі із шумовинням розбиваються об кремові пляжі вочевидь портового міста за декілька кілометрів від нас.

— Це, мабуть, Сонерам.

Ми таки знайшли острів Данни. Звідси я можу розгледіти багатотерасові захисні мури... разом з арбалетами... і вони не надто відрізняються від того, що мій батько детально зобразив на своїх малюнках.

— Давай не будемо перти на рожни... — застерігаю Терна.

Терн фуркає і виривається вперед, а потім дає крен праворуч і веде нашу групу вздовж північно-східного узбережжя, оминаючи портове місто широкою дугою.

Я притуляю руку дашком до чола, закриваючись від пообіднього сонця, і бачу закінчення міських стін.

— Через два-три кілометри буде ще одне місто, а далі принаймні на шістдесят кілометрів нічого немає.

Якщо тільки вони не розрослися за тридцять з гаком років, відколи мій батько написав свою книгу.

Минаємо місто та його грандіозні укріплення і після того, як летимо ще хвилин десять, не натрапляючи на жодні сліди хоч якогось житла, Терн повертає вглиб країни, порушуючи стрій і випереджаючи інших.

— Залишайся зі Сґейл, — наказує він Андарні.

Та роздратовано пирхає.

— Дотримуйся плану, — нагадую я їй.

— Я ненавиджу плани, — відповідає Андарна.

Пляжі тут скелястіші, вузька піщана смута всіяна валунами, перш ніж поступитися місцем пагорбам з густою рослинністю, які тягнуться скільки сягає око.

Усе таке ж приглушено-зелене, як на Девереллі.

— Туди, — каже Терн, знаходячи досить велику галявину приблизно на півдорозі вгору по схилу пагорба, за кілька кілометрів від узбережжя, і після її обльоту ми нарешті приземляємося точно посередині галявини.

Птахи, злітаючи з дерев, що буяють різнобарв’ям, миттю тікають.

Терн вібрує низьким гулом, не настільки потужним, щоб бути гарчанням, але, безумовно, достатньо гучним, щоб попередити будь-кого, хто хотів би приготувати з нас вечерю. Дракон повільно обертається, оглядаючи верхівки дерев і приминаючи хвостом траву до пояса.

— Годиться, — каже він, завершивши оберт.

За кілька хвилин над головою з'являється решта, на чолі зі Сґейл. Крила на мить кидають тінь на галявину, розкриваючись, щоб уповільнити спуск, перш ніж дракони приземляться навколо нас.

Коли вони врізаються в ґрунт, то все аж двигтить, — Андарна праворуч, а Сґейл ліворуч від нас. Тейне, Аотром, Кет, Чрадх і Мольвік приземляються позаду нас, а грифони заповнюють внутрішній простір, і ми всі формуємо велике коло.

Зуби і кігті всіх звернені до дерев.

— Ти чуєш? — Терн опускає голову й прямує вперед.

У джунглях навколо нас панує неприродна тиша.

— Тутешні тварини чують у вас хижаків, це точно.

— Добре. — Терн опускає плече, і я починаю злізати, залишаючи все, крім найнеобхіднішого, прив’язаним за сідлом.

Усі роздягаються до нижніх сорочок — або, у моєму випадку, до обладунків, — щоб витримати задушливу спеку та вологість, які конкурують із Девереллі, а тоді ми швидко працюємо, облаштовуючи оборону, та шукаємо поблизу струмок із прісною водою. Потім Кетріона і Трейґер вилітають у ліс на полювання, а половина ватаги за їхнім прикладом робить те саме.

— Поки що ми самі, але ненадовго, — каже Міра, коли Тейне злітає за Терном і Аотромом у небо. — Хтось їх та й побачить.

— Добре. Коли Аарік зустрінеться з їхньою королевою, ми зможемо рухатися далі. — Я проводжу рукою по блідо-зеленій луговій траві й беру чималий камінь, щоб почати розкладати вогнище. — Шанси на альянс на цьому острові невеликі. Зважаючи на те, як болісно для ватаги бути без магії, сумніваюся, що рід Андарни оселився тут.

— А що якби вони навчилися жити без магії? — запитує Міра, обертаючи на зап’ясті браслет із бісеру, схожого на чорний турмалін, і спостерігаючи за тим, як Рідок і Ґаррік розпалюють вогнище, а Дейн з Марен і Ааріком майструють рожен для приготування їжі.

— Я не знаю, чи зможуть вони, — тихо мовлю я, мій погляд зупиняється на браслеті. Щось у вузлику, який тримає металеві намистини, лоскоче мій мозок, і я клянуся, що якусь невловиму мить відчуваю запах пергаменту, перш ніж відводжу погляд. — Терн не розкриває подробиць про те, як це впливає на їхню тривалість життя.

— Він і Сґейл... переживають якусь свою подружню драму? — Міра й собі підбирає камінь.

— Наскільки мені відомо, ні. Чого б це? — запитую я, і ми повертаємося до центру галявини.

— Вони не полювали разом усю подорож. — Сестра засуває свій камінь під пахву й бере інший.

Я кидаю погляд на поле, де Ксейден патрулює з Дрейком біля Сґейл та Андарни.

— Вони вважають, що один із них завжди має бути з групою.

Це настільки близько до правди, наскільки я можу бути відвертою з Мірою.

Вона дивиться на мене так, ніби бачить напівправду наскрізь.

Зміни тему.

— Де ти була у відпустці? — питаю її.

Вона складає губи в трубочку, ніби вирішує.

— Я їздила до бабусі.

— Ти літала в Діконшир? — Я гадаю, що їй, мабуть, захотілось.

— Ти думаєш, я взяла відпустку, щоб відвідати кладовище? — Міра дивиться на мене скоса.

Мої брови повільно повзуть вгору.

— Ти була в бабці Ніари? — закінчую я пошепки.

Міра закочує очі.

— Тобі не обов’язково шепотіти. Батьки тебе не чують.

Мені кортить озирнутись навколо, щоб переконатися.

— Вона перестала спілкуватися з мамою і татом... — Хитаю головою. — Це, мабуть, було ще до мого народження, бо я її навіть не пам’ятаю. Це через те, що тато одружився з мамою, так?

Міра хитає головою.

— Ти була маленькою, — каже сестра. — Приблизно в тому віці, коли твоє волоссячко стало достатньо густим, щоб його можна було зібрати в маленький хвостик. — Вона всміхається цьому спогаду, але той вислизає. — І це не бабуся Ніара припинила спілкування. Виявилося, що все навпаки.

— І ти знаєш, що сталося, правда? — Заздрість ранить миттєво і глибоко. Мама з татом майже ніколи не говорили про його сім’ю. І чи не звідти цей браслет?

— Тобі варто з’їздити в Люцерію. — Міра дивиться на мене з дивним поєднанням тривоги і страху, її уста стискаються. — Поговориш із нею сама.

— Зі всіма тими самоволками, які я собі дозволю до закінчення навчання?

— Чудове зауваження. — Міра нишпорить по полю в пошуках іншого каменя.

Але не таке чудове, щоб вона розкрилась мені. Та нехай. Якщо минулий рік чогось мене навчив, то це того, що ми всі маємо право на свої секрети. Але, хай там що, це теж моя родина.

— Я привезла татові книги, тож якщо захочеш, можеш їх прочитати, — пропоную змінити тему, продовжуючи шукати каміння для вогнища.

Земля під ногами тверда... що ж, принаймні спати в багнюці не будемо.

Міра супить брови.

— Вони здебільшого описують звичаї, — випалюю я. — Але у кожній книзі він присвячує цілий розділ унікальній флорі та фауні окремого острова. Дуже ретельно. — Моє чоло береться зморшками. Я лепечу, але нічого не можу вдіяти, намагаючись знайти хоч щось, що перекриє прірву, яка, як я відчуваю, росте між нами. — Бабуся Ніара розповідала, як він знаходив час на вивчення таких речей, як міграції крячків і ерисів — отих самих дивонедоптахів? Або метеликів виду Фаллорінія? Він витрачає три сторінки на розповідь про спільне висаджування кореня брисону і келенвіду, потім переходить до ягід закії і про те, що якщо птахи мігрують на Гедотіс занадто пізно, ягоди перезрівають і зграя впаде мертвою, а їхні маленькі жовті дзьобики забарвляться в синій колір.

— Дякую, але ні. Це звучить жахливо. — Міра напружується і змінює положення так, щоб обидва камені опинилися в її руках.

Я стискаю свій камінь.

— Чи знала бабуся Ніара, що він досліджував острови?

Мірині губи розтуляються, але потім вона відводить погляд.

— Вона знала. І він залишив книжки для тебе однієї, пам’ятаєш? Мені точно не потрібно знати про міграцію птахів чи метеликів.

— Міро... — От чорт!

Вона пришвидшує крок, залишаючи мене позаду, і я повільно зітхаю.

— Це було неприємно слухати. А чи можна закрутити ще неприємніше? — докоряє Андарна.

— Іди вполюй щось собі.

Ми розбиваємо табір, не спускаючи очей з лісу, готуємо кроликів, яких принесли Трейґер і Кетріона, розкладаємо спальні мішки навколо вогнища та призначаємо чергування перед сном. Нас весь час оточують двоє драконів і двоє грифонів, тоді як інші супроводжують своїх вершників і льотчиків на чергуванні.

Я спершу вибираю Марен і Дрейка, котрому, як я дізналася, притаманне саркастичне почуття гумору, здатне позмагатись із гумором Рідока.

Ксейден на другу вахту вибирає Міру та Ґарріка.

Зірки сяють яскраво, коли Ксейден нарешті ковзає під ковдру, повністю одягнений, аж до чобіт, як і я. Він обіймає мене за талію, потім притискає спиною до своїх грудей. Я усміхаюся, напівсонна, а тоді притуляюся ще тісніше. Тріщить дерево, тож я розплющую очі, коли Дейн кидає ще одне поліно у вогонь, що вже пригасає.

— Щось є? — шепочу я.

— Поки що ні, — відповідає Ксейден мені на вухо, притискаючись своїм тілом до мого, і весь холод, якого він набрався під час патрулювання, розвіюється теплом. — Вони повинні прийти.

Киваю, борячись зі страхом, від якого мені холоне в шлунку. Бути приманкою — наче згортатися у квашене молоко.

Ксейден цілує мене за вухом, і його дихання позад мене вирівнюється.

— Дочекайся, поки сонце повністю зійде, — кажу Тернові, уже занурюючись у сон. — Він потребує стільки відпочинку, скільки ми можемо йому дати.

Аннбрієль — це випробування в бою, а він найкращий серед нас.

Терн бурчить на знак згоди.

— Вставай! — кричить Терн, мені здається, уже мить по тому, і я рвучко розплющую очі, щоб побачити рожеву та помаранчеву смуги, що забарвлюють горизонт.

Я перелякано хапаю повітря, а рука Ксейдена спочиває на моєму стегні, утримуючи мене на місці. За нами ритмічно шелестить трава, і серце починає калатати. Це був би чудовий час отримати доступ до того зв’язку, яким ми з’єднані. Моя права рука стискає в кулак покривало, а рука Ксейдена ковзає до верхньої частини мого стегна.

— Це було помилкою приходити сюди, — каже спільномовою якийсь чоловік притишеним голосом, нахиляючись над нами. — Твоя магія тут тобі не допоможе, палію.

Я зриваю ковдри, а Ксейден висмикує мій кинджал, одним плавним рухом підносячи його до горла чоловіка.

Карі очі вояка широко розплющуються, а я беру в долоню свій другий кинджал, оглядаючи його шкіряні лати й помічаючи ненадійні стики на ліктях і під пахвами. Лати пофарбовані у блідо-зелений колір, як листя на деревах, а на грудях вибита емблема з двох схрещених мечів над підковою.

— Гаразд. — Ксейден повільно сідає, тримаючи вістря кинджала біля ямки на горлі солдата, коли той на крок відступає. — Тоді добре, що ми прихопили зброю.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТИЙ

Нерозумно віддавати перевагу одному богу перед іншими. Краще уникати їх усіх, ніж виявляти уподобання серед величезного заздрісного пантеону.

Посібник майора Рорілі «Як задобрити богів»,
друге видання

Тримаючи два кинджали, я стою біля Ксейдена, а вояк відступає, приєднуючись до принаймні кількох десятків своїх колег на конях. Вони всі з мечами на лівому стегні і кинджалами в піхвах під правою рукою.

П’ятеро інших відступають від лежанок наших товаришів таким же чином, а всі наші, хто не стояв на третій вахті, встають зі зброєю в руках. Схоже, острів’яни послали цілий загін, щоб привітати нас, і у всіх них на обличчях красується однаковий кровожерний вищир різної інтенсивності.

— Дві повні роти кавалерії ховаються на пагорбах, — каже Терн, і я мигцем оглядаю поле, помічаючи кілька пар золотистих очей під високими деревами.

— Мені хочеться спробувати аннбріельського коня, — натякає Андарна.

— Ні, — заперечуємо ми з Терном одночасно.

Андарна зітхає.

— Одного разу я перестану чемно просити.

— Ви мусите забрати ваших вогнедишних тварин і покинути наш острів, — попереджає вояк, а інші вишиковуються попереду кінної кавалерії.

— Дві роти на пагорбах, — шепочу я Ксейденові, намагаючись якомога менше ворушити губами.

— Аякже, — каже Ксейден воякові й проводить тильним боком своєї долоні по моїй.

Вони всі такі... одинакові. Кожен вояк перед нами, незалежно від статі, має приблизно однаковий зріст — вище від середнього, а ще однакову мускулатуру та коротко підстрижене волосся. І всі носять однакову емблему на своїх шкірянках, хоча я припускаю, що знаки розрізнення на їхніх комірцях позначають ранги.

— Ви розмовляєте спільномовою? — Дейн разом із Мірою стає праворуч від мене, і наш рій опиняється навпроти їх загону, дотримуючись ввічливої дистанції у п’ять метрів між нашими силами.

— Я володію твоєю мовою, тому мене обрали командувати цією місією, — відповідає їхній командир, не відводячи очей від Ксейдена.

— Як я люблю марнувати час, — бурмоче Дейн, запихаючи в нагрудну кишеню своєї льотної куртки маленьку книжечку, у якій я впізнаю аннбрієльський розмовник.

Білявий вояк із гострим підборіддям просто переді мною оглядає мене побіжним поглядом, затримуючись на кинджалах у моїх руках і на інших клинках, що вставлені в піхви на стегнах.

— Ми офіційно просимо аудієнції у вашої королеви. — Ксейден ступає крок уперед, його рука досі тримає мій кинджал.

— Відмовлено, — відповідає капітан. — Королева не зустрічається з тими, хто не гідний її присутності, і, з огляду на те, як легко було підійти до вашого табору, ваші шанси, — його погляд пробігає по наших рядах, і глузлива посмішка виграє на його устах після швидкої оцінки мого зросту, — є мінімальними.

Пішов він.

Гілки починають гойдатися: дракони й грифони виходять з-під дерев навколо нас, повільно оточуючи загін.

— Ми спростили завдання, капітане. — Я схиляю голову набік і перевертаю кинджал, щоб узяти його за вістря, а Терн ричить за моєю спиною, низько і озлоблено. Саме таким він мені і подобається. — Але будьте певні, ми можемо й ускладнити.

Треба віддати їм належне, загін не розбігається з криками, але на зелених шкіряних штанях білявого вояка, який дивиться повз мене широко розплющеними очима, розпливається темна пляма. Він точно був би втікачем після Парапету.

— Не переймайся, — мовлю я, зблиснувши усмішкою. — Твоя реакція не щось надзвичайне. — Але це змушує моє серце трохи стиснутись. — Вони ніколи не бачили драконів.

— На цьому острові немає моєї родини, — зазначає Андарна.

Розчарування рине на мене по зв’язку і пронизує, наче тисяча уколів шпильками.

Я випростовую плечі, намагаючись його позбутись. Останнє, що нам потрібно, — це мертвий вояк і знищені шанси на альянс.

— І, будь ласка, будьте обережні зі своїми почуттями. Я не можу тут виставляти щити від них.

Вояк звертає свій погляд на мене і примружує очі, кажучи щось, що я не до кінця розумію, але я точно розбираю слабка та найменша. Я знову підкидаю кинджал і ловлю його за руків’я.

— Він не вважає, що ти... — Дейн хитає головою. — Знаєш що? Неважливо. — Він піднімає до солдата середній палець.

— Спаливши нас, ви не отримаєте аудієнцію з нашою королевою, — капітан піднімає підборіддя.

— Ні, але перемога над вашими найкращими воїнами у бою дає нам право ввійти до королівського двору в статусі гідного супротивника, — відповідає Ксейден, хитаючи головою, і на його губах з’являється посмішка.

З обличчя капітана посмішка зникає.

— Ви знаєте наші закони?

— Вона знає. — Ксейден показує на мене. — А я біля неї. Беручи до уваги, що я вже приставив був лезо до твого горла, думаю, це означатиме, що нам варто перейти до когось із вищим званням.

Капітан повільно повертається, його погляд пливе високо над нашими головами. Терн гарчить.

— Вогнедишні залишаються.

Сґейл робить випад зліва і клацає зубами так близько до воячки, що волосся жінки розвіюється на бік, коли та перелякано сапає повітря.

— Вона сказала вам іти до біса, — відповідає Ксейден капітанові.

Капітан дивиться на Сґейл, уникаючи зустрічі очима.

— Піти може тільки половина з вас. Вибирайте з розумом. Це єдина і остаточна пропозиція.

Ксейден киває, потім повертається до нас і простягає Ґаррікові свій меч.

— Кого ти хочеш взяти? — питає він мене.

— Я? — кліпаю.

— Це твоя місія, — відповідає Ксейден.

Блін. Я глибоко вдихаю й дивлюся повз Дейна на Міру.

— Ксейден кидає виклик. Аарік виступить від Наварри. Кетріона — від Поромієлю...

Моє горло стискається, бо я усвідомлюю, що залишилося двоє...

Міра киває.

— Гарний вибір. Годі зволікати.

— Дейн і я. — Що залишає позаду нашого другого найсильнішого бійця, а також мою сестру.

— Аетос? — перепитує Ґаррік.

— Не став під сумнів наказ, — попереджає Ксейден таким тоном, що постава Ґарріка напружується.

— Капітан сказав, що його обрали для місії, бо він розмовляє нашою мовою, тож ми можемо припустити, що вона непоширена, — пояснюю я. — Я можу вловити кілька слів то тут, то там, але я витратила свій час на вивчення мови острова Гедотіс, а Дейн вивчав решту.

У Ґарріка шарпається кадик, але він киває.

— Дозволь мені вгадати. Я маю залишитися тут, — каже Андарна.

— Ти порозумнішала, — відповідає Терн.

Я піднімаю свій погляд на Міру й не бачу жодної думки в її очах.

— Якщо ми не повернемося до ночі, спаліть цей острів дотла.

Ейстол, столиця Аннбрієлю, розташована менш ніж за двадцять хвилин льоту в глиб країни, але кавалерії знадобилося дві години, щоб прокласти шлях через круту місцевість і перевалити через хребет до добре укріпленого міста.

Саме місто змушує мене сумніватися, чи варто було брати з собою Терна. Ейстол домінує над сільською місцевістю, повністю займаючи найвищий пагорб і розкинувшись на кілометри. Місто побудоване як низка терас у формі концентричних кіл з каменю різних відтінків, але дахи його споруд однорідного блідо-блакитного кольору. Кожна тераса оточена стіною достатньої товщини, щоб витримати вагу Терна, а нижня є опорою для десятка арбалетів із залогою. На кожній з восьми терас кількість арбалетів пропорційно зменшується, але, на відміну від деверельських арбалетів, тут вони здатні обертатися.

Це місце створене для боротьби з драконами, незалежно від того, були вони тут насправді чи ні.

— Мені не подобається, що ти перебуваєш так близько до цих арбалетів, — пробиваю я по зв’язку, звертаючи увагу на загін кінноти, коли вершники заїжджають один за одним крізь підняті металеві ворота всередині кожного кільця. Один наказ — і місто неможливо буде прорвати піхотою... чи втекти звідси.

— Мені не подобається твій вибір супутників, але нема на те ради, — відповідає Терн, коли ми наближаємося до міста на висоті сотні метрів на чолі строю, а водночас із цим із заходу насувається буря.

— Третє коло, — нагадую Тернові, коли ми перетинаємо п’яте.

— Я був там. Пам’ятаю, — відповідає він, складаючи крила й шугаючи до третьої за висотою тераси в місті.

Ремінь сідла врізається мені в стегна, коли ми пірнаємо, і я чекаю на тріскотіння крил, яке, як я знаю, наближається... але цього не стається.

— Терне?

Люди метушаться на вулицях, ховаючись в споруди у стінах, що швидко до нас наближаються. Якщо він не сповільниться негайно, ми знесемо кладку.

— Терне!

Він зітхає, а потім розправляє крила й робить один змах, струшуючи мною таким поштовхом, що аж кості торохтять, перш ніж приземлитися на стіні третьої тераси. Каміння кришиться під Терновими кігтями, і він опускає голову до арбалета, розташованого менш ніж за чотири метри від нього.

Двоє вояків, які обслуговують арбалет, відступають, але третій відважно стоїть, частково прихований у дерев’яній рамі пускової установки, однією рукою тримаючи важіль, а другою повільно повертає дерев’яне колесо, яке направляє зброю на нас.

Я розстібаю ремінь сідла і стрімко підводжуся, щоб мати кращий огляд, уже стискаючи кинджал у руці.

Тінь падає на нас за секунду до того, як Сґейл приземляється з протилежного боку від арбалета, і голова вояка смикається в її бік. Сґейл реве горловим риком, а її ніздрі роздуваються.

Солдат прибирає обидві руки від зброї.

Я залишаю все прив’язаним до сідла Терна, окрім зброї, яка на мені, а потім посуваюсь до його плеча, затримавшись лише на мить, щоб переконатися, що Кет, Кіра та Мольвік приземлилися позаду мене.

— Дивись, куди з’їжджаєш, інакше осоромиш нас обох, — попереджає Терн, і мій живіт холоне, коли я зиркаю вниз. Якщо я пересунусь хоча б на метр праворуч, то впаду з краю дванадцятиметрової стіни.

— Бачу.

Цілюся посередині і сковзаю, приземляючись на стіну між його першим та другим кігтями.

На той час коли ми із Ксейденом добираємось до них, усі троє вояків сховались в арбалетній вежі. Я розтуляю рот, щоб запевнити, що ми не бажаємо їм зла, але дерев’яний люк у кам’яній підлозі ліворуч від Ксейдена відчиняється, і звідти вигулькує голова капітана кавалерії.

Він вичитує воякам, але єдине слово, яке я розумію, — це «аудієнція». Потім капітан жестом манить нас у темряву.

— Ходіть за мною.

Ксейден кам’яними сходами сходить першим додолу, а я за ним. Природне світло просмикується на наш шлях крізь невеликі щілини в кам’яній кладці, і ми проходимо повз дві дверні пройми, виходячи на перший поверх.

— Вони мають ходи усередині стін, — кажу Тернові.

Тато або залишив цю частину поза увагою, або ніколи не бачив внутрішнього облаштування оборонних споруд. Ставлю на друге.

— Розумно, — визнає Терн.

Офіцер штовхає двері біля підніжжя сходів, і ми із Ксейденом заходимо в затінений провулок між кам’яними будинками, можливо, на чверть метра ширший за плечі Ксейдена. Верхів’я його мечів не дістають до тесаної скелі лише кілька сантиметрів.

— Ми могли б навчитися дечого з цього будівництва. Один вояк може стримувати десятки.

Доходимо до кінця провулка і виходимо на відкриту бруковану вулицю. Здається, вона метрів сім завширшки і, якщо записи тата правильні, це частина житлового кварталу, але немає нічого мирного в затягнених у шкіру вояках, що вишикувалися на вулиці. Лише дехто з них носить шкіряні лати тьмяно-зеленого кольору. Вояки в блакитному носять металеві наголінники на ногах. Але ті, хто в сріблі, стоять перед наступною брамою з мечами наголо, метал їхніх панцирних пластин відбиває ранкове світло.

Принаймні ґрати не опущені.

— Чекайте тут. — Капітан виводить нас на середину, потім іде геть, коли один із вояків у синьому щось кричить зліва.

Ми із Ксейденом стаємо спина до спини.

— Їх тут зо два десятки, а нас тільки двоє, — шепочу я, переводячи погляд із вояка на вояка, помічаючи, що перед кожними дверима їх стоїть по двоє.

Сґейл гарчить зверху.

— Четверо, — тихо нагадує мені Ксейден, торкаючись своїм мізинцем мого. — І як же мені зараз бракує нашого зв’язку.

— Мені теж.

Тримаю руки на кинджалах, не даючи охоронцям можливості напасти. Борюсь зі страхом, який загрожує паралізувати мій розум, саме тоді, коли небо набухає важкими темними хмарами.

Охоронці праворуч від мене розходяться, і наперед виходить капітан, а за ним — Аарік, Дейн і Кетріона.

— Привітна публіка, нічого не скажеш, — зауважує Кет, коли вони підходять до нас.

— Сюди, — наказує капітан, а потім прямує до вояків у срібних обладунках, які охороняють наступні ворота.

— Тримайся поруч і не дай себе вбити, — каже Ксейден Аарікові, поки ми йдемо за офіцером кавалерії.

Вояки, що йдуть обабіч нас, поперемінно спостерігають за нами та поглядають угору, наче Терн і Сґейл надумали собі, що їм набридла стіна.

Вояки починають сперечатися між собою, коли ми підходимо до воріт, але я розрізняю лише «небезпека» та «святилище».

— Вони хочуть, щоб випробування відбулося у цій... секції, — перекладає Дейн з-за моєї спини, тим часом Сґейл і Терн воднораз переміщуються по стіні над нами, не відстаючи. — Вони не хочуть, щоб ми наближалися до їхнього головного храму.

— Їхній храм нас не цікавить, — бурчить Кетріона, стоячи поряд із ним.

Капітан, мабуть, переміг у суперечці, бо охорона розступається, щоб пропустити нас. Я кидаю погляд на їхні нагрудні пластини й помічаю вигравіруваний символ двох схрещених мечів, стиснутих у центрі кігтем, — знак Данни.

— Схожий на наш, — кажу Тернові, поки проходимо крізь товсті ворота. — У її символі є кіготь, що свідчить про спільне походження.

— Зараз будь уважною, проаналізуєш пізніше, — вимагає він, коли ми переходимо до наступної секції.

Тут немає жодних житлових приміщень, лише два сектори місць, розташованих амфітеатром і вбудованих у стіни з обох боків, що залишають відкриту площу перед найбільшим храмом, який я коли-небудь бачила. Це просто висота Терна. Довгий двосхилий дах покритий такою ж блідо-блакитною черепицею, як і решта міста, але шість широких колон, що тримають фасад, — із сірого граніту. Поліровані камені переливаються на світлі, сяючи майже як срібло, і на кожному висічений інший символ. Меч. Щит. Вогонь. Вода. Кіготь. Мої брови повзуть догори, коли погляд сягає останньої колони праворуч. Книга.

Усі засоби ведення війни.

Поряд із цією колоною стоїть скульптурне підношення богині — блискуче сіре зображення її подоби, яке сягає найнижчої лінії даху. У лівій руці вона тримає меч, спрямований у наш бік, а в другій — щит, що захищає правий край скроні. Довге волосся заплетене в косу, перекинуту через одне плече, і вона одягнена в шати аж до п’ят, підперезані поясом, поверх яких панцирний нагрудник.

— О-ба-на, — шепоче Кет, коли охоронці в одностроях розташовуються позаду нас, займаючи позиції вздовж площі, поки ми рухаємося до потемнілих каменів між терасами.

На сходинки храму піднімаються служителі в блакитних рясах, і мої кроки сповільнюються.

У кожного з них сріблясте волосся.

Не сиве.

Не біле.

Сріблясте.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

Опікунам більше не дозволяється посвячувати дітей на службу улюбленому божеству. Рішення все життя служити богам має бути прийняте після досягнення повноліття і за власним бажанням.

Повідомлення 200.417,
переписане Рейселом Лайтстоном

— У тебе паморочиться голова? — запитує Ксейден пошепки. — Ні.

Мій погляд стрибає з одного служителя на іншого, поки ми йдемо до них. Усі вони мають різні зріст, фігуру, стать і колір шкіри, але колір їхнього волосся такий же однаковий, як і їхні блакитні мантії.

Одна зі служительниць на верхній сходинці плескає в долоні, і група дітей у світло-блакитних туніках вибігає з-за статуї Данни, щоб помчати сходами до неї. Мій погляд зупиняється на останній із них — дівчинці, якій на вигляд не більше як десять років. Темна коса зі сріблястим кінчиком колихається за її спиною, коли вона бере на руки молодшу дитину і їх проводять на середину.

Дівчинка зникає, а мені перехоплює подих.

— Вайолет, — шепоче Ксейден. — Її волосся...

— Я знаю.

Я похитуюсь, і Ксейден підтримує мене, поклавши руку на талію.

Ніколи ще за свій двадцять один рік я не бачила нікого з таким волоссям, як у мене. Чи кінчики її волосся завжди залишаються срібними, незалежно від того, як коротко вона його стриже? Її суглоби підводять її? Її кості ламаються? Мені потрібно знати. Я повинна знати.

Капітан кавалерії кричить у бік стін, коли над нами проноситься Терн, а охорона витягає мечі з піхов на поясах, приводячи мене до тями від моїх безладних думок.

— Він сказав: «Я привів їх», — перекладає Дейн, який стоїть зліва від Ксейдена, коли ми вишиковуємось у пряму лінію з краю від чогось, що здається театральною сценою. Або ареною бойового вишколу.

— Їхні мечі милі, — каже Терн.

— Волосся, — зауважую я. — Її волосся точно як у мене.

— Спочатку виживи, щоб поцікавитися потім. Зосередься.

Скрипить метал, і над найвищим рядом зліва від нас піднімаються ворота. За мить з тунелю виходять двоє.

— Це суперник Ксейдена? — питаю Терна.

— Ні, якщо тільки він не боротиметься з генералом у літах і верховною жрицею.

Чоловік середнього віку з посивілим волоссям і смаглявою шкірою ліворуч може похвалитися таким же одностроєм, як і гвардійці в срібному вбранні, а літня світлошкіра жінка біля нього носить не лише довгу блідо-блакитну мантію служительки храму, але й меч, причеплений до стегна.

Її примружений погляд ковзає по нас, а потім зупиняється на мені, коли чоловік вигукує щось аннбрієльською мовою ліворуч від неї.

— Він стверджує, що він генерал гвардії, і запитує, чи справді ми хочемо аудієнцію з їхньою королевою, — перекладає Дейн.

— Передай йому, що ми хочемо і дотримуватимемося їхніх звичаїв, щоб здобути дозвіл на неї, — відповідаю я, посилаючи молитву Данні, аби Ксейден був готовий до цього.

Дейн повільно перекладає, і пара спускається сходами, поки капітан кавалерії піднімається до них. Капітан доповідає, і губи генерала міцно стискаються, після чого він витягує кинджал і зрізає погони зі шкіряних лат капітана.

Зелена шкіра падає на сходинки, і капітан опускає голову.

— Я думаю, що це означає пониження, — шепоче Кет праворуч від Ааріка.

— На всіх мовах, — погоджується Аарік.

Голос генерала відлунює площею й відбивається від скелі, коли той спускається сходами, і Дейн перекладає так швидко, як тільки може.

— Усе, чого ми можемо досягти, — це смерть, але щоб... — Дейн робить паузу. — Чорт, я думаю, він сказав виділити наших найсильніших воїнів, і вони перевірять, чи гідні ми говорити з їхньою королевою.

Ксейден киває.

— Скажи йому, що я готовий.

Дейн передає повідомлення, і командир двічі плескає в долоні. З тунелю виходять троє вояків з оголеними руками, і в мене стискається в грудях. Жінка посередині має бути такого ж зросту, як Соєр, якщо не Дейн, а з дебелими чоловіками по боках в неї така ж різниця в зрості, що й у мене із Ксейденом. Думаю, вони близнюки.

Холод, який пробігає спиною, не має нічого спільного з поривчастим вітром чи з тим, що сонце ховається за грозовими хмарами над головою.

— Можливо, нам варто переглянути цю стратегію, — шепоче Кет.

Так, цього разу я з нею заодно.

— Те, що ви називаєте стратегією, вони називають законом, — відповідає Ксейден.

Моє серце пришвидшується з кожним кроком воїнів, що спускаються за своїм командиром і верховною жрицею храму. Коли вони досягають площі, колібрі може вимірювати частоту помахів своїх крил під мій пульс.

— Коста! — кричать вздовж стін охоронці, і воїн праворуч піднімає свої мускулясті руки.

— Марліс! — вигукує решта охоронців, і жінка зводить підборіддя.

— Палта! — лунає інший хор, і близнюк ліворуч із хрускотом розминає шию.

Командир піднімає руку, і вояки замовкають, перш ніж він починає говорити.

— Він запитує, чи це наш чемпіон, чи наш провідник, — перекладає Дейн.

— Близько, але не зовсім. Він запитав, чи Ксейден наш чемпіон чи наш принц. Не соромся, Аетосе. Ці слова звучать досить схоже. — Аарік робить крок уперед, а потім відповідає командирові бездоганною аннбрієльською.

У мене відвисає щелепа, але він говорить надто швидко, щоб я могла зрозуміти щось, окрім «Наварра».

Що б він не сказав, але командир і жриця зупиняються, і, перш ніж остання відповідає, її погляд знову зупиняється на мені.

— Ти, бляха, серйозно? — шарпається Дейн. — Чому ти не сказав нам, що вільно володієш мовою?

— Ти ніколи не запитував. — Аарік тягнеться до яблука свого меча, коли повертається до нас. — Я сказав їм, хто я і що я буду тим, хто битиметься.

— Ти що?! — Мій голос злітає вгору разом із панікою.

— Я той, кому потрібна аудієнція, — відповідає Аарік. — Я не мій брат і не мій батько, і я не ховатимуся, поки хтось інший... — Він витягує перші декілька сантиметрів заточеної сталі.

— Ні! — Я підходжу до нього, але Ксейден опиняється біля Ааріка першим, накриваючи його руку.

— Принц чи ні, але ти довбаний першокурсник, і ми обидва знаємо, що я можу відправити тебе в могилу. Тренування з наставниками не зрівняються з реальним досвідом. — Ксейден із силою засовує меч у піхви. — І ні, ти не твій батько і не брат, тому ти не будеш битися. Ти потрібен нам живий. Твоє королівство потребує тебе живого. — Ксейден хапає Ааріка за комір однострою й обертається, змушуючи його стати в ряд біля мене. — Скажи їм, що я готовий.

Чорт, я не хочу бачити жодного з них на цьому рингу.

— Усіма можливими способами, — нагадує мені Андарна. — Навіть якщо мого роду тут немає, вони, можливо, їх бачили. Може, знають про них.

— Не зважайте на Темного, — картає Терн. — Наваррі потрібні солдати з цього альянсу, щоб захистити кордони, звільнивши вершників для наступу.

У будь-якому разі хтось має битися.

— Те саме можна сказати і про тебе. — Шия Ааріка червоніє, і він хитає головою, дивлячись на Ксейдена.

— Тиррендор у безпеці в руках Бодхі, якщо я загину. — Ксейден стишує голос, а мені холоне в животі від цієї думки. — Це не про честь. Вважай це своєю помстою мені. Згадай, що я зробив твоєму братові і розкажи їм.

Кров відливає від мого обличчя. Ксейден говорить не про Голдена.

Аарік каже щось аннбрієльською, весь час дивлячись на Ксейдена.

Ксейден відпускає його, а потім перепитує в Дейна.

— Він сказав, що ти найсильніший, — визнає Дейн, а потім знову перекладає, про що далі говорить генерал. — І вони обрали Косту твоїм суперником.

Це один із близнюків. Я дивлюся повз Ксейдена й бачу воїна, який поруч зі жрицею уже стоїть посеред площі. Зблизька він ще жахливіший, ніж коли спускався сходами. Товста шия. Величезні руки. Радісна грізна усмішка. Він — ходячий арсенал, обвішаний зброєю, а шрами вгорі та внизу на його засмаглих руках свідчать, що болю той не боїться. Припущення підтверджується, коли жриця вдаряє кинджалом по його передпліччю, а він навіть не здригається.

Кров крапає з рани, забризкуючи темне каміння внизу. Перша крапля дощу потрапляє мені в обличчя, а вояки позаду нас тріумфують.

— Про це в книзі мого батька нічого не було. — Мій шлунок стискається від підозри щодо того, як ці камені набули такого відтінку, а ще від наростального страху, що Ксейден, мабуть, зустрів собі рівню.

— Верховна підходить, — сповіщає Дейн, і Ксейден повертається обличчям до жриці, коли та наближається, проминаючи Марліс та Палту.

Татуювання символу Данни, нанесене чорнилом на її чолі, брижиться, коли вона піднімає свої сріблясті брови, дивлячись на Ксейдена, і простягає руку.

— Богиня війни вимагає плати, перш ніж ви зможете довести свою цінність, — каже жриця спільномовою.

Їй має бути принаймні років сімдесят п’ять. Скільки часу знадобиться, щоб таке татуювання вицвіло до невпізнання? Мій шлунок підкочується до горла. Не може бути...

— Зосередься, — кидає Терн, як роздратований професор.

Ксейден знімає з плечей свої подвійні піхви, потім куртку однострою, залишаючись у нижній сорочці з короткими рукавами, і простягає ліву руку. Верховна жриця тне лезом по його шкірі, і я прикушую нижню губу, коли кров починає стікати і скрапує на камені біля його черевиків.

Це неправильно. Кожна клітина мого тіла бунтує проти думки, що він піде туди сам. Ксейден не може прочитати наміри Кости — він не має тієї переваги, яку дає його друга печать. Комір мого однострою здається затісним, шкіра надто липкою через все більшу вологість, а її тепло надто задушливим. Я розстібаю верхній ґудзик, потім засукую рукави, і цієї миті вдалині гримить грім, насміхаючись з моєї нездатності орудувати ним.

Я хочу повернути свою довбану силу зараз же. На цій площі не Ксейден найсмертоносніший. Це я. Він тут тільки через мене, і я повинна взяти участь у цьому бою.

Ксейден повертається до мене і простягає свою куртку від однострою.

— Він величезний, — шепочу я.

Наші погляди зустрічаються, коли я беру теплу тканину з його рук і притискаю до грудей.

— Я знаю. — Ксейден просуває руки в лямки подвійних піхов і застібає їх на грудях. — Ґаррік розсердиться, що пропустив таке. — Він усміхається, потім обіймає мене за потилицю і ніжно цілує в губи. — Незабаром повернусь.

А якщо ні? Навіть найкращі бійці гинуть у поєдинках.

Він зарозумілий, тому що він найкращий. Принаймні це те, що я кажу собі, щоб сповільнити серцебиття, коли Ксейден прямує до Кости. Жар гніву швидко змінюється страхом, коли жриця стає поряд. Я розумію, що потрібно складати іспити... Я все життя готувалася до вступного іспиту в Квадрант писарів... Але це так само бездушно, як ходити Парапетом у день Призову.

— Ти не погоджуєшся зі способами Данни, — припускає жриця.

Її голос деренчливий від старості, і дивиться вона на мене з розширеними зіницями.

О, клас. Тільки Данна відає, що вони там ковтають за цими колонами.

— Я вважаю, що це погана перевірка характеру, — відповідаю я.

— І все ж характер завжди виявляється в кровопролитті, чи не так? — Жриця дивиться на мене, проходить повз Ааріка, поглядом оцінюючи його, потім Кетріону, перш ніж звернути увагу на Дейна. — Вони зараз будуть домовлятися щодо зброї.

— Він битиметься без своєї найкращої зброї. — Я спостерігаю за спиною Ксейдена, коли він наближається до Кости та генерала.

— Думаю, ти можеш мати рацію щодо цього. — Жриця дивиться на стіну, де на варті стоїть Сґейл. — Ось чому я вирішила, що він не повинен битися один.

Перш ніж я встигаю її запитати, вона черкає лезом по руці Дейна, розрізаючи йому рукав.

От лайно!

Дейн шипить від несподіванки, потім хапається за рану. Крізь його пальці тече кров, крапаючи на камінь.

— Ні! — кричу я, простягаючи руку до Дейна.

— Боги, — шепоче Кет.

— Гаразд, — киває Дейн.

Ксейден повертається до нас. Між його бровами пролягає зморшка, а я за звичкою тягнуся до нашого зв’язку, знову стикаючись із жахливою пусткою.

— Я забороняю. — Аарік наближається до мене й виймає меча. — Я буду битися замість нього.

— Ти не можеш, — заперечливо хитаю головою.

Що це ще за довбане бажання померти?

У кутиках очей жриці виступають гусячі лапки від ніжної усмішки.

— Бачиш? Характер розкривається в кровопролитті. — Вона дивиться на Кетріону. — Ти чужинка, одягнена не так, як інші, але твоя присутність означає, що вони цінують тебе. — Її погляд перестрибує на Ааріка, і вона схиляє голову. — Ти принц свого народу, чесний, але нерозумний, якщо гадаєш, що зможеш пережити наших найкращих. Хіба ти не знаєш, що станеться з цими гарними зеленими очима, якщо ти ступиш на це поле бою? Навіть якщо ти погодився зі своєю смертю, Данна не вибрала тебе, щоб доводити свою майстерність сьогодні.

Аарік зціплює зуби.

— Ти найменша, — кидає жриця мені зневажливо, а потім звертається до Дейна: — Отже, тобі випадає битися поруч із вашим чемпіоном.

— Дейне... — Мені бракує слів. Якщо з ним щось трапиться через мої рішення...

— Щойно стало цікаво, — зазначає Терн.

— Це не цікаво. Це жахливо! — відрізаю я у відповідь.

— Я впораюсь. — Дейн вислизає зі своєї куртки й простягає її мені. — Я знав, на що йшов, коли погодився піти з тобою.

Ребра в мене напружуються, але я киваю.

— Будь обережним. — Я беру і його куртку, і він рушає до Ксейдена, який уже повертається, щоб перехопити його на півдорозі.

— Палта! — вигукує жриця, і її голос відлунює від каменю.

Охоронці схвально вигукують, коли другий близнюк ступає крок уперед.

З кінчиків його пальців скрапує кров.

Мій погляд стрибає на жінку-воїна, що залишилася, — на Марліс, але, на щастя, на її складених руках немає порізу.

— Скажи, ти сама обрала цей шлях? — Жриця підводить на мене свій досвідчений погляд.

— Моя мати... — починаю я, але потім згадую кожний той випадок, коли Дейн намагався витягнути мене з Квадранта вершників, і я спрямовую погляд вперед, туди де він і Ксейден підходять до своїх опонентів, щоб домовитися про зброю. — Я вибрала своє життя.

— Ах, тоді добре, що ми не завершили твого посвячення.

— Мого чого? — Що ж за зілля їм дають тут у храмах?

— Але хіба ти не прагнеш до храму? Зазвичай дотик викликає таку тугу, що ти не можеш не повернутися. Або, можливо, тепер ти віддаєш перевагу іншому богові? — Жриця дивиться на Терна, не звертаючи уваги на моє обурення, а потім ковзає очима на Ксейдена. — Я все ще бачу нас серед твоїх потенційних шляхів, якщо ти вирішиш піти оцим. Данна прийме тебе. Ще не пізно обрати її.

Я піднімаю брови на жінку.

— Я вибираю його.

Незалежно від того, говорить вона про Ксейдена чи Терна, моя відповідь однакова.

— Ах. — Жриця обертає кинджал у вузлуватій руці, тим часом краплі дощу продовжують падати. — Нехай буде так. Наша богиня вчить, що, хоча битви можуть виграти найсильніші воїни, вони також можуть бути програні нашими найслабшими. Обидва шляхи мають бути перевірені сьогодні.

Біль вибухає в мене на передпліччі, і за секунду жриця піднімає кинджал, по відточеному краю якого стікає свіжа кров.

Моя кров. Скидається на те, що я все-таки буду битися.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ ДРУГИЙ

Недивно, що за такого слабкого забарвлення рослинності для фарбування навіть найпростішого одягу потрібно в чотири рази більше індиго. Не можу не запитувати себе, що саме є винятком: кольори на нашому Континенті чи на острові.

«Аннбрієль: острів Данни»
старшого лейтенанта Ашера Дакстона

Кров стікає з мого лівого передпліччя, скрапуючи з кінчиків пальців.

У мене буде ще один такий шрам, як той, яким нагородив мене Тайнан під час Обмолоту. Скрегочу зубами крізь пекучий біль і дивлюся вгору.

— Вона зіткнеться з Марліс! — кричить жриця, і вояки позаду нас вибухають ревом захвату.

Ксейден смикається в мій бік, його очі спалахують чимось, що здається занадто близьким до жаху, щоб бути втішним, перш ніж він повертається до перемовин щодо зброї.

Марліс виходить на площу, розводячи м’язисті руки. З її руки стікає кров, розбризкуючись по камінню. Воїтелька рухається так, ніби звикла до ваги важких обладунків, і заправляє короткі пасма лляного волосся, кінчики якого пофарбовані червоним, за вуха.

Троє бійців. Це від початку було їхнім планом.

— Несправедливо! — Золотистий гнів тече по зв’язку у мої вени, розігріваючи мені шкіру.

— Твій гнів їй не допоможе. Контролюй себе, — вимагає Терн.

— Ні! — Аарік тягнеться до мене, а я тицяю йому в руки куртки Дейна та Ксейдена.

— Так.

Я наспіх знімаю куртку, щоб звільнити руки, і докидаю її до купи Ааріку, залишаючись у броні та нижній сорочці. Це майже полегшення в нудотну спеку.

— Не пускай його, — кажу Кетріоні.

Вона кривиться, але киває. Окремі краплі дощу охолоджують мою шкіру, коли я йду до центру площі та того, що ось-ось стане моїм шляхом.

Однак гнів Андарни не вщухає. Він зливається з моїм, наростаючи з кожним кроком. Я не слабка.

Поки я наближаюся, Марліс розглядає мене, а потім регоче, поводячи плечима.

— Я вкладала й більших, — кажу їй, стаючи між Дейном і Ксейденом.

Марліс піднімає брову, а мені цікаво, чи говорить вона спільномовою.

Уста Дейна смикаються, але він не перекладає.

— Усі троє повинні битись однаковою зброєю, — каже Ксейденові генерал у срібній формі, дивлячись на мене з жалем.

— Тоді кинджали, — відповідає Ксейден.

Я рвучко повертаюся до нього.

— Ваші мечі — ваша найкраща...

— Кинджали, — повторює Ксейден генералові, викликаючи глузливі посмішки в трійки наших супротивників.

— Згоден, — втручається Дейн.

Я могла б їх переконати. Це ж моя місія. Та хоча вибір кинджалів дає мені перевагу, вони обидва смертельно небезпечні з будь-якою зброєю.

— Згодна.

— Домовились, — ствердно киває генерал, і троє інших починають роззброюватися, віддаючи зброю служителям храму, які потому поспішають у наш бік. — Троє найкращих.

Ксейден і Дейн віддають свої мечі служителю.

Я кидаю швидкий погляд на блакитні мантії, але дівчинки з таким волоссям, як у мене, немає. Мою увагу привертає рух праворуч, і коли я дивлюся на статую Данни, то майже можу присягнутися, що її очі зблискують на мене золотим світлом.

Добре було б, якби Андарна хоч раз залишилася там, де я її прошу.

— Використовуй свою швидкість, — інструктує мене Ксейден, знімаючи всю зброю, крім чотирьох кинджалів, які він тримає в піхвах з боків. — Ціль...

— Стій. — Я кладу руку йому на груди й суплю брови, відчуваючи, як швидко б’ється його серце. Крапля дощу бризкає на моє передпліччя. — Це просто спаринг поза матою. Дейн виграє свій поєдинок. Ти виграєш свій. Я виграю свій.

У Ксейдена заграли жовна.

— Хай що ти робитимеш, не дивись на мене. Ти не можеш дозволити собі відволікатися. — Я поплескую його по грудях. — І не вмирай.

Відступивши на три кроки, щоб опинитись поза його досяжністю, я витягую два своїх кинджали.

Потім стаю перед Марліс. Моя оцінка була майже правильною: вона вища за мене щонайменше на двадцять сантиметрів і на добрих двадцять кілограмів важча. Розмах рук і сила теж її, тому спритність і швидкість будуть моїми.

Дейн і Ксейден розвертаються до своїх супротивників, стаючи на достатній відстані по обидва боки від мене, щоб дати достатньо місця для маневру.

— Почали, — наказує генерал.

Усі інші покидають площу.

Моя увага зосереджується на Марліс, котра самовдоволено щириться широким ротом і відразу вихоплює лише один зі своїх двох кинджалів, починаючи кружляти навколо мене.

Це просто спаринг. Ксейден і Дейн на інших матах.

Поїхали.

Я перекидаю лівий кинджал, щоб затиснути його за вістря, а інший повертаю, щоб лезо йшло паралельно до моєї руки. Марліс двічі робить фальшивий випад, намагаючись вивести мене з рівноваги.

Якби я була трохи більше наляканою і трохи менше злою, може, воно і спрацювало б. Замість того щоб купитись і послизнутися на мокрому камені, я різко змахую лівим зап’ястком, кидаючи кинджал їй у плече.

Марліс, як і очікувалося, ухиляється, і лезо пролітає повз. Користуюся нагодою і кидаюся на неї, замахуючись правим кинджалом у бік її тулуба, щоб полоснути по грудях — тут не буде проникних ударів. Я не хочу, щоб вона померла, я хочу, щоб вона просто здалася.

Хтось кричить біля мене, але я не зводжу погляду з Марліс. Дейн може впоратися сам. Він мусить.

Марліс ковзає назад із розгубленою усмішкою, уникаючи кожного мого удару. Швидше. Я вкладаю свою енергію у швидкість і кидаюся, нарешті досягаючи контакту вздовж її ребер — єдиної ділянки, яка не захищена нагрудною пластиною. Коли я відступаю, кров забарвлює її срібну форму, але я недостатньо швидка під час відступу. Марліс шипить і тієї ж миті завдає удару своїм кинджалом, встромляючи його в мій бік з такою силою, що я чую, як у мене тріщить ребро.

Її клинок черкає по драконячій лусці, і від удару я відсахуюся вбік, контрольовано, глибоко вдихаючи, щоб заблокувати нудотний біль, що проривається під лівою рукою. Жоден ментальний трюк у моєму арсеналі не може стримати хвилі пекучого болю, аж до зірочок в очах, але мені вдається придушити крик, який підбирається до горла, коли водночас за спиною брязкає сталь. Я не буду відволікати Ксейдена. Адреналін зашкалює, протікаючи крізь мене, як сила.

Марліс збентежено витріщається на свій клинок, а потім піднімає погляд на мене, дивлячись із моторошним захопленням і легким відблиском того, що, як мені здається, може бути визнанням.

— Я зніму свою броню, якщо ти теж це зробиш, — пропонує вона спільномовою, даючи мені дорогоцінні секунди, необхідні щоб пережити найгірший біль.

— Я пас.

Марліс надто висока, щоб я могла ризикнути перечепити її за ногу, і надто сильна, щоб дозволити собі відкритись більше, ніж потрібно. У мене є перевага тільки в кидках та важелях, щоб вивести її з рівноваги, а це означає необхідність підійти ближче. Я згинаю два пальці лівої руки, кидаючи виклик, тоді як дощ починає лити як з відра.

Очі Марліс спалахують, і вона відводить зап’ястя назад.

Я вже падаю, коли вона кидає.

Лезо пролітає над головою так близько, що я чую його посвист, а потому ритмічне гупотіння чобіт по мокрому каменю. Обережно, щоб не впустити клинка, я щосили відштовхуюся руками і втягую ноги під себе за мить до того, як вона добігає.

Марліс тягнеться кинджалом до мого горла, і я відстрибую назад, коли чую, як Ксейден шипить від болю.

Я борюся з кожним інстинктом, що каже перевірити, як там він, і піднімаю праве передпліччя, блокуючи наступний випад Марліс. Вона б’є з такою силою, від якої мені тріщать кості, і розтинає передпліччя.

Зараз.

Я випускаю клинок, використовуючи кожну секунду до того, як мене накриє біль, і слідую за її ударом униз своєю закривавленою рукою, сягаючи до її зап’ястя. Дощ робить її шкіру слизькою, але я міцно хапаю і, використовуючи плече як важіль, тягну її руку до землі, а потому і тіло, користаючись із її власної інерції.

Марліс спотикається, і я використовую цей момент, рвучко піднімаючи торс і хапаючись за її коліно. Я притискаю його до грудей, переплітаючи пальці, а потім швидко вдаряю плечем у проміжок між її стегном і тазостегновим суглобом.

— Швидше! Аетос уже непритомний! — попереджає Андарна, тоді як Марліс кидається на мене, а її лезо летить мені в обличчя.

Чорт.

Міцно тримаю ногу Марліс і навалююся всією вагою на її суглоб, підсікаючи її та змушуючи завалитись на спину.

Її лезо брязкає об землю, і вона падає, як повалена статуя, вдаряючись спиною об каміння. Марліс кричить, але я тримаю її за ногу, і, лише коли вона намагається вивернутися з-під мене, перекидаючись на груди, я відпускаю, пірнаючи їй попід руки.

Я викручую зап’ястя супротивниці за спину, і металева пластина на її грудях шкрябає камінь, а потім сідаю, фіксуючи її руки на місці своїми стегнами. У небі над нами спалахує світло, дощ ллє потоками.

— Ні! — кричить Марліс, вигинаючись, щоб скинути мене.

— Так. — Я дістаю кинджал і притискаю вістря до її шиї під гуркіт грому. — А тепер здавайся!

Швидкий погляд ліворуч від мене підтверджує оцінку Андарни. Дейн лежить на землі непритомний, навколо його плеча розпливається калюжа крові, а чобіт Палти притиснутий до його шиї.

— Ніколи. — Марліс напружується піді мною.

— Я тебе взяла! — Кров тече по моїй руці, змішуючись із дощем і перетворюючи колір її туніки на поплямлений відтінок рожевого.

— Можливо, — визнає Марліс, повертаючи обличчя праворуч і притуляючись щокою до землі. — Але Коста взяв його.

Тримаючи лезо біля її шиї, я кидаю погляд праворуч, а потім вимушена зробити це ще раз.

Коста припечатав Ксейдена лопатками до каміння і тримає кинджал за лічені сантиметри від його обличчя. Той не дається, обидві його закривавлені руки обхопили зап’ястя Кости, щоб не дати лезу опуститись, але воно повільно знижується під вагою супротивника.

НІ.

— Будеш тримати мене? Чи допоможеш йому? — видихає Марліс. — Вибір-вибір.

Ксейден за кілька секунд від того, щоб той клинок торкнувся його обличчя, і лише боги знають, чи дихає Дейн під тим чоботом.

Лють пожирає мене від маківки і донизу, вирує в моїх венах спекотною хвилею, від якої дощ аж шипить на моїй шкірі. Я забираю свій кинджал від шиї Марліс, перевертаю його й кидаю одним плавним рухом.

Мій клинок встромляється у м’ясисте плече Кости, і той реве, його тулуб охляв на одне серцебиття, яке знадобилося Ксейденові, щоб вибити зброю супротивника. Зброя ковзає по камінню, а я негайно відводжу погляд, замінюючи кинутий клинок іншим зі свого стегна, притискаючи його вістря до шиї Марліс, на що знадобилося менше ніж секунда.

— Здавайся! — вимагаю я, а гнів палає так глибоко, що сягає кісткового мозку.

Краєм ока я бачу, як Ксейден б’є Косту в обличчя, потім висмикує мій кинджал із плеча суперника й підносить до його горла.

— Ні! — кричить Марліс, аж раптом повітря заряджається у спосіб до болю мені відомий.

Ми тут у небезпеці.

— Здавайся, курва! — Жар виривається з мене і розтріскується разом з моїм голосом.

Блискавка лупить вниз, б’ючи наліво і направо. Скеля тріскається. Одразу ж гримить грім, стрясаючи землю й залишаючи по собі лише ляскіт дощу і тишу.

Я здригаюся, але мені вдається не втяти шию Марліс.

— Я здаюся, — шепоче Марліс, її очі широко розплющені. — Я здаюся! — кричить вона.

Коста шарпається головою в наш бік, і Ксейден валить кулаком йому в щелепу. Боєць гепається як підтятий, знепритомнівши.

— Вона... здається! — кричить генерал, і вбігають гвардійці.

Я забираю лезо й злажу з Марліс, а тоді, хитаючись, підводжусь на ноги. Удалині тріщить блискавка. Палта відступає і, на моє полегшення, Дейн наче дихає, а Кет і Аарік мчать до нього.

Дощ стікає по моєму обличчю, коли я дивлюся вгору й бачу Андарну між Сґейл і Терном на стіні, її луска з тривожною швидкістю брижиться різними відтінками чорного.

— Все добре? — запитую її.

— Я... люта, — каже Андарна, її голова хитається, як у змії, а передні кігті кришать по краях кладку стіни. — Їхні закони говорять про один двобій, а не про три.

— Це була ти?

Ксейден підходить до мене, і я тут же беруся перевіряти, чи немає в нього травм. Зараз є два порізи на руках, один з яких обов’язково потрібно буде зашити, а щелепа вже вся в синцях.

— Блискавка. Це була ти? — повторює Ксейден, піднімаючи моє підборіддя великим і вказівним пальцями й зазираючи в очі.

— Ні, — хитаю головою. — Я маю на увазі... — Спека. Гнів. Спалах. Дивно. — Просто збіг. — Або Данна. — Тут немає ніякої магії.

— Так, немає. — Між його бровами залягають дві зморшки, і погляд ковзає по мені, аж поки не завмирає на моїй руці. — Блін, ти порізана.

— Не гірше, ніж ти, — кажу йому, тим часом дощ уже слабшає. — Але я думаю, що вона зламала мені ребро.

Ксейден заплющує очі, потім охоплює мою потилицю і міцно цілує в чоло.

— Дякую. Цей кидок, напевно, врятував мені життя.

— Добре, що я не схибила, інакше не думаю, що ти сказав би це.

Моя рука тремтить, коли я вкладаю кинджал у піхви, а його рука зісковзує.

— Ти ніколи не хибиш. — Ксейден дивиться над моєю головою. — Схоже, Аетосу доведеться накласти на плече кілька швів, але Аарік уже приводить його до тями.

— Я ж сказала, що зі мною все гаразді — вигукує Марліс позаду мене.

— Так, ваша величносте, — відповідає хтось.

О, ні, ні, ні. Мені перевертається в шлунку. Будь ласка, тільки не кажіть мені, ніби щойно я приставляла лезо до горла королеви Аннбрієлю.

Поволі обертаюся, щоб зустрітися поглядом з тим, що, як я була переконана, ось-ось стане загоном королівських катів. Шеренга гвардійців завмерла на шанобливій відстані позаду Марліс, яка стоїть на кілька метрів попереду, схрестивши руки на панцирі.

— Ну? — запитує вона, роздратовано зціпивши рота. — Двоє з трьох перемогли. Ви заслужили свою аудієнцію.

Моє серце починає битися вдвічі швидше.

— Я не знала, хто ви.

— Тобі не треба було цього знати. — Марліс схиляє голову набік. — Ти будеш говорити, чи все це надаремно?

— Аарік... — Я дивлюся на наших друзів.

— Я розмовляю лише з тими, хто кращий за мене, — перериває Марліс. — А ти марнуєш мій час, амарійко.

Вона кидає в мене цим словом, як образою.

Щоб підбадьорити себе, глибоко вдихаю і піднімаю підборіддя.

— Ми прийшли з двох причин. По-перше, ми шукаємо драконів сьомої породи.

Марліс примружує очі.

— Якщо вони й існують, то все одно цей острів не бачив вогнедишних уже багато століть. Боюся, ви прийшли даремно. Яка ваша друга мета?

Це не такий уже й нищівний удар, враховуючи, що я вже здогадувалася про це, але сумний імпульс розчарування, що йде по зв’язку зверху, свідчить про те, що Андарна не поділяє мого спокою.

— Союзники, — кажу королеві Марліс. — Ми ведемо війну, яка може забрати життя всіх на Континенті, і нам потрібні союзники.

— І ти думаєш, що ми будемо битися за вас? — Марліс пильно розглядає мене так, наче в мене виросла ще одна голова.

— Я сподівалася, що з нами.

— Гм... — Вона дивиться на Ксейдена, а потім зводить погляд догори на стіну. — Ви не можете дозволити собі наші послуги.

— Може, спробуєте перевірити?

Сподіваюся, Аарік пробачить мені, бо я пообіцяю усе, що є в скарбниці.

— Як ти це зробила? — запитує Марліс.

— Збила вас із ніг? — перепитую я, тим часом буря вщухає і дощ переходить у мряку. — Це було питання важелів, прицілювання на ваш суглоб, щоб збити вас з рівноваги...

— Я знаю, як діють важелі, — огризається вона. — Ти звалила мене з тієї простої причини, що я недооцінила твоєї вправності і підпустила тебе занадто близько, тому ти й вибила мене з рівноваги. Як тобі це вдалося? — Вона тицяє пальцем позад мене.

Обертаюся, стежачи за її жестом, і затинаюся, підшуковуючи слова. Терасові уступи для сидіння, витесані в стіні, розкололись посередині, а скеля обгоріла в місці, куди вдарила блискавка.

— Це не я, — відповідаю, повертаючись до королеви обличчям. — У вас тут немає магії, якою я можу орудувати.

Ксейден підходить до мене, Аарік заразом допомагає Дейнові підвестися, підтримуючи його за голову.

— І все ж ти зруйнувала те, що простояло сімсот років до твого приходу. — Очі Марліс трохи примружуються. — Можливо, це справді Зігнал благословляє тебе. Щасти тобі в пошуках того особливого острова. Вони, ті острови, мають паскудну вдачу.

— То ви не будете воювати разом з нами? — запитую я, намагаючись не губити теми й відчайдушно зберігаючи надію. Жодна інша армія не буде такою ефективною.

— Мені здається, поки що я віддаю перевагу підходу Девереллі до цієї справи, а не альянсу, — відповідає вона. — Ви можете знайти притулок у наших джунглях і маєте право полювати для себе та своїх верхових тварин, якщо вам знадобиться перепочинок на нашому острові. Але що стосується війни на вашому боці, то боюся, що ціна буде такою, яку ви не захочете платити. — Королева розвертається, щоб піти.

— Чого ви хочете?! — кричу їй услід, поки Аарік, Кет і Дейн прямують до нас. — Принаймні назвіть свою ціну.

— Того самого, чого жадають усі на островах. — Марліс робить паузу й озирається через плече. — Драконів.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Не плутайте драконові узи з вірністю. Якщо ви очікуєте, що дракон віддасть перевагу своєму вершнику, а не добробуту свого виду, готуйтеся до двох речей: розчарування і смерті.

«Польовий довідник з різновидів драконів»
полковника Каорі

Площа затихає, але принаймні з трьох драконів позаду мене не виривається полум’я, хоча двоє з них, я знаю, розлючені.

Ксейден напружується, а наші товариші по рою швидко шикуються з іншого боку від мене.

— Ви ж не серйозно про це? — хитаю головою через безглузде припущення королеви Аннбрієлю.

— Ми хочемо драконів, — повторює вона, роздратовано киваючи. — Звісно, не зовсім дорослих. Ваше суспільство дозволило стати їм надто свавільними, надто зарозумілими.

— Я покажу їй зарозумілість, — погрожує Терн, і я здригаюся від жахливого звуку, який він видає, шкребучи кігтями по кам’яних стінах.

— Не треба, — наполягаю я, поки Мольвік і Кет водночас важко приземляються поруч з іншими, зрушуючи гребінь стіни.

Королева повністю повертається й вигинає брову, наче Терн щойно підтвердив її думку.

— Принесіть нам, скажімо, дванадцять яєць — по два від кожної породи — і я приведу свою армію на Континент.

Яєць? У мене холоне в шлунку, і я відступаю на крок, а Терн застережливо гарчить. Друге Кровланське повстання. Тато мав рацію. Але вони шукали Перохвостів не через їхні обдарування; це було тому, що вони вважали їх... піддатливими?

Сґейл зістрибує зі стіни, приземляючись за кілька метрів ліворуч від Ксейдена. Запах сірки наповнює повітря, коли вона опускає голову, оголюючи зуби, з яких скрапує слина.

Декілька гвардійців кидається до воріт у верхній частині сходів, але більшість залишається.

Це вражає.

Королева Марліс дивиться на Сґейл у цілковитому захваті.

— І що ж ти там говориш?

— Якщо ви хочете бути вершницею, квадрант приймає тих, хто перетне Парапет п’ятнадцятого липня. — Біль у моїх ребрах починає пульсувати, бо адреналін уже спадає. — І то саме дракони вибирають собі вершників, а не навпаки.

— Королева, звісно, гідна бути вершницею. — Марліс піднімає руку, ніби справді хоче доторкнутися до Сґейл.

Гарчання Сґейл наростає, і вона відкриває щелепу...

— Повірте мені, титули її не вражають. — Ксейден повертається до Сґейл: — Якщо тобі хочеться, то я зрозумію, але її смерть була б надзвичайно незручною. Можеш вибрати гвардійця чи когось іншого?

Абсолютна відсутність емоцій у його голосі змушує волосся на моїй шиї стати дибки.

Золотисті очі примружуються на нього, але Сґейл повільно стискає зуби.

— Навіть сама лише думка, що ми можемо прийняти цю пропозицію, робить вас негідною, — кажу королеві. — Ми не торгуємо драконами.

— Я так і думала. — Марліс опускає руку. — Притримайте своє обурення, принаймні поки що. Але приходьте знову, коли будете у ще більшому відчаї. З того, що я знаю про драконів, вони дуже віддані своїм і будуть захищатися до кінця, то, може, дюжина яєць — не така вже й погана ціна за порятунок решти.

Не кажучи більше ні слова, вона в оточенні охоронців піднімається терасою до воріт.

Посвячена.

Я дивлюся в бік храму, але там не видно блакитної туніки, а загін гвардійців у срібних одностроях, які стоять на вахті перед сходами, слугує достатнім попередженням, що на нас більше не чекають.

Пошук нашої покинутої зброї і час, необхідний для повернення на галявину, займає годину, перш ніж ми вертаємо на місце. Трейґер поспішає до Кетріони, але вона спрямовує його до Дейна, туди, де навпроти приземляються Терн і Андарна. Через постійний пульсуючий біль в руці та ребрах я злізаю з Терна так повільно, що відчуваю спокусу заснути просто в клятому сідлі і не знімати польової куртки з мого порізу. Але врешті спускаюсь на землю. Здебільшого тому, що знаю: Терн не дасть мені спокою, якщо я цього не зроблю.

— Ти орудувала? — Міра виникає просто переді мною, перш ніж я встигаю ступити кілька кроків.

— Що? — Я тримаюсь за ребра й бачу, як солдати Аннбрієлю відступають у джунглі.

— Ти орудувала? — повторює Міра, хапаючи мене за плечі й розглядаючи моє обличчя. — Аарік і Кет розповіли мені про те, що сталося.

— Розслабся. — Я піднімаю брови, дивлячись на стривожену сестру. — Ми потрапили в бурю. Блискавка вдарила кілька разів і, на щастя, дуже близький удар налякав королеву до усрачки. Тут немає ніякої магії. Чому я повинна постійно нагадувати людям про це? Ти можеш орудувати?

— Ні, авжеж, ні. Але ти все одно ще можеш говорити зі своїми драконами. — Міра зітхає й опускає руки, коли наближається Ксейден. — Мені шкода, що вони не підуть на альянс. Я думала, що наш найкращий шанс — острів, вірний Данні.

— Я теж. — Я насуплююся, пригадуючи жрицю. — Коли моє волосся стало сріблястим на кінчиках?

— Стало? — Вираз Міри віддзеркалює мій власний. — Воно таким виросло. З тобою все гаразд? Я думаю, що Дейн знепритомнів.

— Зі мною все гаразд, — запевняю Міру, коли до нас підходить Ксейден.

Звісно, що мої батьки не посвячували мене. Ця практика була заборонена ще в двохсотих роках, а в Поромієлі навіть раніше.

— Верховна жриця просто наплела якісь дивні дурниці, щоб спантеличити мене.

І я здуру дозволила їй це. Маю бути розумнішою.

— Упевнена, що вона хотіла цього, — каже Міра. — Як це стосується твого волосся?

— Я бачила дівчину з таким же волоссям, як у мене.

— Справді? — Міра супить брови. — Дивно. Не схоже, щоб у нас були родичі на островах.

— Точно? Ніколи не думала, що це може бути спадковим... — Я смикаюсь, бо мої ребра протестують проти глибокого вдиху.

— Тебе треба перебинтувати. — Ксейден стискає уста. — Можливо, серед нас немає відновника, але ми можемо принаймні зафіксувати кістки на місці, щоб ті заживали, а Трейґер має перевірити, чи треба тебе зашивати.

— Це тобі треба накласти шви, — сперечаюсь я. — Але так, щоб потім забинтувати. Давай переконаємося, що всі готові до якнайшвидшого від’їзду. Я не хочу залишатися тут ні на мить довше, ніж потрібно.

— Згода.

Після відпочинку грифонів протягом, як порадив Дрейк, цілого дня і тринадцятигодинного перельоту, настав ранок, і ми приземляємося на скелястому узбережжі на краю Відіріса, столиці острова Гедотіс, збудованої з кремового каміння.

Мушу визнати, що це острів, який мені дуже приємно досліджувати. Ціла спільнота, принципи якої ґрунтуються на знаннях і мирі? Так, будь ласка.

Погода тут, на далекому півдні, трохи прохолодніша, і я знімаю рукавички, перш ніж злізти з дракона. Мої забандажовані ребра волають, коли я їх зачіпаю, і я завмираю на хвильку, щоб пропустити через них повітря, а тоді вже рухаюся далі.

— Рослинність тут ще блідіша, — пробиваю я по зв’язку, чавлячи під черевиком ледь зеленувату морську траву.

Навіть поодинокі кущики...

Зачекайте.

Присідаю біля колючої ожини, звернувши увагу на дев’ятикутне листя, тоді нахиляюся ближче.

— Це схоже на тарсилу, але кора майже біла.

— Можливо, що далі від Континенту, то слабша магія? — міркує Терн. — Хоча я не розумію, як це магія може бути набагато слабшою, адже вона тут взагалі відсутня.

— Не подобається мені це місце. — Андарна шкребе кігтем по траві, вигрібаючи лише вологий пісок. — Мій рід тут не оселився б. Треба звідси забиратись.

— Загреби пісок назад. Варто принаймні роздивитись. Крім того, де краще шукати ліки для Ксейдена, як не на острові мудрості?

Я дивлюся на місто, коли до мене підходить Ксейден.

— Воно красиве, але все якесь... одноманітне.

Приблизно за двадцять метрів стоїть один ряд торговельних яток, а потім починаються триповерхові будівлі. Усі вони однакового кольору, з вікнами на однаковій відстані, під кожним у кошиках висять однакові неяскраві квіти.

— Вони зруйнували оригінальні споруди близько ста п’ятдесяти років тому і відбудували заново з тим, що тато називав словом намір.

— Це трохи непокоїть, — погоджується Ксейден, дивлячись за наші плечі. Крихітні порізи на його щоці та лобі зникли, але синець уздовж щелепи сьогодні на вигляд ще гірший. — А порту немає. Це прибережне місто без порту.

Усі торгові судна стоять на якорі біля берегової лінії, а під час польоту ми проминули декілька шлюпок. Маленькі човни вздовж узбережжя зарились у пісок, наче покинуті. Для острова мудрості це далеко не найлогічніший підхід.

— Отже, це знову ти, так? — запитує Рідок, підходячи зліва з Кет і Марен. — Ти повинна скласти іспит чи щось таке, щоб ввійти до міста?

— Один із нас має виявити мудрість, щоб зустрітися з тріумвіратом, — відповідаю я.

— Не можу повірити, що вони обирають людей на високі керівні пости, — бурмоче Кет, пильно дивлячись на місто так, ніби воно кусається. — Міські ради? Гаразд, але як можна підтвердити, що хтось володіє навичками урядування, якщо його не навчали від народження?

— Те, що тебе навчали від народження, не робить тебе більш кваліфікованим, — заперечує Аарік, який стоїть праворуч, поруч із ним — Трейґер. — Чи хтось із вас направду у захваті від перспективи опинитись під керівництвом Голдена?

Кетріона морщить ніс.

— Вагомий аргумент, — зазначає Трейґер.

Стривайте, мені це тільки здалося, чи Кет справді всміхнулася йому?

— Не тільки тобі, — зазначає Андарна.

— Дайте-но я гляну на руки. — Трейґер стає переді мною і Ксейденом, і таку Кет стежить за ним не відриваючи очей.

Витягую ліву руку зі своєї льотної шкірянки, Ксейден робить те саме зі своєю. Гримаса болю перекошує моє обличчя, бо закривавлений бинт прилип до рани і не знімається. Я обережно розмотую його, і з центру порізу, просто поміж шістьома стібками, котрі вчора наклав на руку Трейґер, сочиться крапля крові.

— На вигляд добре, — зауважує цілитель, нахиляючись до моєї руки, і я стримую посмішку, коли помічаю на його шиї синець, явно залишений губами. —

Ні інфекції, ні набряку. — Він супиться, дивлячись на останній стібок, який аж надто натягує шкіру. — Той, однак, здається, не хоче триматись.

— Буває. — Обертаю рукою. — Ти добре впорався зі швами.

— Дякую. — Трейґер лагідно всміхається, потім дивиться на Ксейдена. — Твоя черга... Дідько!

— Усе норм. — Рука Ксейдена червона й набрякла навколо глибокої рани, на яку довелося накласти чотирнадцять швів.

— Яке там норм?! — Підходжу ближче і розглядаю поріз. — Я принесла трохи мазі Лоріна з аптечки Бреннана. Це допоможе впоратися із запаленням і будь-якою незначною інфекцією, але треба якомога швидше нанести її на рану і залишити на декілька годин. — Пориви вітру присипають наші ноги піском, і я повертаюся спиною, якомога щільніше затуляючи руку Ксейдена. — Але не зараз, а коли ми виберемося з піску.

Ксейден киває і швидко замотує рану.

— Тому що це не спрацює, — кидається Міра на Дрейка, коли вони підходять разом із Ґарріком і Дейном, який обходить мертвого птаха.

Фу.

— Ще й як спрацює, — каже їй Дрейк з усмішкою, яка, мабуть, зачарувала б когось іншого, але лише ще більше розлючує мою сестру. — Ти формуєш двозубу структуру польоту Пелсона...

— А віверна заб’є тебе вдвічі швидше за розпорошення сил у тому середовищі, — Міра хитає головою.

Ми із Ксейденом знову натягуємо куртки.

— Ти явно не розумієш Пелсона. — Дрейк зводить руку до своєї кузини. — Скажи їй, Кет. У замкнутому середовищі маневр Пелсона...

— Ніфіга я не буду говорити Мірі, — хитає головою Кет. — Це все одно, що сперечатися із Сиреною.

— Та припини. Марен? Хто-небудь, підтримайте мене, — благає Дрейк.

Марен кривиться.

— Ти бачив її правий хук?

— Бачив, — зізнається Дрейк.

— Я знаю Пелсона, — заявляє Міра, переходячи ліворуч до мене. — Я докладно вивчала Пелсона, тому що це було моїм завданням — протидіяти вашим маневрам протягом багатьох років. І у тебе немає реальних прикладів, щоб підтвердити свою теорію. Просто перестань триндіти. — Вона оглядає мене, ніби очікує побачити нові рани.

— Зі мною все гаразд, — кажу я їй.

— Дрейку, ти починаєш мене дратувати, — попереджає Ксейден, поглядаючи скоса. — Припиняй. — Його тон крижаний.

Ґаррік дивиться в мій бік і стискає уста.

Звісно, щось настільки безневинне не могло викликати...

— У нас гості, — попереджає Терн.

Я переводжу погляд вперед і бачу пів десятка людей, які прогулюються по грубому дерев’яному хіднику, що з’єднує пляж із ринком.

— Ксейдене.

Він зводить голову і підходить до мене.

Група прибрана в туніки та сукні різних пастельних кольорів, з модним одним вільним плечем, що я бачила лише в книжках з історії або на сцені. Тканини розвіваються на вітрі під час руху, і всі незнайомці майже побожно витріщаються на драконів.

— Вони неймовірні, — із широкою усмішкою промовляє спільномовою чоловік середнього віку, що йде попереду. Його волосся має дві сріблясті смужки поміж рудих кучерів. — І варті того, щоб прийти до пляжу, аби привітати вас.

Складна парчева вишивка його туніки свідчить про багатство, як і блискучий червоний камінь на маківці його жезла.

Це найяскравіше буйство кольорів, яке я дотепер бачила на острові.

— І кого ми маємо за честь бачити? — питає Ксейден.

— Де мої манери? — Чоловік кладе вільну руку на серце. — Я Феріс, другий із тріумвірату. Іншим двом, звісно, подобається стояти на церемонії, але я не бачу користі в очікуванні зустрічі з вами, тому я тут.

Він схиляє голову в легкому поклоні, потім піднімає погляд і випростовується.

Я кліпаю і намагаюсь не витріщатися. Його очі такі блакитні, що насправді... аж фіолетові. А я собі гадала, що тато написав цю частину тому, дещо перебільшуючи.

— Ласкаво просимо до Гедотісу. — Феріс звертає свою усмішку до мене. — У вас дуже незвичайні очі. Не зовсім блакитні, чи зелені, чи золоті, а поєднання всього одразу. Неймовірно.

— Я щойно подумала те саме про вас, — зізнаюся я.

— Колір моїх очей досить поширений на нашому острові, — каже чоловік. — Я привів свою родину, щоб офіційно познайомитися з вами і провести вас нашим прекрасним містом. Якщо ви не проти, у нас знайдеться місце, щоб ви перепочили в нашому домі на північно-східному березі.

Феріс вказує на пляж, а потім озирається через плече.

— Кохана, ти не підійдеш привітатися? Я прошу вибачення за свою дружину. Талію, здається, полонили ваші чудові дракони.

— Я тут, кохання моє, — каже Талія, йдучи стежкою позаду нього.

Її блідо-зелене плаття й довге чорне волосся розвіваються на вітрі. Вона підходить до чоловіка й швидко переплітає їхні пальці, перш ніж звести погляд. Темно-карі очі жінки миттєво зупиняються на Ксейденові і спалахують від явного, відчутного шоку.

— Щось не так? — запитує Феріс.

Талія дивиться на Ксейдена з розпачливою напругою, що змушує нас почуватися незручно, і Ксейден вочевидь відчуває те саме, враховуючи, що він практично перетворився на кам’яну брилу поруч зі мною.

— О чорт... — Ґаррік сіріє на обличчі.

— Ксейдене? — шепоче Талія, піднімаючи руку, а тоді швидко опускаючи її. — Це справді ти?

Брови в мене підстрибують аж до моєї довбаної лінії волосся.

Ксейден тягнеться до мене і обіймає за стегно, наче мені потрібен захист.

— Мамо...

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

Це був досвід усього мого життя — провести ці місяці з людьми, які так само трепетно цінують знання, як і я. Але хоча їхній розум і мудрість надихають мене, їхня хитрість мене жахає.

«Гедотіс: острів Гедеона»
капітана Ашера Сорренґейла

Попри усі варіанти, як я уявляла собі знайомство з матір’ю Ксейдена, мені ніколи не спадало на думку, що я утримуватиму її в дверях спальні у її власному будинку, поки її син відмовляється бачитися з нею.

— Це дуже люб’язно з вашого боку... — Однією рукою я насилу втримую срібну тацю із закусками, яку Талія щойно принесла, а другою тримаюсь за золоту клямку. — Я простежу, щоб він отримав їх. І дякую, що надіслали наші листи.

Оскільки я переглядала зображення Фена Ріорсона, то можу точно сказати, що Ксейден ззовні схожий на нього, проте має й риси Талії. У нього її високі вилиці, довгі вії та навіть форма вух, але саме золоті цятки в їхніх очах роблять біологічний зв’язок незаперечним.

Сподіваюся, рід Андарни знає, як повністю відновити золото в Ксейденові.

— Щастя, що корабель, який прямував до Девереллі, був у гавані, ми встигли передати вашу кореспонденцію. — Талія використовує свою значну перевагу у зрості, щоб зазирнути через мою голову в нашу спальню. Її погляд сповнений такої туги, що жалість огортає мої груди, а потім стискає їх. — Я сподівалася, він захоче поговорити...

Він взагалі не бажає.

— Він відпочиває. — Я вимучую швидку, співчутливу усмішку й причиняю двері, звужуючи їй поле зору.

— А як же вечеря? Він повинен зустрітися з рештою родини.

Яка жахлива ідея. Ксейден від самого ранку майже у стані кататонії, а вона хоче влаштувати вечірку з людьми, яких він ніколи не бачив?

— Я попрошу, але це може бути занадто для нього...

— Тоді ми не поспішатимемо. — Обличчя Талії понурилось разом з її поглядом, і вона стиснула губи, від чого навколо рота утворились маленькі золотисто-коричневі зморшки. — Я була такою молоденькою, коли він народився, — шепоче вона, дивлячись на дверну пройму. — Ще такою юною, коли закінчився контракт. Я ніколи не думала, що знову побачу його, і тепер, коли він тут...

Сльози наповнюють її очі, коли вона повільно зводить погляд на мене.

— Ви розумієте, правда?

Що, в ім’я Амарі, я маю на це відповісти? Звісно, я не можу зрозуміти, як хтось міг залишити його, але...

— Скажи їй правду. Він ненавидить її, — пропонує Терн. — Як і Сґейл. Подательниці життя пощастило, що вона не обгоріла нині вранці, хоча я переконаний, що Сґейл все ще обмірковує свої варіанти.

Тому що це було б чудово для міжнародних відносин, враховуючи, з ким одружена Талія.

— Це його мати, — не погоджується Андарна. — Що б ти робила, Вайолет?

— Я не та людина, щоб запитувати мене про стосунки з матір'ю, — відповідаю.

Печаль розсікає швидко й глибоко, додаючи сили співчуттю, що тягнеться своїми крихітними щупальцями до мого серця.

— Я розумію ваше бажання його пізнати, — кажу Талії. — Він неймовірний з усякого погляду...

— Тоді ти дозволиш... — Вона ступає крок до мене.

— Вечеря, — кажу я, стоячи на своєму. — Я спитаю, чи захоче він повечеряти. Але якщо ні, вам також доведеться зважити на це. Ви натиснете, а він відштовхне вдвічі сильніше.

Талія спирається рукою на одвірок й замислено блукає поглядом.

— А якщо я пообіцяю, що ти отримаєш зустріч із повним тріумвіратом? Це ж те, що тобі потрібно, правда? Можливо, я зможу підказати деякі відповіді, на які вони очікуватимуть, щоб оцінити твою кмітливість.

Я кліпаю, і жалість відступає на сантиметр.

— Мені потрібно, щоб із Ксейденом було все добре. Якщо це означає підпалити цей будинок і піти, не зробивши більше нічого на цьому острові, то я дам йому смолоскип.

Блін, ця таця стає важкою.

Поза Талії пом’якшується, і жінка відступає. Її рука звисає додолу.

— Ти, мабуть, дуже його кохаєш, якщо ставиш його почуття вище за свою місію, — тихо каже вона, ніби це одкровення.

— Так, — киваю. — Це ніщо в порівнянні з тим, як він ризикував Аретією заради мене.

— Він ризикував Аретією, — шепоче Талія крізь безбарвну усмішку. — Тоді він теж тебе кохає. Його батько ніколи б не зробив... — Вона хитає головою, і її волосся шарудить по сукні на спині. — Неважливо. Повечеряти з ним було б більшим, ніж те, на що я коли-небудь очікувала. Я пошлю когось за декілька годин, щоб перевірити, чи не хоче він приєднатися до нас.

— Дякую.

Я чекаю, доки вона піде довгим кремовим коридором, потім зачиняю двері й про всяк випадок повертаю ключ.

Тоді беру тацю обома руками і йду шукати Ксейдена.

Апартаменти, які нам відвели, очевидно, призначені для поважних гостей. Вони мають високу склепінчасту стелю, меблі з вигадливим різьбленням, витончені зразки мистецтва і ліжко, на якому легко могли б спати четверо. Усе кремове з блідо-зеленим і золотистим відтінками, усе таке ідеальне, що межує з неприродно красивим, щоб його можна було торкатися. Наші чорні льотні куртки, накинуті на стільці при делікатному столику, здаються дуже недоречними, а наплічники та чоботи такі брудні, що я наполягла залишити їх у ванній кімнаті.

Я перетинаю простору кімнату по килиму, який м’який і ніжний під моїми босими ногами, і відчиняю одні з подвійних скляних дверей, що ведуть на криту веранду. Високий балкон з’єднує чотири інші спальні праворуч на цьому боці будинку, тож Ґаррік та Рідок сидять на краю балюстради спинами до океану.

Однак мене дивує, що м’якенький диванчик пустує.

Рідок зводить до мене брови і нахиляє ліворуч голову. Розумію натяк і прослизаю між хлопцями і декоративним столиком, що стоїть перед кушеткою, а вони зістрибують з поручнів.

— Удачі. — Ґаррік плескає мене по плечу, потому обидва виходять на веранду.

Знаходжу Ксейдена на затіненій підлозі між кушеткою і закутком поручнів, до яких прив’язана моя броня, яка сохне на океанському бризі. Він сидить, задивлений у далечінь, у штанях для спарингу та майці, притулившись спиною до стіни. Оголені передпліччя спираються на підняті коліна.

— Чиє там, внизу, місце для ще одного? — запитую я.

Ксейден кліпає, потім видушує із себе усмішку.

— Для тебе? Я піду на диван.

— Навіть не думай. — Я протискаюся вздовж поруччя, обережно, щоб не повертати тулуб і не зачепити ребра, потім сідаю й ставлю тацю на підлогу перед собою.

— Вони випали з твого наплічника. — Ксейден розтискає кулак, і в ньому два флакони, які дав мені Бодхі.

Лайно.

— Дякую. — Беру флакони й кладу їх до кишені штанів.

— Ця комбінація з двох дрібничок точно допомогла б мені отримати тебе вдома, якби я не припускав, що Сґейл підпалить мене за те, що я свідомо блокую зв’язок, хай навіть тимчасово.

Я ковтаю слину.

— Я мала сказати тобі, що в мене це є...

— Ти не повинна мені пояснювати. — Ксейден дивиться мені просто в очі. — Я радий, що це в тебе є. Я не хочу втрачати свій зв’язок зі Сґейл, навіть коли все ще можу використовувати свою печать для боротьби з венінами, особливо тому, що серед них є одна, одержима полюванням на тебе. Але не соромся запхати цю сироватку мені в горло, якщо в якийсь момент я не буду... собою. Я волів би бути безсилим, ніж потенційно завдати тобі болю. — Він дивиться на тацю. — Моя мати?

Гарна зміна теми.

— Вона принесла їжу, але насправді лише хотіла поговорити з тобою.

Крізь просвіти в поручнях я дивлюся на смугу піску, що зустрічається з океаном, і щільно стискаю губи. Поки Терн і Андарна засмагають на пляжі, Сґейл блукає вздовж лінії прибою, низько опустивши голову з примруженими очима.

— Вона чомусь тиняється туди-сюди, — каже Ксейден, коли Сґейл проходить повз. — Не те щоб я не міг щось у неї запитати. — Він самокритично пирхає. — Не те щоб вона відповіла.

— Вона схвильована.

Я дивлюся на його щойно оброблену рану. Добре, набряк уже трохи зменшився.

— Хвилюватися загалом не в її характері. Їй подобається розв’язувати нагальні проблеми, а з наслідками розбиратися пізніше. — Ксейден нахиляється і дістає з кришталевої чаші посиланий корицею сушений інжир, потім вивчає його. — Звісно ж, на ньому є довбаний цукор. Можна подумати, що спогад про цей один маленький факт із семирічного віку якось компенсує останні тринадцять років.

Ксейден знову нахиляється й опускає його на порожню тарілку, а я мовчу, сподіваючись, що він продовжить. Він ніколи раніше не говорив про свою маму.

— А я весь цей час думав, що вона живе в Поромієлі. Вона навіть не сказала мені, що вона з Гедотісу. Ніхто з них цього не зробив. — Ксейден відхиляє голову до стіни. — Тепер зрозуміло, чому її ніколи не відвідувала родина, чому вона була така захоплена всім кольоровим, а казки перед сном розказувала за горнятком аринмінтового чаю, пошепки оповідаючи історії про людей із фіолетовими очима, які жили без війни.

Хвилі розбиваються об пляж внизу, і Сґейл повертається, простуючи назад до нас.

— Подивися, чи буде вона полювати з іншими, — раджу я Тернові.

— Не соромся і запитай. А я подивлюся. Але переконайся, що стоїш біля води, аби загасити себе, коли вона тебе підпалить, — відповідає він.

— Це мінерал, який називається віладрит, — кажу Ксейденові, коли він струшує цукор із пальців. — Тато писав, ніби він такий поширений на острові, що є в усьому тому, що вони їдять і п’ють. Віладрит забарвлює світлий колір очей у фіолетовий.

— Мені подобається, що ти це знаєш. — Ксейден кладе руку мені на коліно. — Чи змінилися очі твого тата?

— Ні, наскільки я знаю. Вони завжди були горіховими, як у мене. — Я усміхаюся спогадам. — Гадаю, він не був тут досить довго.

Я досі не можу зрозуміти, коли тато встиг дослідити острови, але, можливо, бабуся знає, якщо я коли-небудь наберуся сміливості поговорити з нею, як це зробила Міра.

— Ми пробудемо тут лише стільки, щоб встигнути прочесати острів у пошуку драконів Андарниного виду і поговорити із членами тріумвірату. — Синець на Ксейденовій щелепі пульсує, коли він зціплює зуби. — І моя мати одружена з одним із них. Яка іронія.

Я обертаюся до нього й кривлюсь, бо мої ребра волають.

— Вона хоче повечеряти сьогодні.

— До біса. — Вираз Ксейденового обличчя змінюється на ту саму непроникну маску, яку він носив у моїй присутності минулоріч.

— Ксейдене... — Я притуляюсь до його щоки й гладжу великим пальцем шрам. — Не відштовхуй мене.

Його очі зустрічаються з моїми.

— Ніколи. — Просунувши руку мені за спину, Ксейден хапає мене за стегна обома руками й обережно садовить собі на коліна. — Я можу придумати набагато кращі способи провести вечір, ніж вечеря. — Він покусує зубами мочку мого вуха, і по моєму хребту пробігає дрож. — А ти не можеш?

Мені перехоплює подих від раптового припливу тепла, яке спалахує внизу живота, коли Ксейден цілує мене в шию, проводячи язиком по місцю, яке, як він знає, перетворює мене на калюжу.

— Жодної магії, — нагадує він мені, ковзаючи рукою по моєму животу. — Жодного ризику втратити контроль.

З моїх уст зривається стогін, коли його пальці пірнають мені під пояс, здебільшого тому, що те, що він пропонує, звучить неймовірно фантастично, але частково тому, що я хочу всього його. Мені не вистачає посиленого напору наших печатей, його тіней, що спалахують, тріску моєї блискавки, тієї інтимності, коли падають усі бар’єри і чуєш, як його голос наповнює мій розум. Мені потрібно відчути, як він розпливається під моїм дотиком. Втрата контролю є частиною того, що робить нас... нами.

— Жодних зіжмаканих простирадл, — продовжує Ксейден, засовуючи руку мені в трусики. — Жодних одногрупників за п’ять метрів від нас. Жодних недоладних вечер. Тільки ти, я і це ліжко.

Я стогну, миттєво згадавши, про що ми повинні говорити.

— Як би це чудово не звучало... — Мої пальці впиваються в його стегно, поки його рот грається з мочкою мого вуха. — Секс не вирішить справжню проблему.

Ксейден зітхає і врешті піднімає голову.

— Я знаю.

Я зриваюся з його колін, перш ніж передумаю й потягну його до ліжка. Різкий рух змушує мене зашипіти від гострого болю, коли я підводжуся і хапаюся за поручні обома руками, ставши обличчям до океану.

— Чорт... — Ксейден схоплюється на ноги й ніжно обіймає мене. — Мені дуже шкода. Я забув про твої ребра. Ти не повинна літати, не кажучи вже про те, щоб я повзав по тобі.

— Не літати — це не вихід. — Вдихаю через ніс і видихаю через рот, коли пік болю минає. — І ніколи не вибачайся за те, що торкався мене.

Ксейден опускає підборіддя мені на маківку.

— Я ненавиджу те, що ми не можемо тебе вилікувати.

— У житті без магії найкращі ліки — це час, — міркую я, а усмішка кривить мені губи, коли бачу Кетріону й Трейґера, які йдуть пляжем, взявшись за ручки. — Поглянь-но.

— Молодці вони. Він гинув за нею роками. — Ксейденові руки накривають мої на поручнях, а тепло його тіла рятує від холоду океанського бризу. — Тобі дуже болить? Я не хочу, щоб ти сиділа на вечері, якщо тобі зле.

Я не збираюся бути перешкодою, якщо він захоче поговорити зі своєю матір’ю, особливо знаючи, що я віддала б, щоб мати таку саму можливість зі своєю.

— Усе не так вже й погано, просто мені не треба провертати тулуб. Або дихати занадто глибоко. Або піднімати Андарну. — Жарт не спрацював.

— Отож ти можеш висидіти вечерю? — Переживання в його голосі змушує мене обернутися в його обіймах.

— Тільки якщо ти хочеш. — Я дивлюся на нього.

— Ти хочеш, щоб я це зробив? — Ксейден ковтає слину.

— Я не буду робити цей вибір за тебе. — Кладу свої руки на його груди, намагаючись пригадати, коли востаннє він був у чомусь нерішучим і зазнавав невдачі.

Ксейден примружує очі і відступає на крок.

— Ти думаєш, що я повинен, чи не так?

— Немає значення, що я думаю, — хитаю головою. — І я, мабуть, не та людина, щоб давати тобі поради з цього приводу...

— Тому що вона зачарувала тебе за три хвилини, які знадобилися їй, щоб просунути тацю у двері? — Ксейден збільшує відстань між нами, відступаючи на веранду.

— Тому що моя мама нещодавно померла.

Ксейден замовкає, а на його обличчі миттєво з’являється каяття.

— Пробач, Вайолет.

— Ти не мусиш вибачатися. Просто я кажу, що я не та людина, яку треба запитувати, чи варто провести вечір, розмовляючи з родиною, бо я віддала б усе за десять хвилин зі своєю. — Складаю руки на грудях, немов для молитви, аби горе залишалось всередині, де йому й належить бути. — У мене багато запитань, і я убила б за одну відповідь. Може, тобі варто поговорити з Ґарріком, бо будь-яка порада, яку дам тобі я, буде отруєна моїм горем. Ти повинен робити те, що найкраще для тебе. Із чим ти зможеш жити, коли ми заберемося звідси. Який би вибір ти не зробив, він, як на мене, буде правильним. І ти маєш усю мою підтримку.

— Я не знаю, чи існує правильний вибір. Вона не схожа на твою матір. — Ксейден закладає руки за шию, тим часом Сґейл знову проходить повз нас по своїх слідах. — Я цілком певен, що тобі потрібно десять хвилин. Я хочу їх для тебе. Правильно це чи ні, але все, що робила твоя мати, було для того, щоб захистити тебе і твоїх брата та сестру. Вона загинула, захищаючи вас.

— Я знаю, — ковтаю клубок, що наростає в горлі.

— Моя мати покинула мене. — Його руки звисають по боках.

— Я знаю, — повторюю я пошепки, а моє серце знову розривається через нього. — Мені дуже шкода.

— Чим вона, — Ксейден показує на двері, — заслуговує на мої десять хвилин, якщо, нагодувавши мене шоколадним тортом на мій десятий день народження, зникла пізніше тієї ж ночі? Я для неї виконання контракту. Більше нічого. Мені начхати, як вона на мене дивиться і на те лайно, яке вона, безсумнівно, наговорила про мене. Єдина причина, чому ми в її домі, полягає в тому, що вона одружена з одним із тріумвірату, тож я без проблем використаю це, щоб отримати те, що нам потрібно.

Із кожним словом у моїх грудях тріщить щораз більше, а потім все розривається на шматки. Я знала, що вона пішла, але не знала як.

— І не думай, що це якимось чином пов’язане з цим. — Ксейден показує на своє око. — Я свідомий того, що іноді мені бракує емоцій. Вам із Ґарріком не потрібно обмінюватися поглядами «ой, ні». Я вже це відчуваю. Це схоже на ковзання по замерзлому озеру, тоді як частинка мене, що зменшується, кричить, що я маю пірнати в ті частини себе, які обміняв, і ці почуття ховаються просто під поверхнею, але чорт, ковзання значно простіше і не таке заплутане. Це лайно? — Він тицяє пальцем назад у бік будинку. — Це брудно, болісно і викликає лють, і якби я міг віддати цю частину себе, то Малек мені в поміч, я б це зробив. Тепер я розумію. Це не тільки сила викликає залежність, свобода не відчувати цього теж таке робить.

— Ксейдене, — шепочу я, майже спливаючи кров’ю до того моменту, коли він закінчує.

Над верандою заклубочилась пара, і наші голови стрімко розвертаються до пляжу, де Сґейл стоїть на відстані корпусу Терна, задерши верхню губу і пильно дивлячись на Ксейдена.

— Припини ходити і з’їж що-небудь, — благає він її. — Я знаю, що ти голодна, і я терпіти не можу, що ти страждаєш так далеко від магії, тож вгамуй трохи біль і йди на полювання. Зі мною все гаразд.

Сґейл роззявляє пащу і реве так, що в мене миттєво закладає вуха. Скляні двері розчахуються, а маленький столик ходить ходором, допоки вона наостанок не клацає зубами. Ліворуч від мене з дерева злітають три ериси, а з дому вибігають двоє темноволосих хлопців подивитися, що то за переполох.

— Сґейл, — тихо кличе Ксейден, підходячи до краю веранди.

Вона ступає три важкі кроки назад, і моє серце завмирає, коли ледь не затоптує одного з хлопчиків задньою лапою, перш ніж злетіти в небо над будинком. Драконячий хвіст крутнувся так близько, що зітнув листя з дерев, перш ніж вона зникла.

Добре, що ериси полетіли.

— Принаймні вона вас не підпалила. — Терн швидко летить за нею, а слідом і Андарна, намагаючись повністю розправити крило.

Вони всі напружуються без своєї сили.

— Дідько... — Ксейден заплющує очі.

— Симеоне! Ґаю! — Одна зі служниць вибігає з дому трьома поверхами нижче від нас, високо піднявши спідниці, і мчить по піску. — З вами все добре? — кричить вона гедотісійською мовою.

— Це було неймовірно! — так само кричить у відповідь старший хлопчик, здіймаючи кулаки до неба.

— Ми можемо полетіти звідси, — пропоную Ксейденові. Я підходжу до нього й обіймаю за талію. — Просто зараз.

— Моя мати пере нашу форму. — Він закладає розтріпане пасмо коси мені за вухо.

— Що ж, нам буде холодно. Скажи слово — і ми поїдемо. — Я повертаю щоку й притуляю вухо до його серця. — Ти все, що має для мене значення.

— Як і ти для мене. — Ксейден опускає підборіддя на мою маківку. — Ми не можемо просто так проскочити цілий острів, — бурчить він, розводячи руки за моєю спиною. — Ми порушимо прямий наказ бути тут.

— Можемо. — Прислухаюся до рівного ритму його серця і спостерігаю, як покоївка метушиться навколо хлопців, які повертаються до будинку. — Ватага понишпорить і пошукає сліду того, чи не обрав рід Андарни найзанудніший острів, який міг колись називати домом, і ми потому рушаємо. За всю свою історію Гедотіс не вступав у війну і не приєднувався до жодного королівства, яке перебувало у стані війни. Вони не збираються нам допомагати. — Я проводжу рукою вгору і вниз по його хребту. — І ти знаєш, де зараз твоя мати. Якщо захочеш, можеш повернутися сюди. Це і будуть твої десять хвилин.

— А ти не сподіваєшся... — Його слова раптово уриваються, коли з будинку вибігає Талія, затиснувши в кулаках поділ своєї сукні.

— Хлопчики! — зойкає вона гедотісійською мовою, добігаючи до краю кам’яного дворика, а потім хапає дітей на руки. — З вами все гаразд?

Жінка відступає і змірює їх тим самим поглядом, який я зазвичай заробляю від Міри після бою.

— Ми круті! — запевняє її старший із широкою усмішкою. — Правда, Ґаю?

— Матусю, ти б бачила, як він реве! — додає молодший, похитуючи головою.

Матуся... У мене всередині все перевертається, а я маю надію, що помилилася із цим словом.

Ксейден напружується, і я чую, як швидко в нього починає битися серце.

— Я почула той рев, і цього було достатньо, аби розхвилюватись, — каже Талія хлопцям, проводячи руками по їхньому волоссю та щоках. — Але з вами все гаразд. З вами все гаразд, — повторює вона, киваючи. — Ельдо, приведеш їх до ладу? Тріумвірат приєднається до нас за вечерею, і Ферісові батьки хотіли б, щоб хлопці залишились у них на ніч.

— Авжеж, — відповідає покоївка і забирає дітей до будинку.

Талія залишається, плечі у неї тремтять, а вона спазматично переводить подих.

— Що вона сказала? — запитує Ксейден.

— Тріумвірат збирається на вечерю. — Спочатку я починаю від найпростішого. — А хлопці...

— Це її сини, чи не так? — Його тон переходить у крижану зневагу.

— Так, — шепочу я, тримаючи його міцніше, тоді як Талія повертається до дому, не підводячи очей.

— Старшому скільки? Мабуть, одинадцять? — Ксейденові руки опускаються. — Недивно, що вона ніколи не поверталася. Вона не просто вийшла заміж, вона створила цілу нову сім’ю. — Він невесело всміхається.

— Мені дуже шкода. — Я відступаю, щоб подивитись на нього, але вираз його обличчя безпристрасний.

— Ти не зробила нічого поганого. — Ксейден вивільняється з моїх обіймів, і мені стає страшенно прикро, коли він вислизає. — Це відчуття — я б його із задоволенням обміняв.

Це не тільки сила викликає залежність, свобода не відчувати цього теж таке робить. Його слова відлунюють у моїй голові, і новий страх пускає коріння, підступно гніздячись внизу мого живота. Чи знає він, що я принесла свій новий провідник? Що в моєму наплічнику є повністю заряджений шматок сплаву?

— Не обмінюй його, — благаю я, поки Ксейден дивиться на океан, а слова вириваються з мене все швидше, бо його погляд стає жорстким і він зводить захист, на подолання якого я витратила рік. — Біль. Бруд. Віддай це мені. Я витримаю. Я знаю, що це звучить смішно, але я знайду спосіб. — Я переплітаю наші пальці. — Я витримаю все, що ти не хочеш відчувати, тому що я люблю кожну частинку тебе.

— Ти вже тримаєш мою душу, а тепер хочеш мій біль? Ти стаєш жадібною, Вайолють. — Ксейден підносить мою руку до своїх уст і цілує пальці, перш ніж відпустити. — До біса все це. Вечеря з мамою звучить мило. Гадаю, не завадить вмитися.

Він залишає мене стояти на веранді, а мої думки мчать швидше, ніж міг би коли-небудь мчати Терн. Тріумвірат збирається. Вони перевірять нас сьогодні ввечері. І відіслали дітиськ.

Вони вважають нас небезпечними? А може, то вони такі?

Нам потрібна перевага. Що зробили б Рі чи Бреннан?

Лайно. Що в мене є із собою? Бреннан надіслав аптечку...

Бреннан надіслав аптечку...

Мені потрібна Міра.

— Андарно, коли ті хлопчики вийдуть із дому, простеж за ними якомога непомітніше, — пробиваю я по зв’язку.

— Ми плетемо підступи? Мені подобаються підступи.

— Ми плануємо.

За дві години я тримаю дорогоцінний скляний флакон обома руками, поки ми з Мірою йдемо вниз. Зараз не час бути незграбною. Ми швидко знаходимо Талію в трапезній, вона обговорює вечерю з худим чоловіком у блідо-зеленому фартусі, який витирає кінчики пальців блакитним рушником.

— Вайолет? — У її очах спалахує надія, і вона відпускає чоловіка, перш ніж рушити до нас. — Ти запитала в нього? — Її погляд перекидається на Міру.

Моя сестра, схрестивши руки, пильно оглядає стіл.

— Він сказав, що вечеря звучить чудово, — кажу Талії.

Це не зовсім брехня. Мої руки обхоплюють скляну пляшечку, закриваючи її вміст від сторонніх очей.

— Решта полетить, але шестеро з нас зможуть прийти. І я подумала, що це може послужити пропозицією миру між нами, і, можливо... — Я міцно стискаю губи і дивлюся на флакон.

— Припини теревенити і просто віддай їй, — наказує Міра з роздратованим зітханням. — Моя сестра надто ввічлива, щоб радити, як допомогти згладити ситуацію і зробити сьогоднішній вечір трохи менш незручним для всіх причетних. Він же нагадає Ксейденові про дім і все таке.

Талія піднімає брови, а я простягаю флакон із висушеними світло-зеленими листочками. Вона бере подарунок із розгубленою усмішкою.

— Це...

— Сушений аринмінт, — відповідаю я.

Боги, благословіть Бреннана.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

Бога мудрості найскладніше заспокоїти.

Здається, Гедеон відповідає лише тим, хто йому не молиться.

Посібник майора Рорілі «Як задобрити богів»,
друге видання

Трапезна така ж однотонна, як і решта будинку, і троє людей, які сидять за круглим столом, цілком злилися б із блідо-зеленою стіною, якби не їхні голови. Наїрі, Рослій і Феріс одягнені в священні церемоніальні шати, саме такі, як описав мій батько. Вони здаються доволі схожими на туніки писарів, навіть якщо пастельного блідо-зеленого кольору і їхні каптури не підняті. Шати, що не дратують око.

З-поміж десяти людей за столом Талія здається найбільш схвильованою, сидячи поруч із Ферісом, а Ксейден якось опиняється повністю у своїй стихії поруч зі мною. Зникли швидкі спалахи усмішок і ніжні дотики.

Чоловік, який сидить поруч зі мною у свіжовипраній формі, більше схожий на того, кого я зустріла біля Парапету в день Призову, ніж на того, в якого я закохалася. Він такий холодний, що я майже впевнена, що температура навколо нас от-от різко впаде.

П’ятеро офіціантів стоять поміж нами, і кожен з них тримає руку на сріблястому куполі, що накриває тарілки перед нами. Мій шлунок здригається, коли Феріс махає рукою. Офіціанти реагують на мовчазну команду, піднімаючи куполи, що накривають нашу вечерю.

— Тільки не голова. Тільки не голова. Тільки не голова, — наспівую я собі під ніс, але, як видно з косого погляду, яким Аарік стріляє в мене, сидячи справа, припускаю, що не така я вже й тиха, як думаю.

На щастя, на моїй тарілці смажена курка, картопля та якийсь гарнір, змішаний із цвітною капустою. Без голів.

— Ось нас і обслужили, — оголошує Феріс спільномовою.

— Ми дякуємо Гедеонові за цю поживу, — каже Наїрі, також спільномовою. — За мир на нашій землі, мудрість, яку він вважає за потрібне подарувати, і задоволення від процвітаючих стосунків. Ми возносимо йому особисте каяття за наш сьогоднішній недомисл у жертвоприношенні. Нехай лише наш розум знає голод.

— Нехай тільки наш розум знає голод, — повторюють гедотісійці, і я чомусь не дивуюся, що Аарік незворушний.

— Давайте їсти, — пропонує Феріс, беручи кришталевий келих, наповнений охолодженим аринмінтовим чаєм, і жестом звертається до мене. — І я дякую за ваш подарунок. Моя Талія задоволена, що може подати його.

— Я щаслива принести їй радість, — відповідаю я, і зависає незручне мовчання, поки Феріс тримає свій келих, ніби на щось чекає.

— Вайолет дуже люб’язна. — Ксейден киває на мене і робить глибокий ковток чаю, тоді ставить келих на стіл трохи різкіше, ніж потрібно.

Усмішка Феріса зникає, але потім він теж п’є. Ми всі п’ємо, проте це не полегшує незручності, коли ми приступаємо до їжі.

— Як вам наше місто? — запитує Рослій, і в куточках її карих очей збираються зморшки, коли вона усміхається.

— Важко сказати, враховуючи, що ми його не бачили. — Міра підхоплює кружальце лимона на краю тарілки й кидає його в склянку.

— Сподіваюся, ми зможемо завтра це виправити, — відповідає Рослій, вивчаючи Міру, наче вона знайшла гідну суперницю для шахової партії.

— Після того, як ми пройдемо вашу перевірку? — запитую я. — Це ж вона і є, правда? Ми не в офіційній обстановці, як це заведено, і немає свідків, але ви перевіряєте нас.

Кетріона кладе срібні прибори на тарілку, але Аарік копирсається в своїй курці абсолютно байдужий.

— Талія буде свідком. — Наїрі розрізає картоплю. — І ми подумали, що неформальна обстановка буде найкращою, враховуючи... е... делікатний характер стосунків.

Плечі Талії опускаються.

— Ви маєте на увазі, що я можу осоромити свою матір на людях браком мудрості? — Ксейден відкидається на спинку стільця і кладе руку на мої плечі. — Ти цього боїшся, мамо?

— Ні. — Погляд Талії перестрибує на Ксейдена, і її спина випробовується. — Моя стриманість щодо сьогоднішнього вечора пояснюється моїм соромом, бо я попросила Феріса про особисту послугу, щоб вам було затишніше під час розмови. Мене не хвилює твій інтелект, Ксейдене. Ти завжди був розумним хлопчиком.

Її рука тремтить, коли вона тягнеться до свого келиха.

— Скажіть мені дещо. Коли ви помираєте, ваші дракони теж гинуть? — запитує Феріс, змінюючи тему.

— Залежить від дракона, — відповідаю я. — Але зазвичай ні.

— Грифони помирають, — додає Кетріона. — Вони пов’язуються на все життя.

Феріс кліпає.

— Пов’язувати своє життя з життям іншого, особливо з кимось таким тендітним і крихким, як людина, здається безглуздою справою. — Його брови насуплюються. — Ти поважаєш свого грифона за цей вибір?

— Я поважаю її такою, якою вона є, і довіряю будь-яким рішенням, які вона приймає, — відповідає Кет. — Грифони, які пожертвували собою, пов’язуючись із людьми, дозволили нам виграти Велику війну та пережити століття воєн після неї.

— Говорить по-королівськи. — Очі Наїрі звернені до Кетріони. — Талія каже, що ти в черзі на поромієльський трон.

— Якщо королева Марая вирішить не мати дітей, тоді правитиме мій дядько, і зрештою, моя сестра теж стане чудовою королевою. — Кетріона виклично бере виделку й ніж, мовляв, спробуйте посперечатися зі мною.

Погляд Наїрі перебігає з Кет на Ксейдена та Ааріка.

— Тут так багато молодих членів королівських сімей. Так багато потенційних альянсів. Чому ви не уклали їх одне з одним? Здається... дурістю не творити майбутнього й не народжувати спадкоємців, які могли б об’єднати ваші королівства.

Курка застряє мені в горлі, але Міра кидає на мене погляд, мовляв, і ти можеш вірити цим людям? І це заспокоює моє серце.

— Мій брат буде королем, — каже Аарік, нарізаючи курку так, ніби він у якійсь харчевні. — Хоча він жахливий тип. Спадкоємці та альянси мене не хвилюють. Я воюватиму в цій війні, найімовірніше, помру і зроблю це, знаючи, що я захищав інших.

— Честь ніколи не дорівнювала мудрості. — Наїрі зітхає, потім дивиться на Ксейдена. — А ваша відмовка? Кілька місяців тому ми отримали новину, що вам було повернуто титул.

Це означає, що вони мають актуальну інформацію. Вони знали про повстання. Про страту Фена. Я глибоко вдихаю, щоб допомогти охолодити миттєвий, пекучий гнів, який обпікає моє горло, та обдаровую Талію не дуже доброзичливим поглядом. Вона знала і залишила його там, навіть не повернулася хоч один раз.

Ксейден підбирає шматок картоплі виделкою, але тримає руку на спинці мого стільця.

— Що ж, тоді ви знаєте, що я герцог, а не принц.

— Тиррендор — найбільша провінція Наварри, — мовить Талія тріумвірату, кидаючись на захист сина. — Більша частина його території лежить за межами їхніх захисних сфер, тому його вірність королівству завжди була... слабшою, ніж у інших. Мене не здивує і я зрозумію, коли під час цієї війни Тиррендор відновить суверенітет, тому довічний альянс, — її усмішка зникає, і вона дивиться на Ксейдена і мене, — був забезпечений. Але ви не...

Ксейден повільно жує, потім ковтає, поки всі дивляться на нього.

— Я не зобов’язаний обговорювати з вами особисте життя.

Талія здригається і кладе руки на коліна, але її увага перемикається на Кет.

— Заради богів, — бурмоче Кет, знову кладучи срібні прибори на таріль. — Я сказала «так», він відповів «ні». Він зустрів Вайолет, і тепер вони є... ними. Вони два наймогутніші вершники на Континенті, тож таким чином альянс із нею, мабуть, мудріший. Вони двоє могли б розколоти та змінити Континент, якби забажали. І крім того, я зараз із іншим.

Мої груди стискаються від приголомшливої вдячності, але Кетріона лише закочує очі, коли я зиркаю в її бік.

— Розірвати такий вигідний альянс — це... — Наїрі хитає головою до Ксейдена. — Нерозумно.

От лайно.

Вечеря стає мені в шлунку. Вони оцінюють не наш інтелект, вони розбирають життєвий вибір.

— Однак усе легко виправити, — каже Феріс, дивлячись на Наїрі та Рослій. — Це продемонструвало б велику мудрість і відданість своїм титулам, якби вони уклали контракт на три... чи, скажімо, на чотири роки?

Рослій киває на знак згоди.

— Достатньо тривалий термін, щоб забезпечити спадкоємця для Тиррендору та додати свіжу кров поромієльців у рід.

Мені зараз стане зле.

Ґаррік саркастично сміється.

— Якби кровна спорідненість дорівнювала вірності, ми б не перебували тут на допиті. — Ґаррік дивиться на Талію, яка сидить праворуч від нього. — Він ваш син, чи не так?

Та плескає трохи чаю на дно келиха.

— Шлюб за контрактом був би наймудрішим рішенням, — киваючи погоджується Наїрі, водночас ігноруючи слова Ґарріка. — Ми могли б укласти шлюб уранці в храмі, а завтра вдень вислухати те, що, без сумніву, буде благанням про допомогу в їхній війні.

Позаду мене скрипить дерево.

— Підготуйте папери, — каже Ксейден, хапаючись за мій стілець.

Жовч підступає мені до горла. Що в біса він робить?

Кет різко повертає голову в наш бік, Міра з Ґарріком витріщаються, а Аарік продовжує їсти.

Я хочу повернути цей клятий зв’язок зараз же!

— Ах, ось і все! — Феріс двічі плескає в долоні. — Яке чудове рішення. Може, зупинимося на трьох-чотирьох роках?

— На ціле життя. Усе, що менше, неприйнятне. — Ксейден ковзає рукою до моєї шиї. — Якщо треба для газет, її повне ім’я — Вайолет Сорренґейл. Два Р.

Я розриваюся між тим, щоб встромити кинджал йому в груди і розцілувати його до смерті.

Міра стримує посмішку.

— Моє прізвище пов’язане з титулом, але ми можемо взяти твоє, — пропонує Ксейден, і його погляд трохи пом’якшується, коли він дивиться на мене.

— Можна зробити через дефіс, — пропонує Ґаррік. — Або об’єднати? Ріорґейл? Сорренсон?

— Вони не це мали на увазі, — шепочу Ксейденові.

— Мені наплювати, що вони мали на увазі, — відповідає він на повний голос, і його пальці ковзають вгору та вниз по моїй шиї, коли він дивиться на членів тріумвірату. — Ви можете поставити під сумнів наші знання, перевірити нашу честь або відданість як вершників і льотчиків. Підсовуйте нам загадки, фальшиві сценарії, шахові партії — мені байдуже. Але якщо ви думаєте, що я покину єдину жінку, яку покохав уперше за життя, аби одружитися з жінкою, з якою не ладнаю, тоді брак мудрості — у вас, а не в мене.

— Це ж лише три роки, — благає Талія, у її очах з’являється паніка. — І тоді ви знову будете разом. І, поза всяким сумнівом, потенціал нашого альянсу, обміну нашими знаннями зробить цю жертву вартою. Подумай про Тиррендор.

Ксейден нахиляється вперед, і його рука зісковзує з моєї шиї.

— Ти не можеш знати, чим я пожертвував заради Тиррендору. Я втратив свого батька, свою свободу, свою найбільшу... — Він замовкає, а я кидаю погляд на підлогу, очікуючи от-от побачити тіні, що кружляють біля його ніг. — Вайолет — це єдиний вибір, який я зробив для себе. Я не пожертвую нею на три роки. Навіть на один день. Ти розуміла б це, якби не покинула мене, якби ти взагалі мене знала.

— Я не хотіла тебе залишати! — Талія заперечливо хитає головою, а Феріс несхвально супить брови. — Твій батько не дозволив мені взяти тебе...

— Не говори про батька. Я той, хто спостерігав, як він помирає. — Ксейден вказує на тавро, яке тягнеться вгору на його шиї. — Ти залишила дитину віч-на-віч з війною, яка, як ти знала, насувається на Континент, який, як ти знала, кишить темними володарями.

— Я не могла забрати тебе, — повторює вона. — Ти спадкоємець Тиррендору.

— Ти могла залишитися, — відповідає Ксейден, і моє серце болить від його крижаного тону, який, як мені відомо, приховує його справжній біль. — Ти могла бути моєю мамою.

Я гладжу рукою його коліно, бажаючи хоч трохи полегшити його біль.

— Вони стратили б мене просто поряд із твоїм батьком або таємно, як це було зроблено із чоловіком Мейрі. Я зробила те, що вважала найкращим! — не погоджується Талія.

— Для себе... — Ксейден насмішкувато зводить кутик рота. — Визнаю, ти добре попрацювала для себе. Кому потрібно бути вдовою герцогинею Тиррендорською, коли можна бути дружиною члена тріумвірату? Матір’ю двох дітей. Жити на мирному пляжі, у мирному місті, на острові, який не служить більшому благу, ніж власне.

— Такий бурхливий прояв емоцій під час співбесіди є непристойним, — бурмоче Наїрі, підбираючи виделкою останній шматок курки.

— Співбесіда закінчилася, не розпочавшись, — каже Міра, крутячи ніжку свого келиха між пальцями. — Вас не хвилює, що Вайолет — найрозумніша людина в цій кімнаті. Або що Ксейден розніс Басґіат, щоб врятувати її, а потім повернувся, щоб воювати за Наварру, бо це було правильно. Або що Кет живе в найбільш ворожому середовищі, яке тільки можливо, щоб допомогти своєму королівству. Вам байдуже, що Аарікові довелося вийти на світло, а він це ненавидить, щоб у нас був королівський представник, або що Ґаррік став на бік Ксейдена, незважаючи на ціну цього. Ми довели свою нерозумність, прийшовши сюди першими. Ви ніколи не збиралися ділитися своїми знаннями чи об’єднуватися з нами.

— Правда. — Наїрі дістає зі свого вбрання нефритовий камінь і кладе його перед тарілкою. — І це перша справжня мудрість, висловлена тут, яка викликала мій інтерес. А тепер скажіть: що ви думаєте про наше місто?

Міра дивиться на мене, і я розумію. Моя черга.

— З повітря воно має довершений вигляд. — Я сідаю прямо. — Це сукупність вишукано пропорційних районів, усі з центральними місцями для ринків і зустрічей.

— Це ідеально, — погоджується Рослій, перекочуючи власний нефритовий камінь між кісточками пальців.

— І жорстоко. — Я даю свою оцінку рівним тоном, яким Ксейден повинен пишатися.

Він накриває мою руку своєю і переплітає наші пальці.

Рослій хапає камінь і кладе руку собі на коліна.

— Будь ласка, продовжуйте. — Це більше погроза, ніж прохання.

— Ви зруйнували вже зведене місто, щоб побудувати те, що стоїть зараз, чи не так?

— Ми покращили нашу столицю, справді. — Рослій примружується. — Оновлення менших міст має завершитися до кінця десятиліття.

— І тим самим зруйнували історичну основу міста, будинки, в яких ваші громадяни жили протягом багатьох поколінь. Так, це красиво і практично, але це також показує вашу нетерпимість до того, що не є вашим. — Я важко ковтаю. — Мене також дивує, що у вас, здається, немає порту.

— Нерозумно ризикувати плаванням, коли ми майже нічого не знаємо про те, що ховається в глибинах океану, — виправдовується Феріс.

Вони... мають страх до води?

Рослій піднімає руку.

— Чи повинні ми сприймати критику від компанії, яка, здається, не знає назви власного Континенту?

Глибокий вдих боляче тривожить мої ребра, а рука Ксейдена стискається.

Амарійці. Так нас називають на інших островах. Звісно. Кожен острів поклоняється якомусь одному членові пантеону, і хоча ми вшановуємо всіх, ми ставимо одну над усіма іншими. Амарі.

— Згідно з давніми королівськими записами, цей Континент називався Амараліс, хоча я вважаю, що в записах поромієльців його називали Амелекісом. Єдине, про що наші королівства домовилися, — це називати його Континентом після Великої війни, — каже Аарік, нарешті відкладаючи срібні прибори набік після того, як підчистив тарілку. — Досить зарозуміло з нашого боку називати це просто Континентом, немов за морем немає інших, але нас так довго роздирала війна, що будь-кому складно повірити, ніби ми єдині... хоч у чомусь.

Заради всього святого, що ще приховує Аарік?

— Ти досить мовчазний як на людину, яка, здається, багато чого знає, — зауважує Наїрі.

— Я вважаю за краще тримати язик за зубами, поки не зрозумію правила гри, яка націлена на моє горло. Це допомагає оцінити характер і кмітливість мого опонента. — Він дивиться на кожного з них по черзі. — Чесно кажучи, я вважаю, що вам чогось бракує, і я не впевнений, що хочу мати вас за союзника. У вас немає армії, і ви скупі на те, що має бути безкоштовним для всіх, — на знання.

— І все ж ти шукаєш нашої прихильності? — Брови Наїрі повзуть вгору, і вона швидко кліпає.

— Я? — Аарік заперечливо хитає головою. — Ні. Я тут лише тому, що Голден не може контролювати свій норов, а Вайолет пов’язала не лише одного з наших найжахливіших бойових драконів, а й Іридку — представницю сьомої породи. Темні володарі поширюються. Люди вмирають, поки ми тут сидимо. Кожен день нашої відсутності може змінити карту бою так, як ми й не передбачали. А в моєму королівстві повно засранців, які не приймають біженців за наказом короля, тож вистежити Іридів — наша найкраща надія на те, щоб не лише збільшити нашу кількість, а й можливо, з’ясувати, як ми перемогли венінів шістсот років тому. Якщо ви підходите до цього рішення з усією своєю мудрістю, то чудово, — продовжує Аарік. — Якщо ні, то, здається, все, чого ми тут досягнемо, — це витягнемо на яв сімейні образи й осуд, яких у нас удосталь удома. Якби це залежало від мене, ми подякували б вам за обід і пішли б геть до того, як дізналися б, що ви робите з тими, хто не пройшов вашої перевірки.

— Ти найвищий представник аристократії у вашій групі, — зазначає Рослій, совгаючись на своєму стільці з кислою гримасою на обличчі. — Хіба це не тобі вирішувати?

— Шляхетність не залежить від рангу, принаймні не для мене. — Аарік дивиться в мій бік. — Андарна обрала Вайолет, і, хоча з нами четверо офіцерів вищого рангу, це місія Вайолет. Вона командує. І, за винятком її досить сумнівного смаку щодо чоловіків, я з дитинства довіряю мудрості Вайолет.

Наші погляди зустрічаються, а я посилаю йому легку усмішку.

Двері відчиняються, і заходять слуги. У кімнаті стає тихо, вони забирають наші тарілки з вечерею і зникають у приміщенні, яке, як я припускаю, є кухнею.

— Ви справді пов’язали дракона сьомої породи? — запитує мене Рослій.

— Так. — Я піднімаю підборіддя. — Вона залишилася, коли її рід покинув Конт... Амараліс, тож ми шукаємо цих драконів. Тепер чи не хотіли б ви поговорити з нами про альянс?

— Тепер мені цікаво. — Рослій кладе свій камінь перед тарілкою.

— Двоє піддались. Ти добре справляєшся, — усміхається Феріс. — На жаль, має бути одностайне рішення, а я трохи більш... прозорливий у своєму підході. Скажіть мені: якщо ви справді прагнете знань, чому ви не поклоняєтеся Гедеону? Чому б вам не оселитися тут, як інші, хто шукає мудрості, а не альянсу? Наші бібліотеки не мають собі рівних, наші коледжі — осередки освіти і культури, а не смерті.

— Мене навчили, що мудрість ніколи не треба вимолювати, її треба заслужити, і, як би я не насолоджувалася вашою бібліотекою, мені нецікаво, якщо вона не містить інформації про венінів. — Знизую плечима. — Я не збираюся ховатися на острові, поки люди, яких я люблю, приречені на смерть від осушення.

За Ферісом знову відчиняються двері, і з них визирає слуга.

— Сер, ви готові до десерту?

— Так, — відповідає Феріс, і чоловік повертається на кухню.

— Будь ласка, скажи мені, що ти щось зробив з усім тим шоколадом, який Талія накопичувала тижнями. Присягаюся, вона скуповувала кожну партію, що надходила, а ти ж знаєш, яка це рідкість, — дражниться Наїрі, але вже за секунду вона, підібгавши губи, вмощується на стільці. — Хоча я не впевнена, що мені сьогодні хочеться солодкого.

— Я теж, — погоджується Рослій, тримаючись за живіт.

— Якої інформації? — Феріс підштовхує мене, його усмішка стає гострішою. — Можливо, зброю, щоб їх знищити?

— Вона й сама зброя, — зауважує Ксейден.

Двері відчиняються, а Феріс ледь примружившись дивиться на мене.

Заходять слуги і ставлять на стіл перед нами десерт.

От... лайно. Срібна виделка лежить поруч із ідеально нарізаним шматочком шоколадного торта.

Ксейденова рука розслаблено накриває мою.

— Він усе ще твій улюблений? — Голос Талії тремтить від хвилювання. — Я знаю, що твій день народження наприкінці місяця, але ти тут уже зараз.

Ксейден дивиться на торт, як Голден дивився на голову Анни.

— Філіс, — гукає Феріс до однієї зі служниць, коли ті повертаються на кухню. — Здається, нам чотирьом бракує виделок.

— Так. Я зараз принесу, — відповідає жінка, перш ніж двері за нею зачиняються.

— Будь ласка, не чекайте на нас. — Феріс змахує рукою. — Шоколад — рідкісні ласощі так далеко від Девереллі.

І вона накопичувала його тижнями. Мій мозок починає закипати.

Тижнями. Вона знала, що ми приїдемо.

Я віддаю перевагу підходу Девереллі до альянсу. Так сказала королева Марліс.

Напевно, Кортлін повідомив інші острови.

Талія знала, що Ксейден приїде.

— Якщо тобі більше не подобається, нічого страшного. — Усмішка Талії тремтить. — Я була без тебе довше, ніж із тобою, і я знаю, що смаки можуть змінюватися. Ти вже дорослий, зрештою. Але про всяк випадок, якщо твій смак не змінився, ми спробували чотири рецепти, і я думаю, що цей торт найближчий до того, що ми їли в Аретії. Ти прокрадався, бувало, на кухню, коли кухарі пекли...

— Я пам’ятаю. — Ксейден переводить погляд на матір. — І він все ще мій улюблений.

Та сцена на пляжі, де вона так здивувалася, була... фальшивою. У мене в шлунку все холоне. Це неправильно. Щось не так. Я пропустила деталь, яку не мала б.

Її усмішка сяє, а Феріс обіймає її за плечі.

— Ти чудова, любове моя. — Він цілує її в щоку.

Мій погляд перестрибує на Міру, а її чоло насуплюється. Вона ковзає рукою по столу, і моє серце починає калатати. Нас обігрують. Талія знала, що Ксейден приїде, а це означає, що Феріс знав... і він більш спритний у своєму підході до нашої перевірки.

І як зручно, що в них чотирьох немає виделок.

Щось є в тому торті.

Ксейден тягнеться до виделки, але мої пальці впиваються в його коліно. Його погляд перехоплює мій, а між бровами залягають дві зморшки.

Я хитаю головою, потім витягую праву руку й вихоплюю виделку з рук Ааріка.

Кет упускає свій срібний прибор, і той брязкає по тарілці.

— Смакує, як удома, — каже Ґаррік, підносячи до рота ще один шматок.

О, Амарі, він уже з’їв третину.

— Стій! — Моє серце зривається в галоп.

Ґаррік зупиняється і кладе виделку на тарілку.

— Він сказав, що ми можемо почати... — Він кліпає, а потім хитається. — Я відчуваю... я відчуваю...

Здається, час уповільнюється, коли Ґаррікові очі заплющуються, і він падає на стіл.

— Ґарріку! — кричить Ксейден, відштовхуючись від столу, а Аарік робить випад, ловлячи голову Ґарріка, перш ніж вона встигає вдаритися об стільницю.

Погляд Ааріка дико метається в бік Ксейдена.

— Він не дихає!

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ ШОСТИЙ

Екзамен на громадянство для охочих оселитися в Гедотісі нагадує вступний іспит до Квадранта писарів, але наша перевірка покликана з’ясувати, як багато потенційний курсант вивчив, а їхня — довести, як багато він не знає.

«Гедотіс: острів Гедеона»
капітана Ашера Сорренґейла

Стільці шкребуть ніжками по кам’яній підлозі, коли Міра, Кет і я зриваємося на ноги.

— Повертайтеся! — кричу я по зв’язку, і паніка обхоплює гострими, як цвяхи, руками моє серце, стискаючи його.

— Уже в дорозі, — відповідає Терн.

— А Чрадх...

— Розлючений, але не страждає від втрати свого вершника, наскільки я можу судити.

— Він просто підпалив частину лісу, — додає Андарна.

— Ріорсоне, він не... — озивається знову Аарік.

— Я почув тебе з першого разу. — Ксейден хапає Ґарріка за плечі й стягує зі стільця, а тоді кладе на підлогу, стаючи на коліна поруч.

— Що ви туди поклали? — запитую Феріса, обійшовши стіл.

Його усмішка перетворюється з грайливої на жорстоку, але він не відповідає.

— Поклич Трейґера! — наказує Міра, і я чую, як за мною відчиняються й зачиняються двері.

Ксейден притискає вухо до грудей Ґарріка.

— Мляво, але б’ється.

— Нам потрібно змусити його дихати... — починає Аарік. — Він уже, курва, посинів.

— Сам знаю. — Ксейден затискає Ґаррікові носа, потім накриває своїм ротом його і видихає.

Груди Ґарріка піднімаються.

Я стою, розгойдуючись на п'ятах, і приглядаюсь, як Талія дивиться на Ґарріка сповненими жахом очима.

— Що було в торті? — запитую її.

Талія здригається.

— Нічого. — Вона супиться, дивлячись на порцію Ґарріка, а потім тягнеться до своєї. — Це просто...

— Не для тебе, люба моя. — Феріс бере її тарілку, а потім кривиться, схиляючи голову й проводячи рукою по своєму животу.

— Що ти наробив?! — Талія відштовхується так стрімко, що стілець вдаряється об стіну позаду неї, залишаючи слід на неторканій поверхні.

— Я перевірив їх, як ти й просила, — каже Феріс зі сповненою любові усмішкою. — Тут, у самотині нашого дому, де їм було б зручно.

Наїрі та Рослій відсувають свої тарілки, обмінюючись роздратованими поглядами, тоді як Міра завмирає, готова вдарити.

— Ти хотів отруїти мого сина?! — кричить Талія.

— Твій син був достатньо мудрим, щоб не їсти, — відповідає Феріс. — Наш острів може бути безжальним. Ти повинна пишатися, а не злоститись.

Я хапаю те, що залишилося від торта Ґарріка і підношу до носа. Він пахне шоколадом і цукром, і, можливо, ноткою ванілі, але... Є. Я глибоко дихаю, вловлюючи відтінок чогось нудотно-солодкого. Як фрукти, які задовго стояли на сонці.

— Воно все ще сповільнюється, — каже Аарік, тож я озираюся назад і бачу, що він лежить, притулившись вухом до грудей Ґарріка, а Ксейден знову й знову вдихає повітря в рот найкращому другові.

Мій розум не мчить — він летить. Це може бути що завгодно. Подрібнене і додане до борошна, розріджене і змішане з яйцями або додане в глазур. Воно може бути місцевим або привезеним. Єдине, що я маю, — це татів путівник. Ми в настільки новому середовищі, що я навіть не впевнена, що Бреннан міг би допомогти.

— Вайолет, — благає Ксейден, коли наші погляди зустрічаються.

Паніка в цих оніксових глибинах пригнічує мене, як ніщо інше.

Я глибоко вдихаю і заспокоюю серцебиття, щоб уповільнити думки.

— Я знайду, — обіцяю. — Я не дам йому померти.

Ксейден знову киває і продовжує рятувати Ґарріка.

Я востаннє нюхаю торт і відставляю його, помічаючи, що Феріс спостерігає за нами з непідробною цікавістю. Талія повільно відступає до увігнутої стіни і обхоплює себе руками за плечі, спостерігаючи за Ксейденом.

— Це той момент, коли ти дістанеш зброю? — запитує Феріс, переминаючись на своєму місці. — Погрожуватимеш мене убити, якщо я не скажу, що проковтнув твій скорохвацький друг?

— Ні. — Я спираюся стегном на стіл, де мала б сидіти Талія. — Це момент, коли я скажу тобі, що вже вбила тебе.

Феріс посміхається.

— І все ж я дихаю, а твій друг — ні.

Однак Ферісове тіло вигинається, ніби він намагається стримати відрижку, і він прикриває рот.

— О, ти будеш чудово дихати. — Дивлюсь на інших трьох. — Ви всі будете. Але блювота, аж доки ваша жовч не перетвориться на кров, уб’є вас. Вона має розпочатися приблизно за десять хвилин. Не хвилюйтеся, це триватиме лише годину. Доволі-таки жалюгідний спосіб, але я працювала з тим, що мала під рукою.

Наїрі зривається зі стільця й падає на коліна. Вона вибльовує на підлогу.

— Чорт, я не встигаю, — кажу Мірі.

— Вона випила два келиха. — Міра морщить ніс і відступає на крок, поки Наїрі випорожнює вміст свого шлунка.

— Ти пила і їла все те саме, що й ми, — каже Феріс, його обличчя зблідло, як папір. — Я спостерігав.

— Не перед вечерею. — Барабаню пальцями по столу. — До вечері нас було лише шестеро. Тобі цікаво, що я дала всім проковтнути, коли ми спускалися сходами?

Очі Феріса спалахують.

— Ти брешеш.

— Помрій собі. — Я скоса поглядаю, як Талія сповзає по стіні, заглушуючи крик кулаком. — Настав час для вашої перевірки. Чи знаєте ви, чому аринмінт заборонено експортувати? Чому заборонено вивозити його за межі Аретії?

— Чортовий чай, — шипить Феріс, кидаючи погляд на Талію.

Я піднімаю його порожній келих і перевертаю догори дном.

— І ти весь його випив. — Цокаю язиком і ставлю келих назад на стіл. — Пропоную угоду. Я приберегла це на випадок, якщо ми не пройдемо вашу перевірку і мені знадобляться важелі впливу. Однак тепер: ти даси мені свою протиотруту, а я тобі — свою.

— Ти не можеш мене перемогти, — хитає він головою.

Від злості по шкірі в мене пробігають мурашки.

— А ти не можеш безкарно отруїти мого друга. — Я нахиляю голову, не дозволяючи навіть тіні паніки, що збирається в моєму животі, відбитись на моєму обличчі.

— Твій друг помре в найближчі двадцять хвилин, а в мене ще буде сорок, щоб побачити, як тебе вб’ють мої охоронці. Думаєш, ми не знайдемо протиотруту у твоїй кімнаті? — Ферісів голос наростає.

Будинок здригається, і оглушливе ревіння змушує виделки брязчати на тарілках.

— Побажаю тобі удачі. — Мені вдається зберігати рівний тон. — Твоя охорона так собі. У мене є десятеро смертельно небезпечних вершників і льотчиків, четверо грифонів та семеро розлючених драконів. Усе на мою користь.

Феріс побілів.

— Звідки я знаю, що ти не блефуєш? Що те, що ти нам дала, смертельне?

— Ти не знаєш. — Я знизую плечима. — Але щойно ти або твоя дружина почнете блювати кров’ю, боюся, протиотрута вам не допоможе. Час спливає.

Двері за нами розчахуються, врізаючись у стіну.

— От чорт! — Із дверей раптово виходить Дрейк і відразу ступає набік, даючи дорогу Трейґерові, який вбігає за ним. Потім з’являються інші.

— Що вони йому дали? — запитує льотчик, опускаючись на коліна навпроти Ксейдена.

— Працюю над цим, — кажу йому я.

І зазнаю невдачі.

Феріс не реагує на загрозу власному життю чи навіть життю своєї дружини. Це суперечить усім моїм базовим інстинктам. Я б відразу розщедрилася на протиотруту, якби тільки зрозуміла, що Ксейден у біді.

— Припини думати, як ти, — наказує Терн. — Думай, як він.

— Він краще помре, ніж програє. — Страх сочиться з кожного слова. — Він не скаже мені.

— Тоді перестань його розпитувати.

— Вайолет! — кричить Ксейден.

— Ми повинні змусити його серце битися сильніше. — Трейґер кладе одну руку на грудину Ґарріка, а потім натискає всією своєю вагою. — Продовжуйте його масажувати.

За спиною Феріса відчиняються двері, слуга ахає, а потім грюкає дверима і кричить.

Я переводжу погляд на Міру.

— Мені потрібно, щоб ти розібралася з усім іншим в цьому будинку, що може нас вбити.

Я дивлюся в бік дверей і бачу Дейна, що стоїть позаду Кетріони і Рідока.

— Візьми книгу мого батька про Гедотіс. Вона в моєму наплічнику праворуч від ліжка.

Дейн киває і кидається геть.

— Ми зараз же опечатуємо будинок, — наказує Міра. — На цьому поверсі троє дверей. Корделло, бери передні. Кет і Марен, займіться задніми біля внутрішнього дворика. Я піду в бокові. Рідоку і Ааріку, залишайтеся з Вайолет.

Міра витягує кинджали і пробігає повз двох ослаблених жінок та крізь вхід для слуг на кухню.

Кухар.

— Рідоку, за мною! — кидаю я через плече і вже мчу крізь двері, які Міра залишила відчиненими, на кухню.

П’ятеро слуг стоять навколо великого захаращеного столу, піднявши руки вгору долонями назовні. Ще двоє завмерли біля вогнища, одна біля умивальника і дві біля мурованої печі.

— Де кухар?

Вони мовчки дивляться на мене.

— Де кухар? — повторюю я, переходячи на гедотісійську.

Служниця, яка щойно зазирала до нас, тремтить і показує на двері праворуч від себе. Я дістаю два кинджали і ставлю Рідока прикривати мені спину, поки я проношусь повз робітників і залітаю в... комору.

Полиці вздовж стін заставлені банками та кошиками з фруктами.

Миршавий чоловічок здригається і мало не впускає те, що схоже на банку з маринованими яйцями.

— Що ти поклав у торт? — питаю гедотісійською.

— Те, що мені було наказано. — Він ставить банку назад на полицю, потім опускається нижче і береться за колодку ножа.

— Не роби цього. — Я піднімаю кинджали. — Просто скажи мені, що вбиває мого друга, і ти житимеш.

Кухар кидається до мене, і я швидко метаю кинджали, заганяючи їх глибоко в обидва його передпліччя. Кров заливає його лікті, і він впускає кухонний ніж, а тоді болісно мукає, дивлячись на свої руки, що трусяться.

— Я ж казала тобі не робити цього! — Ступаю три кроки, потім висмикую обидва кинджали за руків’я й копаю його просто в живіт.

Кухар задкує й натикається на полиці.

Виснажливий біль вибухає в моєму боці, і я задихаюся, напружуючи кожен м’яз, ніби це може якимось чином відмотати останні тридцять секунд і врятувати моє зламане ребро. Чорт, я про це не подумала.

Кухар зводить тремтячі руки в благанні, відкриваючи під нігтями сині дужки.

— Будь ласка... Ні... У мене є дружина. І двоє дітей.

Сині.

Він не користувався рушником із синіми краями. Він витирав сині руки.

Я повільно виходжу з комори й бачу Рідока, який охороняє двері. Він у розстебнутній льотній куртці і з оголеним мечем.

— Ми шукаємо щось синє.

— Ти хочеш сказати, що на цьому острові справді є щось кольорове? — Ми обоє оглядаємо каструлі, сковорідки та тарілки, якими заставлений покинутий робочий стіл, а потім ідемо вздовж нього. Рідок вкладає меч у піхви, бере каструлю, перевіряє її кремовий вміст і ставить на місце. — Навіть бісові птахи білі...

Ериси.

Сині нігті. Аромат перезрілих фруктів.

От і все.

— Я знаю, що це...

Кухар із криком вибігає з комори, і ми з Рідоком обертаємося.

Моє серце стискається, коли я бачу кухонний ніж у повітрі. Я ухиляюся вправо, потім кидаюся на негідника, відгороджуючись від болю, ніби той належить комусь іншому, і застосовую прийом у стилі Кортліна. Метаю кинджал, змахнувши зап’ястям, і намертво пришпилюю закривавлену руку кухаря до довбаного одвірка.

У нього ще вистачає нахабства вити так, ніби він на це не заслуговує.

— Сиди тут! — наказую я гедотісійською, а тоді повертаюся до Рідока.

Повітря виривається мені з легень, коли бачу, як Рідок дивиться вниз.

Кухарський ніж застряг у нього в боці.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ СЬОМИЙ

Я хотіла б, аби ви із Соєром були з нами, але я вдячна, що у нас є Рідок, навіть якщо його сарказм дожовує останній нерв Міри.

Віднайдений лист курсантки Вайолет Сорренґел
до курсантки Ріаннон Маттіас

— Рідоку! — Страх вливається в мене, холодніший за січневий сніг, коли я спотикаючись кидаюся вперед.

НІ. НІ. НІ. Ці слова творять у моїй голові рефрен повного заперечення. — Як... прикро, — тихо ронить Рідок, дивлячись на ніж, що стирчить у нього з боку.

Не Рідок. Нехай ніхто, але особливо не Рідок.

Цього не може бути. Тільки не знову. Не тоді, коли ми за тисячі кілометрів від дому, а він не закінчив коледж, не закохався, не почав жити.

— З тобою все гаразд, — шепочу я. — Просто тримай його там, а я покличу Трейґера...

Рідок тягнеться до руків’я ножа.

— Ні!

Я кидаюся на нього, щоб зупинити його руку, але він уже висмикнув лезо. Я ударяю долонями по його боці, щоб зупинити потік крові... але її немає. На сорочці також немає дірки, лише два прорізи на льотній куртці та шпара на стійці дерев’яного стелажа.

Лезо зачепило край його льотної куртки... але не його.

Рідок кидається на кухаря, відкидаючи мої руки зі свого живота.

— Засранець! — волає Рідок, і я, розвертаючись, бачу, як він з розмаху лупить кулаком кухареві в пику. — У мене чотири однострої, але тільки одна довбана льотна куртка, і я... — Удар. — Ненавиджу... — Удар. — Зашивати! — Рідок висмикує мій кинджал із руки кухаря, і чоловічок сповзає по одвірку, його очі закочуються догори. — Та бляха, ви ж маєте бути цивілізованим островом!

Він витирає моє лезо об халат кухаря, потім повертається і йде до мене.

— Яка мудрість у тому, щоб кухар напав на двох вишколених убивць? — Рідокове обличчя витягується. — Ві, з тобою все гаразд?

Я хапаю повітря ротом й киваю.

— Так. Я просто подумала... але зі мною все гаразд. І з тобою теж. І все... норм, крім Ґарріка, тож ми повинні...

Розуміння пом’якшує його погляд, і він обіймає мене за плечі, рвучко, але ніжно.

— Так, я теж тебе люблю.

Я киваю, і він відступає.

— Я знаю, що вони поклали в торт.

— Добре. — Рідок жестом вказує на двері, і ми обоє повертаємося до трапезної. — І я хочу нашивку за це лайно, Вайолет. Нашивку пошукового загону. Розумієш?

— Чітко і ясно.

Заходжу у трапезну першою і бачу, що двоє з тріумвірату блюють, а Ксейден і Трейґер не полишають Ґарріка. Поряд ридає Талія. Аарік застиг край столу з кинджалом у руці, а Феріс сидить, згорбившись і обхопивши живіт руками.

— Він дихає сам, але дихання поверхове, — каже Ксейден. — Скажи, що маєш добрі новини.

— Ну, майже, — намагаюсь всміхнутися.

— Книга. — Дейн жбурляє польовий путівник мого батька на стіл.

Аарік ловить його і передає мені.

— За десять хвилин він помре, — бурмоче Феріс.

— Ні, не помре.

Я гортаю книгу до потрібного розділу, потім проводжу пальцем по схемі флори, яку намалював тато, поки не доходжу до ягід закії.

ОТРУЙНІ, ЯКЩО ДАТИ ЇМ ПЕРЕБРОДИТИ. ЛІКУВАТИ ІНЖИРОМ АБО ЛАЙМОМ, ЗМОЧУЮЧИ ЗАДНЮ СТІНКУ ГОРТАНІ ПРОТЯГОМ ОДНІЄЇ ГОДИНИ.

Дякую, татку.

— Я зрозуміла, — кажу Ксейденові, закриваючи книгу, і дивлюся на Дейна. — Нагорі, на веранді біля нашої кімнати стоїть срібна таця. Принеси інжир.

Дейн киває і зривається на біг.

Роблю знак Ааріку, і він зісковзує зі столу.

— Мені потрібно п’ять маленьких склянок з водою. Прісною, не солоною. Одну для Дейна.

Він іде на кухню, а Рідок слідом.

— Придумай, як змусити його ковтати, — кажу Ксейденові, тоді спираюся на край столу і нахиляюсь до Феріса, кривляючись від болю в ребрах. — Ми ведемо війну за майбутнє нашого світу. Це не має бути змаганням. Логіка і мудрість підказують, що ви повинні допомагати нам, щоб не опинитись на нашому місці.

— Це ваша війна, — бурчить Феріс, коли Дейн вбігає назад.

— Насічи його, наріж кубиками, зроби що завгодно, аби змішати з достатньою кількістю води, щоб Ґаррік зміг проковтнути це, — кажу Дейнові.

— Зрозумів. — Дейн стрибає на стілець, з нього — на стіл, далі зіскакує, не зачепивши голову Ґарріка, і зникає на кухні.

— Це буде наша війна. — Я нахиляюся, і Феріс здригається. — Думаєш, вони не прийдуть сюди, коли вичерпають усе до останньої краплі магії з нашого дому?

— Ми в безпеці. — Феріс пильно дивиться на мене. — У нас тут немає магії.

— Дурний, дурний чоловіче, — хитаю головою. — Вони висушать вас на порох.

Його очі спалахують на мить, а потім він стогне від болю.

Ксейден і Трейґер перевертають Ґарріка на бік, бо Дейн уже повертається з інжировою кашею та ложкою. Аарік і Рідок йдуть позаду, кожен несе дві маленькі склянки води.

Я беру їх одну за одною і ставлю позаду себе так, щоб Феріс не дотягнувся, а потім впиваюся нігтями в долоню, аби заспокоїти паніку, поки хлопці працюють над тим, щоб влити розчин у горло Ґарріка.

За словами тата, у нього є ціла година, а вона ще не починалась...

Ґаррік прискає, випльовуючи трохи каші, але його повіки затріпотіли.

Я з полегшенням зітхаю, коли Ксейден кричить до нього, аби той прокинувся і випив. Ґаррік робить чотири великі ковтки, перш ніж спорожняє горнятко і відкидається назад. Його голова падає на коліна Трейґера.

Стурбований погляд Ксейдена пронизує мене.

— Дай трохи часу, — кажу я м’яко. — Година ще не минула. З ним все буде гаразд.

У Ксейдена напружились жовна, синець запульсував, але він хитнув головою.

— А тепер молися, щоб Гаррік отямився в найближчі декілька хвилин, — шепочу я Ферісові, поки Рослій тихо скімлить на підлозі. — Молися Гедеонові або тому, хто захоче слухати, аби ти не був таким розумничком, як думав, бо тільки так він випустить тебе з того живим.

Феріс примружує свої фіолетові очі на мене.

— Навіщо мені молитися — щоб він прокинувся і вбив мене?

— Не Ґаррік, — хитаю головою. — Ксейден. Сґейл відома як одна із найжорстокіших дракониць Наварри, і вона не дарма обрала його.

У його погляді проступає страх.

Я сиджу і чекаю.

За три хвилини Ґаррік стогне й розплющує очі:

— Це мій найменш улюблений острів.

Полегшений сміх виривається з моїх уст, а голова Ксейдена відкидається назад, наче той дякує Зігналу чи, можливо, Малеку за те, що він не домагався його найкращого друга.

— Ти не перемогла, — кидає Феріс.

— Ти помираєш. Думаю, що це кваліфікує тебе як невдаху.

Я зісковзую зі столу.

Ксейден схоплюється на ноги і пробігає повз мене, шарпаючи Феріса зі стільця і притискаючи до стіни.

От лайно.

А я собі гадала, що блефую. У мене холоне в животі, коли Ксейден б’є Феріса правим хуком, від якого у того хрустять кістки.

— Ти його отруїв? — Він знову б’є його об стіну. — Ти намагався її отруїти? — Він дістає лезо з піхов на стегні й приставляє його до шиї Феріса.

— Стоп-стоп! — Рідок підходить до них. — Ми не можемо вбивати потенційних союзників, навіть якщо вони до дупи.

Ксейден зиркає на Рідока таким поглядом, від якого в моїх жилах похолола кров. Це не він.

— Ні. — Я не роздумуючи стаю між ними і відпихаю Рідока назад, штовхаючи рукою в груди. — Ні.

Рідок підіймає брови, але відступає, а Дейн примружує очі, коли я розвертаюся до Ксейдена.

— Глянь на мене. — Я торкаю його за передпліччя, але він не відводить кинджал від горла Феріса. На краю леза з’являється тонка цівка крові. — Глянь. На. Мене.

Погляд Ксейдена падає на мене, і мені перевертається в шлунку. Наче я дивлюся на незнайомця, переодягненого в чоловіка, якого кохаю.

— Зійди з криги, — шепочу, — візьми себе в руки і повертайся до мене, бо я тебе потребую. Не цього. Тебе.

З його очей стає видно, що він приходить до тями. За секунду Ксейден відштовхується від Феріса і, опустивши лезо, проходить повз мене, Рідока, Ааріка і Дейна, повз власну матір, Ґарріка і Трейґера, щоб притулитися до стіни біля дверей. Він вкладає клинок у піхви і схрещує руки на грудях, втупившись у тарілку перед моїм кріслом.

— Маєте якийсь план? — запитує Дейн, переводячи погляд із Ксейдена на мене. — Чи ми імпровізуємо?

— У мене є план. — Щось таке. Але цей план стрімко зазнає невдачі, що довше Феріс зволікає. Убивство членів тріумвірату не забезпечить нам потрібного альянсу, і, звісно, Феріс про це знає. — Можеш підготувати всіх до польоту?

Дейн киває.

— Ааріку, допоможи Трейґеру з Ґарріком і проведи його до Чрадха. Рідоку, берися пакувати наші манатки.

Вони всі заворушились, залишаючи Ксейдена і мене із членами тріумвірату та його матір’ю.

— Сідай, — наказую я Ферісові, вказуючи на його стілець, і, на мій превеликий подив, він сідає. — Скільки я маю взяти з тебе за протиотруту?

— Познайомлюсь з Малеком, — гарчить він.

— Шкода, що ти не знаєш більше про Тиррендор, адже твоя дружина прожила там десять років. — Я підходжу до краю столу. — Подумати тільки, просто аринмінт. Іронія долі в тому, що саме твоє невігластво, а не моє, ми виявили сьогодні ввечері.

— Ви ніколи не вийдете звідси живими, — присягається він.

— Вийдемо. — Я ставлю чотири склянки перед собою, потім дістаю чотири флакони з лівої передньої кишені. — Питання лише в тому, чи підемо ми звідси з альянсом, домовленістю чи новообраним тріумвіратом.

Феріс ричить, але поглядом стежить за моїми рухами, поки я виливаю вміст флаконів у воду — по одному на склянку. Прозора рідина швидко чорніє і стає каламутною.

— Що ти вирішив? — питаю Феріса.

— Мої люди знають, що тут сталося. Міська варта розстріляє ваших драконів у небі, — попереджає він.

— Я в цьому дуже сумніваюся. — Беру неторкану виделку Ааріка і розмішую суспензії. — За хвилину моя сестра приведе одного з твоїх охоронців, і ти скажеш йому відпустити нас, бо в нас з’явився новий союзник, — дивлюся на Талію, яка підтягнула коліна до грудей, корчачись від болю, — закорінений у кровному зв’язку. Гадаю, чийсь контрактний шлюб спрацював, як задумано, бо син твоєї дружини — герцог Тиррендорський. Звісно, ти хочеш підтримувати ці стосунки.

— Ви ніколи не зможете мені довіряти. Я нападу на вас, щойно ви підете.

— Ти не зробиш цього. — Я хитаю головою. — Тому що, як ти сказав, твої люди знають, що тут сталося. Ти, звісно, можеш змусити їх мовчати, але не можеш змусити мовчати нас. Ти справді думаєш, що ваш острів підтримав би твою наступну спробу здобути владу, якби вони дізнались, що тебе перехитрили у власному домі?

Феріс стискає кулаки, бо його живіт здувається, але він не блює.

— Як ти це зробила?

О-о, це вже прогрес.

— Аринмінт на вигляд як звичайна м’ята, саме тому його експорт заборонений. Сам по собі, розмочений у молоці або перетворений на чай з лимоном чи ромашкою, він творить чудеса для сну та зцілення. Але якщо поєднати його з іншими, досить звичайними, травами, скажімо, з подрібненою корою куща тарсили, це стає смертельною отрутою, а тарсила росте на всіх ваших пляжах.

І я нахиляюся, намагаючись не потривожити ребра, щоб опинитися на рівні його очей.

— Запитай мене, чому ми збираємося летіти звідси, не мовивши тобі жодного слова.

— Чому? — вичавлює він із себе.

— Тому що ти любиш своїх синів, — усміхаюся. — Ось чому ти відіслав їх з дому сьогодні ввечері.

Від страху Ферісові очі розширюються.

— Спитай, чому надворі лише шість драконів. — Я піднімаю брови і чекаю, але його дихання починає тривожно прискорюватися. — Якщо ти збираєшся драматизувати, я просто дам тобі відповідь. Це тому, що сьома зараз сидить біля вікна будинку твоїх батьків, де сплять твої хлопці — де вона буде сидіти доти, доки не дізнається, що ми поза зоною досяжності будь-якої зброї, яку ти приховуєш.

Схвалення переповнює зв’язок, і я уявляю, як груди Терна надимаються від гордості.

— Це неможливо. — Феріс заперечливо похитує головою. — Хтось побачив би.

— Ні, якщо цей дракон — Ірид.

На його чолі виступає піт і стікає по скронях.

— Ви не зможете. Вони діти.

— Ти справді хочеш так ризикувати? — Я встаю й підсуваю до нього першу склянку. — Чи хочеш випити й жити?

— Ферісе! — плаче Талія. — Зглянься!

— Ви мене не перехитрили. Нічого цього не було. — Він тягнеться до склянки.

— Я не перехитрила тебе сама, — визнаю я. — Мій батько мені допоміг. Він хапає протиотруту.

— Очі. Я мав би впізнати твої очі. Ти донька Ашера Дакстона.

— Одна з них, так. — Повільна усмішка розпливається по моєму обличчю. — А інша зараз порядкує у твоєму домі. Роби свій вибір.

Феріс п’є.

Коли ми виходимо, Ксейден навіть не дивиться на свою матір.

Ми зависаємо поза зоною досяжності арбалетів, поки до нас не приєднується Андарна, а тоді летимо крізь ніч, прямуючи на північний захід уздовж торгових шляхів. У нас залишилося лише два великі острови для пошуку Іридів, і, хай як мені не подобалося, що на нас не полює Теофанія, ми не можемо залишатися тут надовго, щоб ретельно обшукати всі дрібні острови. Кожен день польоту збільшує час, який нам знадобиться, щоб дістатися додому, де найменше, що нас турбуватиме, — це військовий трибунал, який чекає на нас, якщо ми не привеземо з собою ту допомогу, яку, всупереч наказам, вирушили шукати.

На ранок землі все ще не видно.

Мої груди немов лещата стиснули. Боги, якщо я помиляюся, то мало того, що Ґарріка ледь не вбила, так ще й нам усім кінець покладу.

Я сплю в сідлі, і моя втома — єдине, що здатне переважити біль у ребрах. На щастя для мене, сила руни сонцезахисного щита, яку я везу, досі діє, тож моя шкіра не обгоріла, хоча температура повітря підвищується. Коли сонце опиняється просто над нами, ми досягаємо південно-східного краю архіпелагу, що веде до Зегілни.

— Десь за годину досягнемо найбільшого острова, — озивається Терн, коли ми пролітаємо над першим островом, який здається таким маленьким, що його може проковтнути найменший натяк на шторм.

— Чи інші можуть витримати так довго? — Андарна вже пристебнута до його грудей.

— Я не можу прямо запитати їх, але ніхто не цапав мене за крила, тож я вважаю це добрим знаком.

Або всі вони занадто виснажені.

Я повертаюся, наскільки дозволяють мої ребра, і бачу, що грифони здебільшого тримаються центру ватаги.

— Кірапейр трохи відстає.

— Лише вона? — Терн не озирається. — А як Сіларейн?

Затуляюся рукою від сонця і зосереджено дивлюся на другий ряд грифонів.

— Маєш рацію. Схоже, вона відстала, щоб бути поряд із Сіларейн.

Але Кет і Мольвік прикривають тили останнім рядом.

— Я знаю. — Ми перетинаємо наступний острів і аквамаринову воду, яка оточує його з усіх боків. — Здається, Кетріона знайшла людину, задля якої варто відставати.

Ця думка викликає усмішку на моєму обличчі, коли я вмощуюся перед останнім відтинком польоту. За його підрахунками, вже десь за годину ми пролітаємо повз білі піщані пляжі, пальми, що гойдаються на вітрі... і людей, які махають нам руками.

— Це... незвично. — Ніхто не кричить, не біжить і не стає до частоколу з арбалетів, коли ми пролітаємо над прибережним містечком. Вони просто... махають.

— Це непокоїть, — погоджується Терн.

— А що поганого в тому, щоб комусь подобатися? — Андарна відстібує шлею й летить праворуч від Терна, виразно підкидаючи крилом, тоді як по полю біжить група дітей з витягнутими руками.

Я зітхаю з полегшенням, коли ми пролітаємо над деревами, вкритими зеленим листям. Можливо, колір не такий насичений, як на Континенті, але це однозначно приємне видовище після монохромної гами Гедотісу.

Блискуча річка провадить нас до пагорбів, і ми минаємо освітлений сонцем водоспад, перш ніж досягаємо плато, а потім продовжуємо рух на захід уздовж звивистого русла.

Ще три водоспади і підйоми на висоту — і ось перед нашими очима з’являється столиця Ксортріс, від якої перехоплює подих.

Місто розташоване біля підніжжя величезного звивистого водоспаду, і те, як річка розгалужується навколо поселення, робить його схожим на окремий острів. Міські стіни мають такий вигляд, ніби виростають з самої води, а споруди за ними кидають виклик будь-якій архітектурній логіці: немовби вертикальні надбудови над уже наявними будівлями зводилися для потреби розбудови міста догори.

— Південний міст — це головні ворота, — нагадую Тернові, і він здає вліво вздовж південного рукава річки, летячи до величезної споруди, що нависає понад водою.

— Це ворота? Чи амфітеатр? — запитує Терн, коли в кінці мосту відкривається величезна площа.

— А може... одне й друге?

Уздовж західної лінії дерев стоять ряди лав для сидіння, яких вистачить на сотні, а може, й тисячі людей.

І вони наполовину заповнені.

— Ви вважаєте, що це нормально чи... — Від іншого варіанту мене трохи нудить.

— Вони чекають на нас, — схвильовано відповідає Андарна, спускаючись на поле попереду Терна.

Її ліве крило тремтить, коли вона широко розгортає крила і приземляється за мить до нас у центрі поля.

Натовп підхоплюється на ноги в бурхливому вітанні, тим часом як Терн складає крила і пробирається вперед до Андарни. Декілька людей зривається з трибун і біжать до мосту, занадто усміхнені, аби здавалося, ніби вони рятують своє життя.

— Вони вістуни, які несуть новини. — Терн повільно повертає голову, а я наслідую цей його рух.

Піднімаю окуляри й дивлюся на найдивніше й потенційно найнебезпечніше прибуття, з яким ми стикалися. Нас більш ніж перевищує чисельність натовпу, хоча, здається, ніхто не наставляє на нас зброї і не наближається — вони просто дивляться.

Трибуни здіймаються на добрих п’ять метрів над головою Терна, і люди на них радіють ще голосніше, коли наш рій висаджується в один довгий ряд. Земля здригається з кожним прибуттям дракона, але грифони витончено вписуються у шеренгу. Хвилювання в повітрі — це жива, відчутна річ, вона шумить у моїх вухах голосніше, ніж водоспад удалині, чіпляється за мою шкіру міцніше, ніж задушлива спека та вологість, гуде в моїх венах, наче їхнє завзяття заразне.

— Це дивно. — Я кидаю погляд праворуч і бачу, як Андарна одним кігтем шкрябає по підстриженій траві. — Будь поруч.

— Ще трохи — і я опинюся під ним, — відповідає Андарна, а її кігті впинаються в землю.

— Припини видирати їм траву, перш ніж вони... — Терн опускає голову до землі й так глибоко вдихає, що його боки роздуваються, а легені наповнюються. — Ти це відчуваєш?

— Відчуваю що?

Гул натовпу наростає, і хвиля енергії розливається по моєму тілу, поколюючи потилицю відчуттям, яке нагадує мені... Я задихаюся.

Магію.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

Щоб жити серед зегілнців, треба бути готовим прийняти удачу як свого провідника, а хаос — як стандарт.

«Зегілна: острів Зігнала»
майора Ашера Сорренґейла

Недивно, що листя майже повністю зелене. У Зегілні є магія. Не досить, щоб спрямовувати силу чи навіть належним чином захищатися, і аж ніяк не для орудування, але, безперечно, уже відчуваються два потоки сили, що стікають по зв’язках від Терна та Андарни.

Я запихаю свою льотну куртку в наплічник, щоб не пітніти до смерті, коли швидко злізатиму. Терн опускається нижче, ніж зазвичай, явно турбуючись про мої хворі ребра, і я поплескую луску над його кігтями на знак подяки перед тим, як вийти на поле.

Праворуч від мене Андарна постійно крутить головою вліво і вправо, ніби не може повністю зосередитися на чомусь одному, бо її увагу привертає вже щось інше, а ліворуч Рідок уважно приглядається до Аотрома, кажучи щось до нього, чого я не чую через гамір натовпу. Прямо за ним Трейґер, сміючись, закидає голову назад, а потім простягає руку, щоб почухати Сіларейн під сріблястим дзьобом.

Грифониця нахиляє голову, щоб Трейґерові було легше дотягнутись, і примружує очі.

Мене продовжує цікавити питання, як давно її мучить цей свербіж, адже це в такому місці, до якого вона не може дотягнутися.

— Вони можуть говорити?

Я висуваюся вперед рівно стільки, щоб побачити шеренгу нашого рою й спостерігати ту саму сцену, що розігрується серед вершників і льотчиків.

Навіть Ксейден зупинився перед Сґейл, хоча, схоже, будь-яка розмова, яку вони могли б вести, не йтиме в бажаному для нього напрямку.

— Ми всі можемо, — відповідає Терн зі звуком, який я б назвала задоволеним зітханням.

Дозволяю собі якусь мить всміхатись і насолоджуватися щастям моїх друзів, які були позбавлені найближчих взаємин протягом останніх кількох тижнів. Потім я дивлюся на масу людей, які поступово заспокоюються і займають свої місця, і веду очима по рядах до самого низу, але не бачу жодної оголеної зброї. Натовп виграє барвами, проте всі, хто сидить у першому ряду, одягнені в однакові туніки без рукавів абрикосового відтінку.

Попри всю їхню радість, яку вони так помітно виявляють, ніхто з них не поспішає вітатися з нами. Навпаки, люди, що доєднуються, забираються на найдальші місця праворуч, заходячи через край поля, щоб ні на секунду не затуляти натовпу огляд.

Легка тінь торкається моєї свідомості, і моя посмішка стає ширшою.

— Ну привіт, — каже Ксейден, крокуючи до мене та усміхаючись у відповідь.

Він також скинув льотну куртку й закотив рукава однострою до ліктів.

— Привіт. — Я усміхаюся на всі тридцять два, якимось чином віднайшовши дім за тисячі кілометрів від Континенту. — Зі Сґейл усе гаразд?

— Вона свариться, але краще я щодня вислуховуватиму це, аніж її мовчання. — М’яз на його щелепі смикається, коли він підходить до мене. Потім Ксейден повертається обличчям до натовпу. — Я майже впевнений, що вона провела останній тиждень, якщо не більше, укладаючи список з усіх моїх помилок, зважаючи на те, як швидко вона їх перераховувала.

— Вибач. — Я торкаюся тильним боком долоні його руки.

— Вона має повне право злоститися. — Ксейден стискає мої пальці і міцно тримає, вивчаючи, що діється навкруги. — Мені потрібно, щоб ти дала ще одну обіцянку, Вайолет.

— Ого, звучить серйозно. — Я усміхаюся до Рідока, який прямує до нас пританцьовуючи. Інші не відстають від нього.

— Поглянь на мене. — Ксейден пом’якшує різкий наказ, погладжуючи великим пальцем мою руку.

Переводжу на нього погляд, і моя усмішка гасне від його напруженого погляду.

— Що ти хочеш, щоб я пообіцяла?

— Що ти більше ніколи такого не зробиш.

Я кліпаю.

— Тобі доведеться бути більш конкретним.

— Ти стала між Рідоком і мною...

— Мені здалося, що ти готовий був вдарити мого друга. — Я піднімаю брови. — І ти був не зовсім собою.

— Ось саме про це й ідеться. — Страх промайнув на його обличчі, перш ніж він швидко його приховав. — Хтозна, що я міг би зробити з тобою. Це єдине, про що я думаю.

— Чи це здається тільки мені? Чи, може, ми щось на кшталт цирку, що приїхав до міста? — запитує Рідок.

— Ти не скривдиш мене, — сперечаюся я всоте. — Навіть коли ти хотів мене вбити минулого року, ти ніколи не робив мені боляче. Навіть коли тобі бракує емоцій, ти все одно... ти.

— О, ми, безумовно, влаштували шоу, — відповідає Кет Рідокові.

— Це, мабуть, буде мій улюблений острів. — Трейґер бере Кетріону за руку. — Що ти думаєш, Вайолет?

— Я, без будь-яких обмежень і причин. — Ксейден опускає брови.

— А що як я сама вирішуватиму, коли до тебе занадто небезпечно підходити?

— Мені здається, я знаю, коли до мене надто небезпечно підходити. — Він нахиляється.

— Не звертайте на них уваги, — виспівує Рідок. — Вони знову займаються... чимось, що вони зазвичай роблять, коли ігнорують усіх навколо, вдаючи, ніби вони єдині люди, які існують.

— І це каже той самий чоловік, який вважає, що я маю знати, як його вбити? — Я піднімаю підборіддя. — Що ж це, Ксейдене? Я надто дорогоцінна, щоб наблизитися до тебе? Чи мені треба знати, яка тінь твоя?

Він дивиться на мене так, що Сґейл, напевне, ним пишалася б, але я витримую його погляд.

— Я не зможу жити з собою, якщо зроблю тобі боляче.

Сонце ловить бурштинові цятки в його очах, і я майже поступаюся благанню в його тоні.

— І я не зможу жити сама з собою, якщо буду стояти осторонь і дивитися, як ти завдаєш болю Рідокові. — Стискаю його руку. — Я беру повну відповідальність за свою безпеку. Ти зараз гігантський бойовий прапор, що майорить на вітрі, Ксейдене, але ти мій бойовий прапор, і на моєму місці ти зробив би те саме.

— Гей, мені не хочеться переривати, що б ви там не робили, — каже Рідок, — але всі вже тут і їхній емісар прямує сюди.

— Ця розмова ще не закінчена, — попереджає Ксейден, коли ми звертаємо наші погляди на поле.

— Щаслива буду пізніше знову виграти бій. — Я стискаю його руку востаннє, а потім відпускаю, коли до нас наближається жінка в помаранчевій туніці та з піхвами в тон, тримаючи в руках конусоподібний предмет удвічі менший за мій зріст. — Я кохаю тебе.

— Ти така збіса вперта... — Ксейден зітхає. — Я кохаю тебе.

По всій лінії шеренги дракони опускають голови на знак попередження.

Жінка не зупиняється, але натовп вщухає.

Я глибоко вдихаю і молюся самому Зігналу, щоб ця зустріч пройшла краще, ніж наша попередня.

— Ласкаво просимо до Зегілни! — каже жінка спільномовою, усміхаючись.

Коли вона наближається, стає помітно, як її білі зуби різко контрастують з темно-коричневими щоками. Вона вродлива, з веселими карими очима, ореолом чорних легких кучерів і крутими вигинами силуету.

— Я Калікста, господиня сьогоднішнього свята.

Свято? Мої брови супляться від цього слова, а Рідок вихиляється на п’ятах.

Ксейден нахиляє голову набік.

Калікста зупиняється приблизно за два метри від моїх черевиків, тоді оглядає наш рій і починає говорити зегілійською мовою.

Я кліпаю. Усе, що я вивчила, виявилося марним. Ніщо з письмових джерел не могло підготувати мене до того, щоб почути, як це звучить. Це мелодійна, плавна мова, де одне слово, здається, перетікає в наступне.

Дейн повільно відповідає, стоячи справа від мене і видушуючи з себе слова так, наче йому боляче.

Аарік, що стоїть поруч із Ксейденом, зітхає, а потім починає говорити, наче народився тут.

Дейн, схоже, готовий його вбити.

— Чудово! — відповідає Калікста спільномовою. — Я рада говорити вашою мовою, якщо це приносить вам радість. — Вона звертається до мене: — Ваш перекладач каже, що ви є провідницею цього славного зібрання.

Я вже починаю ненавидіти це слово.

— Я Вайолет Сорренґейл. Ми прийшли з надією...

— Укладення альянсу! — Вона сяє. — Так! Чутка про вашу подорож дійшла до нас кілька тижнів тому, і відтоді ми чекали на вас.

— Тут? — запитує Рідок. — Ви всі чекали тут?

— Звісно, що ні. — Вона глузливо посміхається. — Люди приходять на фестивальне поле, коли мають час, у надії, що вони першими побачать драконів. І Зігнал точно з тими з нас, хто обрав прийти сьогодні! — Її погляд обводить ватагу. — Який з них Ірид?

Я ступаю крок назад.

— Кортлін?

— Кортлін, — погоджується Ксейден.

Андарна зводить голову, а Терн гарчить по зв’язку.

— Я примружуюсь на неї.

— Він же... чорний, — зауважує Калікста.

Андарна кліпає, і її луска змінює колір, зливаючись із тлом.

— Вона, — виправляю я Каліксту. — Її звуть Андарна, і вона єдина Іридка на Контине... — Я морщуся. — На Амаралісі. Ми шукаємо решту її роду та союзників, які, сподіваюся, будуть боротися разом з нами у війні проти тих, хто володіє темною магією.

— Вона дивовижна. — Калікста вклоняється низьким і глибоким поклоном.

Андарна знову мерехтить, її луска стає чорною, і вона опускає голову, коли Терн чмихає на неї.

— Наша королева в захваті, що ви розшукали нас, і дуже хоче прийти вам на допомогу. Ми завжди шанували драконів. — Калікста нахиляє голову до Сіларейн. — І грифонів, звісно.

Це, чорт забирай, може бути непростою справою.

Тато писав про ігри, вибрані навмання, щоб отримати доступ.

— Чи можемо ми побачитися з вашою королевою? — запитую я. — Ми запросили принца Наваррського, щоб він говорив від імені нашого королівства.

— Авжеж! — відповідає Калікста. — Але спочатку...

— Ось воно, — бурмоче Рідок собі під ніс.

І я про те ж.

— Ми повинні побачити, які подарунки вибрав для вас Зігнал, — закінчує Калікста. — Якщо ви готові грати і без нарікань прийняти будь-який дар бога удачі, — вона піднімає палець, — то вам буде дозволено в’їзд до нашого міста, де на вас чекає наша королева.

— Я очікувала гри в кості чи навіть настільної гри, але не подарунків, — зізнаюся Ксейденові.

— Тут якийсь підступ, — попереджає Ксейден. — Але бракує нашої сили, щоб прочитати її наміри.

— А якщо ми... нарікатимемо? — запитую я.

З обличчя Каліксти зникають усі сліди веселощів.

— Якщо ви не визнайте, що удача визначає вашу долю і що Зігнал може обдарувати вас великим багатством або забрати його, то ми не можемо об’єднатися з вами. Ми не приймаємо тих, хто не налагоджує вітрила під час шторму.

Тоді не такий уже й випадковий той вибір гри. Вони хочуть побачити, як ми даємо раду розчаруванням.

— Не скиглити, — зауважує Ксейден. — Це вартує поваги.

Дивлюся ліворуч, потім праворуч, зустрічаючись поглядом з кожним членом нашому рою, починаючи з Трейґера. Один за одним вони кивають, закінчуючи Мірою, яка одразу ж закочує очі після цього.

— Ми зробимо це, — кажу Каліксті.

— Чудово! — Вона повертається до натовпу й підносить загострений кінець порожнистого конуса до рота, перш ніж щось крикнути в нього.

Натовп реве.

— Вона сказала, що ми будемо грати, — каже Аарік, нахиляючись уперед, щоб роздивитися Ксейдена.

— Де були ці мовні навички, коли ми торік перекладали щоденники? — запитую я.

Аарік дивиться так, ніби в мене виросла ще одна голова.

— Я був вихований дипломатом. Дипломати не розмовляють із глухими людьми.

— Ти думав, ми не повинні знати, що ти вільно розмовляєш всіма мовами? — Я вигинаю брову.

— І звести нанівець причину приєднання Аетоса до... як там нас називає Рідок? До пошукового загону? — Аарік хитає головою.

— Подивимося, чим вас обдарує Зігнал! — кидає Калікста через плече, а потім іде до натовпу.

З правих сходів виходить п’ятеро людей — четверо несуть стіл, ще один — стілець і полотняний мішок.

— Вочевидь треба йти за нею, — кажу я іншим.

Ми йдемо строєм по полю, і я стримую позіхання. Що швидше ми покінчимо з цим, то швидше знайдемо собі ліжка. Я не можу пригадати останню повну ніч, яку ми спали без чергування. Ще в Девереллі, здається?

— Мені байдуже, навіть якщо вона дасть вам свіженьку купу козячого лайна, — наставляє нас Міра ззаду. — Ніхто не скаржиться. Ясно? Усміхайтеся і дякуйте їй. Це наш останній реальний шанс забезпечити армію.

— А якщо це коров’яче лайно? — допитується Рідок. — Воно значно важче.

— Не нити, — докидає Дрейк.

— Блін, це як мандрувати з батьками, — бурмоче Рідок.

— І що ти думаєш? — запитую Ксейдена, поки на полі, приблизно за десять метрів перед натовпом, накривають стіл.

— Краще б у них була армія, заради якої варто длубатися в коров'ячому лайні. — Ксейденів погляд безперервно озирає місцевість. — І я не в захваті від того, що зараз дві тисячі голів проти нас одинадцятьох, навіть із драконячим вогнем у нас за спиною.

— Згодна. Кінчаймо з цим.

— Чудова ідея. Я хочу пошукати обід, — каже Терн.

Троє носіїв меблів розбігаються, залишаючи Каліксту обличчям до нас на стільці за столом, а двох чоловіків — праворуч від неї. Найближчий з них тримає конус.

— Стійте, — мовить Калікста, випростовуючи руку, щойно ми наближаємося приблизно метри за три до столу.

Ми зупиняємося.

Я змахую з обличчя комаху і дивлюся на небо, сподіваючись, що з’являться хоч якісь хмари, що затулять нас від спеки, але їх не видно. Мабуть, Зігнал вирішив, що ми, поки очікуємо, будемо смажитись у льотних шкірянках.

Калікста лізе в полотняну торбу і витягує стос карт завтовшки з моє передпліччя. Вони завбільшки як моє обличчя і мають яскраво-помаранчевий візерунок на сорочці.

— Кожна карта уособлює подарунок, — каже зегілнійка, тасуючи їх з умінням, яке свідчить про практику.

Найближчий чоловік перекладає натовпу, його голос гримить крізь конус, а вищий, праворуч від нього, пояснює знаками.

Калікста розкладає карти зображеннями вниз розлогою дугою на столі.

— Ви потягнете карту, котру Зігнал надихає вас вибрати, і отримаєте свій подарунок.

Чоловіки перекладають, а натовп щось гомонить в очікуванні.

— Не може бути, щоб дві тисячі роззяв зібралося, аби подивитися, як ми відкриваємо подарунки. — У моєму животі все перевертається від вигляду захопленого натовпу.

— Не витягни фіґову карту, — відповідає Ксейден.

— Зроби крок вперед і вибери. — Калікста вказує на Міру.

Кожен м’яз мого тіла напружується, і хвиля запаморочення змушує мене розставити ноги ширше. Не зараз, благаю я своє тіло.

Міра підходить до правого краю столу і відразу тягне карту.

Калікста бере її й усміхається.

— Зігнал дарує тобі вино! — Вона показує нам намальовану пляшку вина, потім обертає її для натовпу, поки чоловіки перекладають.

Відразу лунають бурхливі оплески, і з лівого першого ряду вибігає жінка середнього віку з кучерявим каштановим волоссям, тримаючи пляшку вина.

— Дякую, — каже Міра, коли жінка простягає їй вино, а Калікста перекладає.

Жінка схиляє голову, і Міра повторює цей жест, перш ніж повернутись до мене.

— Мені це в біса знадобиться, — каже вона з робленою усмішкою, а потім стає назад у ряд, тоді як жінка поспішає на своє місце.

Одного за одним Калікста кличе нас вперед, рухаючись шеренгою до кінця.

Марен отримує дві помаранчеві туніки від невисокого усміхненого чоловіка з блискучою лисиною.

На карті Дейна зображена рука, і, коли він пропонує свою жінці, яка підходить до нього, та дає йому такого ляща, що його голова відкидається в наш бік.

Я затримую подих і змушую себе незворушно дивитися на обличчя Каліксти, коли ловлю на собі її погляд. Повідомлення отримано: ми не можемо нарікати на будь-які подарунки.

Дейн двічі кліпає, потім дякує жінці й схиляє голову.

Рідок ледь стримується, аби не пирхнути, але швидко напускає поважну міну, коли я скоса поглядаю на нього.

— Не смійся, — попереджаю Ксейдена, відбиваючись від чергового припливу запаморочення.

— Мене більше хвилюють наслідки цього удару, — відповідає він, не втрачаючи професійного виразу знудженості. — І трохи заздрю жінці, яка його завдала.

Ґаррікові перепало іржаве бляшане відро.

Аарік отримав тріснуте ручне дзеркало, яким одразу ж поранив собі великий палець, коли якийсь чоловік простягнув його йому горішньою частиною.

Ксейден тягне свою карту, і моє серце калатає, наче я на маті.

Йому дали порожню скляну скриньку завбільшки з його стопу, з олов’яними петлями та ребрами.

— Краще, ніж отримати ляпаса.

Усмішка розтягує мій рот, але це не гамує моє серце, яке калатає, коли вже я крокую вперед. Я вибираю карту з лівого краю дуги і, затамувавши подих, передаю її Каліксті.

— Компас! — оголошує вона, і чоловіки перекладають.

Високий чоловік із бронзовою шкірою і коротким чорним волоссям виходить з правого боку, і я повертаюся до нього обличчям. Його темні очі вивчають мене якусь мить, і мені одразу стає ніяково.

Я піднімаю підборіддя, а його рот кривиться в усмішці — він ледь помітно киває, ніби вважаючи мою реакцію гідною. Мовчки простягнувши руку, чоловік пропонує мені чорний компас на темному ланцюжку. Я опускаю погляд, беручи його, і помічаю, що стрілка не завмерла десь біля півночі. Він зламаний.

Тепер я розумію те кривляння.

— Дякую, — кажу йому з поклоном.

— Використовуйте це з розумом, — відповідає чоловік, а його очі відверто глузують з мене, коли він кланяється у відповідь.

— Зламаний компас, — кажу Ксейденові, повертаючись у шеренгу.

— Ти можеш покласти це в мою скриньку дуристики, — відповідає він. — Будемо тримати її на тумбочці біля ліжка.

— Я не понесу цю штуку додому. — Але поки що я піднімаю ланцюжок над головою.

— Викинути подарунок від Зігнала — погана прикмета, — зауважує Ксейден, тоді як до столу йде Рідок.

Рідок тягне картку з намальованими губами, і натовп аплодує.

Зважаючи на те, як це все відбувається, я очікувала, що довготелесий блондин, який наближається до Рідока, вручить йому баночку рум’ян для губ, або, можливо, пару губ, відрізаних у мертвої корови. Натомість чоловік хапає обличчя Рідока з обох боків, а потім голосно чмокає його в обидві щоки.

— Дякую, — каже Рідок, і вони вклоняються одне одному, а потім розходяться.

Рідок піднімає брови, дивлячись на мене, перш ніж зайняти своє місце в шерензі.

Кет дарують золоте намисто з рубіновою підвіскою завбільшки з мій великий палець.

Наступним тягне Дрейк.

— Кіготь! — оголошує Калікста, високо тримаючи намальований символ, і натовп аплодує, щойно чоловіки перекладають.

Серце підскакує мені до горла, коли справа підходить здоровенний, як ведмідь, чоловік, розмахуючи величезними кулаками по боках.

Дрейк стоїть незворушно.

Я готуюся до удару, який неминуче трапиться, і мені цікаво, чи заточені кінчики нігтів у цього чоловіка.

Він зупиняється перед Дрейком, а тоді лізе в передню кишеню туніки. І дістає кошеня, яке жалібно нявчить.

Дрейк бере звірятко з помаранчевими смугами обома руками, потім дякує та вклоняється.

— Що в біса ми будемо робити із цією нявкою до кінця подорожі? — питає Ксейден.

— Берегти від Андарни... — Краплі поту стікають по моєму обличчю, і я хитаюся, голова паморочиться, але я тримаюся рівно.

— Паморониться? — запитує Ксейден, ступаючи крок назад, щоб моє плече вперлося в його руку.

— Мені б трохи поспати, як, зрештою, і всім, — відповідаю я, але все ж опираюся на нього.

Трейґер витягує карту по центру і передає Каліксті.

— Стріла! — Вона тримає карту високо, відкриваючи намальовану стрілу, а потім повертає її до глядачів.

Чоловіки перекладають, і натовп замовкає.

Трейґер хитається назад. Час повзе нестерпно повільно, поки він повертається до нас трьома непевними кроками. Його погляд зупиняється на Кет, а потім він падає на коліна і хилиться.

З його серця стирчить стріла.

Він помер раніше, ніж ми з Рідоком встигли його підхопити.

РОЗДІЛ
ТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

Іноді найкращим подарунком, який може піднести бог удачі, є його відсутність.

«Зегілна: острів Зігнала»
майора Ашера Сорренґейла

Ні. Ні. НІ.

Я дивлюся на невидючі очі Трейґера, поки ми з Рідоком опускаємо його на спину, а зліва лунає приглушений зойк.

Груди Рідока здіймаються, а пальці тремтять, коли він притискає їх до горла Трейґера. Він дивиться на мене й хитає головою, кажучи те, що я вже знаю.

— Ні! — кричу я, але жодного звуку не вихоплюється з мого горла.

— Не реагувати! — командирський голос Ксейдена лунає крізь рев у моїй голові, а його руки стискають мене за плечі.

Очі Рідока заплющуються, і він схиляє голову, тим часом мене зводять на ноги.

Трейґер мертвий. Це моя місія. Моя відповідальність. Моя провина.

— Зосередься на мені, — наказує Ксейден, повертаючи мене руками. — Ти відреагуєш — і він помер даремно.

Голова паморочиться, і світ знову сповільнюється. Мої думки заглушає стукіт серця, що скажено калатає. Воно б’ється об ребра і гупає у вухах, коли я дивлюся направо.

Руки Дрейка охоплюють Кет, утримуючи її. Він затуляє їй рот рукою.

Цей приглушений зойк.

Це її крик.

Лице Дрейка кривиться, коли він щось шепоче їй на вухо.

Кетріона припиняє тупати ногами і припадає до його грудей.

Ґаррік повертає Рідока в стрій, його приголомшений погляд прикутий до землі. Ні, не до землі. До тіла Трейгера. Ґаррікові руки утримують плечі Рідока ще кілька секунд, перш ніж він залишає його стояти самого перед мовчазним настороженим натовпом.

— Вайолють, — тисне Ксейден.

Мій погляд зміщується на нього, але потім зупиняється, бо я дивлюся повз Рідока на поле. Усі дракони, опустивши голови, дивляться на нас, але всі грифони повернуті обличчям всередину до Сіларейн.

Вона, спотикаючись і вигнувши шию, ступає невпевнені кроки вперед, її срібне пір’я сяє на сонці. Три кроки. Чотири. П’ять.

Кіралейр іде слідом, а потім підходить збоку до Сіли, приймаючи частину її ваги на своє плече. Сіла напружується, щоб зробити ще один крок, ніби прагнучи дотягнутися до Трейґера. Але її кісточки підгинаються, за ними никнуть плечі, і вона падає, ковзаючи дзьобом по боці Кіри і врізаючись головою в землю.

Мені ріже очі, а нігті впиваються в липкі долоні, коли грифони повільно повертаються обличчям до натовпу і їхні очі примружуються одночасно з очима драконів.

Рев Андарни проноситься по зв’язку потужною хвилею горя й люті, що розбурхує мою душу.

— Вона пішла, — каже Терн, і Кіра розпростовує крило над тілом Сіли.

Щось мокре спливає лівою частиною мого обличчя.

— ВАЙОЛЕТ! — кричить Ксейден, і його голос прорізає туман. — Я не можу зробити це за тебе. Я хотів би, але вони знають, що командувачка ти.

Командувачка. Ніколи я ще не ненавиділа цього слова більше.

Я роблю один повний вдих, потім ще один — і світ повертається до нормальної швидкості. Гнів сковує мій хребет, але я відсікаю частину себе, яка плаче за Трейґером і Сілою, залишаючи лише зброю, якою мене викував Басґіат. Однак ситуація вимагає не мого леза.

Битися було б занадто просто. Але вбити їх усіх за те, що вони зробили, було б гідним покаранням.

Невблаганне сонце розпікає мою шкіру. Я звільняюся з обіймів Ксейдена і повільно повертаюся до натовпу. Дивлюся повз Ааріка, який стиснув кулаки так, що аж побілілі кісточки, повз Ґарріка, котрий повертається в стрій та стає біля відра, і бачу Міру, яка дивиться на мене. Її очі говорять те, чого не можуть сказати вуста.

Розберися із цим. Навіть обійнявши Марен за плечі, підтримуючи її, вона ніколи не здавалася більше схожою на нашу матір.

А наша мати померла, щоб у нас була можливість вести цю війну. Якщо ми зазнаємо невдачі, ми втратимо армію, яку вони пропонують. Якщо я зазнаю невдачі, ми втратимо ще одного товариша по рою, ще одного однолітка даремно.

Кивнувши, я розправляю плечі й обертаюсь обличчям до Каліксти, виявляючи біля неї лучника.

Ступаю два кроки до тіла Трейґера і зустрічаюся поглядом з обвітреним чоловіком, який забрав його та Сіли життя. Вага мовчазних поглядів натовпу лише зміцнює мою рішучість, тож я піднімаю підборіддя, перш ніж схилити голову.

І позбуваюся ще однієї частинки своєї людяності.

— Дякую.

Пішли вони нахер.

Вісім годин по тому Міра, Ксейден, Аарік і я повертаємося на освітлене місяцем поле, де чекає решта нашого рою з тілами Трейґера та Сіли. Глядачі купками все ще сидять на трибунах, п’ють та святкують.

Коли я підходжу, Терн розплющує одне золотисте око, а потім заплющує його, знову засинаючи, тим часом голова Сґейл покоїться в нього на спині. Андарна відключилася, лежачи досить близько, щоб почуватися в безпеці, але на довжину крила далі, ніж коли була дитинчам.

Усі грифони та дракони, окрім Кета, сплять, а Червоний Мечохвіст хльостає хвостом, ніби нагадуючи глядачам, які причаїлися на трибунах, що він на варті. Я не можу звинувачувати їх за виснаження. Вони летіли з Аннбрієлю без перерви, а сьогодні облетіли весь острів, шукаючи таких, як Андарна, поки ми вели перемовини.

І Іридів тут немає. Їх немає, курва, ніде. Вогонь випалює мені шлунок, і вперше я дозволяю собі задуматись, що станеться, якщо ми їх не знайдемо. Андарна буде розчавлена. Мельґрен розлютиться. Аетос кине нас усіх у камеру за невиконання обов’язків.

Ми можемо програти війну темним володарям.

Я відкидаю таку можливість.

— Принаймні вороги вже серед нас, — бурчить Терн.

— Спи собі.

Ксейден не ворог. Він заразився цим.

Ми знаходимо Кетріону, яка сидить біля Кіралейр, а її голова лежить на плечі Марен. Інші крутяться поблизу. Погляди кожного звертаються на нас, коли ми приєднуємося.

— Залагодили? — запитує Дрейк.

— Готово, — відповідає Міра. — Аарік погодився на умови, які були для нас на диво вигідні. Вони надішлють передову групу протягом наступних кількох місяців, а решту своїх військ відправлятимуть щоразу, коли ми будемо готові прийняти всі сорок тисяч.

Дрейк киває й дивиться в бік Кет.

— Ми зможемо застосувати тисячі арбалетів, загнати віверн на землю, де на них чекатиме піхота, посилити патрулювання...

— Розумію, — перебиває Кетріона, не піднімаючи погляду.

Вона краща за мене, бо я не така.

— Ви всі їли? — питаю Рідока.

Він киває.

— Вони принесли нам їжу та запропонували ліжка в місті, але...

Його погляд метнувся вліво, туди, де лежать Сіла та Трейґер.

— Ну й добре зробили, — каже Ксейден, кладучи руку мені на талію.

— Ми повинні його поховати, — каже Марен, і її підборіддя на мить затремтіло. — А її спалити. Грифони... вони воліють, щоб їх спалювали.

— Його теж треба спалити. — Голос Кет рівний, очі порожні. — Він хотів би бути з нею. — Вона кліпає, потім дивиться на нас. — Не тут. Жодної їхньої частини тут не залишиться.

— Зрозуміло. — Я киваю, а мої ребра загрожують вичавити все повітря з легенів.

Я винна їй усе, що вона захоче. І Марен теж. І Нів, і Брейґену, і Каю, і... Клубок застрягає мені в горлі. Доведеться сказати Рі, що я втратила Трейґера, а вона так важко працювала, щоб зберегти нам усім життя.

— Отже, вранці ми відвеземо їх на південь до Лойсаму? — запитує Дейн, стоячи зі схрещеними руками біля Ґарріка. — Ватага не пройде далі узбережжя, якщо вони не відпочинуть сьогодні ввечері.

— Там теж ні. Ми не можемо довіряти нікому, щоб хтось, через хворобливу цікавість, не викопав усе, що залишиться від її кісток. — Кет хитає головою. — У радіусі одного дня польоту на північ є десятки незаселених малих островів. Виберіть якийсь.

— Кет, це відхилить нас від наміченого... — починає було Дрейк.

— Вибери, блядь, якийсь! — огризається Кет. — Після того як ми їх спалимо, зможемо повернутися до всього хорошого, що вони нам принесуть, — вона жестом обводить навколо. — Після того як ми їх спалимо. Гадаю, вони варті того, щоб викреслити кілька днів із графіка.

Голова Сови зводиться вправо, і він клацає дзьобом. Дрейк дивиться в його бік, потім киває.

— Мене влаштовує.

— Чи не буде це занадто складно? — тихо запитує мене Марен, так, ніби Кет не стоїть поруч із нею.

— Ні, — хитаю головою. — Ми можемо розділитися після того, як їх передадуть Малекові, і прочесати маленькі острови втричі швидше. Для більшості знадобиться лише обліт. — Дивлюся Кетріоні в очі. — Коли будеш готова, ми вирушимо до Лойсаму.

Вона киває.

— Це ніби наш останній шанс, чи не так? У нас закінчуються острови.

Я ігнорую підступну частку правди в її словах, які вона кидає мені в обличчя, і випростовую спину.

— Це означає, що наша ціль уже десь поруч. Малі острови та Лойсам межують з краєм кожної мали, яку ми маємо.

Перспектива цілковитого провалу такою високою ціною занадто важка, щоб її проковтнути.

Якась компанія на трибунах починає співати, наче вони в клятому шинку, наче сьогоднішнє свято — це привід для святкування.

— Чудово, тоді ми повернемося додому... якщо він усе ще буде. — Кет притискає коліна до грудей і пильно дивиться на трибуни. — Сьогодні ми ночуватимемо тут.

Усі погоджуються.

— Кет, пробач... — починаю я.

— Перестань. — Вона знову кладе голову на плече Марен. — Це я попросила його їхати.

За пів години ліжка розкладають менш ніж за метр одне від одного всередині кола, яке утворюють дракони, і призначають вахту. Я не пам’ятаю, щоб коли-небудь була такою втомленою. Виснаження, що пробирає до кісток, виходить за межі втоми, і моє тіло страждає від цього. Спалахи запаморочення, різкий біль у кожному суглобі, біль у ребрах, бажання роздерти шви, корчі в м’язах через спроби не розклеїтись остаточно — усе це погіршується з кожним днем.

Але найбільше мене мучить власний розум, коли я лежу на спині і дивлюся на зорі. Він нагадує мені про все, що поставлене на карту, і про всі способи, у які я зазнаю невдачі. Міра назвала це дурною справою, і, можливо, вона мала рацію.

Ксейден натягує на нас легку ковдру, лягаючи біля мене, а потім кладе руку на мій живіт.

— У нас є шість годин до третьої варти. Спробуй відпочити.

Я повертаюся на правий бік, аби не потривожити ребер, кладу голову на його біцепс і дивлюся на нього.

— Я сьогодні закам'яніла. — Зізнання пошепки шурхотить у моїй свідомості.

Ксейден супить брови і гладить рукою моє стегно.

— Він був твоїм однокурсником. Ти не закам'яніла, ти впала була в шок. Це зрозуміло, і тому ми подорожуємо роєм.

— Не будь добрим лише тому, що ти мене кохаєш. — Кладу руку на його тонку нижню сорочку просто на серце. За винятком черевиків, ми повністю одягнені та готові вилетіти миттєво, якщо знадобиться. — Це моя місія. Трейґер і Сіла мертві. У Кет розбите серце. А я закам'яніла.

— Кожен керівник втрачає когось зі своїх підлеглих. — Ксейден неуважно погладжує мене по талії. — Ти опанувала себе і виконала місію.

— Ціною їхніх життів. — Мої груди стискаються, намагаючись стримати повне зізнання, яке я можу висловити тільки йому. — Мені не призначено керувати. Міра повинна бути головною, або навіть Дрейк. Якщо не вони, тоді ти.

— Тому що мої міркування зараз видаються вивіреними? — Ксейден саркастично зітхає. — Найкращі лідери — це ті, хто не прагне влади. Це твоя місія, бо Андарна обрала тебе. Тебе обрав Терн. — Його рука піднімається до мого обличчя. — Чого нам ніколи не говорять у квадранті, то це того, що звання — це добре, але ми з тобою обоє знаємо, що в той момент, коли ми вилітаємо на поле бою, команди віддають не люди. Не хотілось би тебе засмучувати, але тебе обрав генерал серед драконів. Ти можеш стати лідеркою сама, або він все одно потягне тебе за собою. У будь-якому разі, ти врешті опинишся попереду.

Моє серце починає калатати, коли Ксейденові слова пробивають щит заперечення, за яким я ховалася, навіть не усвідомлюючи цього. Вони викрили правду, настільки очевидну, що я почуваюся дурепою, бо не бачила її раніше, — Терн завжди буде лідером, а я завжди буду його вершницею.

Кодаг говорить устами Мельґрена, а не навпаки.

— Тоді Терн зробив поганий вибір. — Клубок у горлі наростає, і я розриваюся між жалюгідним інстинктом погрузнути в жалю до себе і протилежним, але зростаючим бажанням спрямувати силу, більшу за силу Терна, — гнів.

— Скажи це йому, коли він прокинеться, і побачиш, що з того вийде. — Ксейден проводить кісточками пальців по моїй щоці. — Я бачив миті, коли ти не просто приймаєш виклик — ти володієш ситуацією, беручи її під контроль. Девереллі. Аннбрієль. Ти отруїла весь тріумвірат Гедотісу, чорт забирай. Уяви, ким ти станеш, коли нарешті навчишся не просто приймати цю впевненість, а й жити нею.

— А ти? — Змушую себе посміхнутися.

— Ти краща за мене. — Його великий палець торкається моєї нижньої губи. — Ти мусиш бути. Ти обіцяла допомогти мені захистити Тиррендор, пам'ятаєш?

— Пам'ятаю, — киваю. — Я мала на увазі це. Я буду поруч із тобою. — Від виснаження моє дихання сповільнюється, а повіки хоч сірниками підпирай. — І поміж пошуками виду Андарни та дослідженнями темних володарів, які ми ведемо, ми тебе вилікуємо. — Мої повіки опускаються і змикаються.

— Для мене немає ліків. — Ксейден цілує мене в чоло. — Тому ти маєш стати кращою за мене. Є тільки ти.

РОЗДІЛ
СОРОКОВИЙ

Цим розпорядженням норми призову подвоюються для кожної провінції з подальшим про це повідомленням.

Повідомлення 634.23,
переписане Персівалем Фіцґіббонсом

На світанку летимо на північний захід.

Аотром тримає в передній лапі тіло Трейґера.

Терн несе Сілу.

Ми пролітаємо над глибокими водами, де океан набуває такого чорнильно-синього відтінку, якого я ніколи не бачила, залишаючи позаду безпечні торгові шляхи і великі острови в надії, що мапа намальована правильно.

Западає ніч і в океані світиться лише доріжка місяця, а мене починає млоїти. Якщо ми помилилися, дракони зможуть розвернутися і полетіти до Зегілни, але грифони туди не дістануться.

Існує велика ймовірність, що рішення поховати Трейґера та Сілу на невеликому острові призведе до того, що нам доведеться поховати й інших, якщо вони не погодяться на те, щоб їх несли.

До настання півночі я вже готова була здатися і наказати повертатися, аж раптом Терн помітив землю.

Дякую, Амарі.

Я не впевнена, що коли-небудь знову молитимусь Зігналу.

Огляд крихітного острівця і його єдиної вершини — порожнистого конуса — займає приблизно десять хвилин, і після того, як ми переконуємося, що він безлюдний, висаджуємося на північному пляжі, ширина якого не перевищує розмах крил Терна.

Це може бути гра місячного світла, але я майже впевнена, що пісок чорний.

Сила пульсує в мені і потріскує на шкірі з інтенсивністю, наполовину меншою, котра буває в Наваррі.

Ми знайшли магію. І то більшу, ніж у Зегілні.

Загін виявляє прісну воду в найближчому струмку, що протікає через пляж, — ватага вже не мучиться від спраги, а потім швидко збирає дрова на узліссі джунглів.

По моїй потилиці струменить піт, бо ми тягаємо вантаж за вантажем до найвищого пагорка на пляжі на півдорозі між лінією бурунів і лісом позаду нас.

Коли стос дров укладений, усі стають пліч-о-пліч спиною до джунглів, а Аотром низько нахиляє голову й розпалює вогнище. Вогонь освітлює ніч, і жар вдаряє мені в обличчя.

Плечі Марен тремтять, і Кет бере найкращу подругу під руку, не відриваючи погляду від полум’я.

Мені перехоплює подих від болю на їхніх обличчях. Ксейден переплітає наші пальці.

— Сіларейн і Трейґер Керіс, — промовляє Дрейк, який стоїть ліворуч, його голос підноситься над гуготінням яскравого вогню та ревом океанського прибою позаду. — Із честю, любов’ю та вдячністю ми віддаємо ваші душі Малекові.

От і все. Зробили.

Ми розбиваємо табір біля струмка, і льотчики по черзі пильнують вогнище всю ніч. До ранку полум’я лише змійками пробігає по вугіллю.

Ми з Рідоком наповнюємо бурдюки біля струмка і, коли вертаємося до табору, застаємо інших за похмурою дискусією.

— Здається, ми збилися з курсу, — каже Дрейк, намагаючись однією рукою втримати мапу, а іншою — кошеня, яке пробує викрутитись.

Папір мапи складався так багато разів, що в кутах протерлися дірки.

— Дай мені оте-от. — На мій подив, Міра бере кошеня, а не карту, притискаючи його до грудей вільною рукою.

— Її звати Броколі, а не оте-от, — бурмоче Дрейк.

Міра дивиться так, ніби у нього відросли вуса.

— Ти назвав кошеня Броколі?

— Ніхто насправді не любить броколі, але вона корисна, тож мені здається, що це доречно. — Дрейк знизує плечима. — Це, очевидно, залишки старого вулкана. — Він показує на вершину високо над нами. — І перший маркер подібного такого утворення ось тут.

Його палець проводить по детальному малюнку невеликого архіпелагу на північно-східній стороні малих островів.

Починаю порівнювати наземні орієнтири.

— Ми не залетіли далеко, — зауважує Ксейден, склавши руки на грудях і вивчаючи мапу.

— Чому не Морква? — питає Міра, чухаючи кошеня під підборіддям. — Вона принаймні помаранчева.

— Просто щоб допекти тобі, Сорренґейл, — відповідає Дрейк, підводячи погляд від мапи.

Міра зневажливо пирхає.

— Я вважаю, що ми десь тут. — Вона тицяє в ділянку відкритого океану далі на південь. — А на карті цього просто не видно. Ми точно не надсилали картографів так далеко.

— Я за краєм мису бачу ще один острів. Он там. — Аарік киває на пляж. — Мольвік може розгледіти ще два острови за ним.

— Терне? — запитую через наш тепер єдиний зв’язок, даючи Андарні поспати.

Вона докраю виснажена, а її крило під час польоту сюди тремтіло сильніше, ніж завичай.

— Ми тут на південному краю острівного ланцюга вулканічних утворень, — відповідає Терн, перебуваючи високо над нами. — Це не збігається ні з чим на карті, хоча за годину польоту на захід є ще один масив землі з великими скелями.

Я протискаюся поруч із Мірою і вивчаю мапу. Далі знаходжу острів, що відповідає опису Терна, помічаючи символ картографа, що позначає скелі. Проводжу пальцем на схід і знаходжу лише відкриту воду.

— Майже впевнена, що ми на цьому місці, зважаючи на те, що бачить Терн.

Я піднімаю голову і дивлюся через плече Марен на океан.

— Гадаю, тут сотні островів, а не лише кілька десятків, які нанесли картографи.

— І ти думаєш, ми повинні обшукати їх усі? — запитує Дрейк, недовірливо морщачи чоло.

Дивлюся на Міру, але та лише знизує плечима.

— Не мені вирішувати.

Ксейден спостерігає за мною так само, як і минулого року: ніби знає відповідь, але хоче, щоб я знайшла її сама.

— Стільки, скільки зможемо сьогодні. — Я розправляю плечі, і куточки його рота смикаються догори. — Розбиваємося на п’ять груп. Марен і Кет беруть непозначені острови на півночі. Дрейк і Дейн займають цей квадрат. — Вказую на найближчі острови на захід від нас, беручи до уваги виснаженість грифонів. — Ааріку і Міро, ви сюди. Ксейдене і Ґарріку, ви візьмете це. А ми з Рідоком займемося оцим сектором. — Я проводжу пальцем по східному ланцюгу, до якого приблизно дві години льоту. Коли піднімаю очі, всі дивляться на мене. — Що? Я притримала грифонів ближче і об’єднала в пари драконів зі схожими льотними якостями. — Мій погляд зустрічається з поглядом Ксейдена, і він явно не в захваті від моїх групових об’єднань. — За винятком наших. Терн і Сґейл мають найкращі шанси залишатися на зв’язку, коли їх розлучать, якщо решта островів матимуть однаковий рівень магії. Для групи буде краще, якщо вони розійдуться на день.

Ксейден вигинає вкриту шрамом брову.

— Сьогодні тільки ти і я, ведмежатко моє солодке. — Гаррік обіймає Ксейдена за плече. — Не хвилюйся, — нахиляється він і шепоче: — Я подбаю про тебе. — У нього з’являються ямочки на щоках.

— Сонце зайде десь по шостій, тож у нас є дев’ять годин. — Я киваю, збіса задоволена цим. — Зустрінемося тут до заходу сонця. Якщо нічого не знайдемо, то завтра всією групою вирушимо до південно-східних островів, а потім полетимо до Лойсаму.

Там нам треба буде поповнити запаси.

— Надійний план, — погоджується Міра.

— Ми не можемо піти, поки вогонь не згасне, — каже Марен. — Ніхто не залишає підношення Малекові без нагляду.

Кет неспокійно переминається з ноги на ногу, створюючи враження, що їй хочеться бути де завгодно, але тільки не тут.

— Рідок і я залишимося, поки вогонь не догорить. — Я повертаюся до Андарни. Її дихання глибоке, і навіть коли вона спить на краю джунглів, її луска на відтінок чорніша за пісок. — Це дасть Андарні ще годину з хвостиком додрімати. Є якісь запитання? Коментарі? Проблеми?

— Мені підходить. — Дрейк складає мапу, а загін розбивається, щоб підготувати свої наплічники.

Ксейден дивиться на мене.

Рідок кидає на нас погляд.

— Я піду... деінде.

Він відходить до вогнища, що потроху згасає.

— Ти не можеш сказати мені, щоб я керувала, а потім нервувати через те, як я це роблю. — Я знизую плечима.

Ксейден підходить до мене, нахиляється й цілує міцно і швидко.

— Повернуся до ночі, кохана.

Я хапаю його за зап’ястя і тримаю ще мить, щоб зустріся поглядами. Цятки досі бурштинові.

— З тобою все гаразд? — шепочу я. — Тут є магія, але немає захисних сфер.

— Це... — Ксейден кривиться. — Це спокусливо, а я навіть цього не потребую. Проте я відчуваю силу під ногами, і хоча володію достатньою наснагою, щоб зробити це... — Сплеск чорнильно-чорної тіні в’ється по моїй нозі, навколо тулуба і пестить бік мого обличчя. — Важко сказати, чи був би я в повній силі, якби просто... — Він ковтає, і моя рука стискає його зап’ястя. — Але я не буду.

— Ні, якщо тільки щось не підштовхне тебе. — Неспокій сунеться по п’ятах тіні, що відступає, ковзаючи по моєму тілу і залишаючи мурашки на шкірі. — Це ще одна причина, чому я відправила тебе з Ґарріком.

Ксейден напружується.

— На випадок, якщо я захочу сягнути?

Я хитаю головою.

— Щоб не захотів. Востаннє, коли ти це зробив, то було через мене. Я є спусковим гачком.

Ксейден здригається.

— Ти не спусковий гачок. Ти єдина, чиєї втрати я не можу навіть уявити. Захищати тебе орудуванням завжди було інстинктом, але зараз він... неконтрольований.

— Я знаю. — Розглядаю загоєний поріз уздовж його руки, потім піднімаю його долоню й цілую її посередині. — Ось чому ти йдеш з Ґарріком. Він також має сироватку.

— Гаразд. — Ксейден притягує мене за талію. — Я не жартую, коли кажу, що ти володієш моєю душею. Ти — єдина, з ким я почуваюся повністю собою. Ти не спусковий гачок, — повторює він, потім краде ще один поцілунок і йде геть. — До вечора.

— До вечора! — гукаю я йому вслід. — Я кохаю тебе.

У відповідь зв’язок наповнюється теплом.

Команди стартують, а Терн із примруженими очима гупотить узбережжям до мене.

— Дай мені спокій. — Я хитаю головою, тим часом як Аотром зі щільно складеними крилами мчить повз Терна туди, де вода доходить йому до кісточок. — Вона повернеться сьогодні ввечері.

— Я колись скажу тобі те саме, коли ти тижнями не зможеш спілкуватися зі спарованим з тобою партнером, і до того ж це буде не твій вибір, — бурчить Терн, прямуючи до лісу.

Дерева розгойдуються, знаменуючи його відхід.

— Люди не спаровуються! — кричу йому вслід.

— Ще одна ознака вашої неповноцінності. — Віддалік тріщить дерево.

— Зануда, — бурмочу я, йдучи до Рідока, що стоїть біля краю води там, де хвилі не дістають до його черевиків.

— Я все чую.

Аотром гальмує метрів за п’ять від Рідока, спінюючи мордою мілину і наганяючи хвилю, яка хлюпає догори пляжем і накриває гомілки його вершника.

— Ну чого ти такий козел? — Рідок розводить руками в сторони. — У мене лише одна пара черевиків...

Я зупиняюся перед тим місцем, де на узліссі спить Андарна. Чорт забирай, я не збираюся підходити до води. Не після того, як Ксейден сьогодні вже перев’язав мені ребра.

Аотром піднімає голову, потім чвиркає водою крізь зуби, обдаючи Рідока повністю — від кінчиків волосся до носаків черевиків.

Ой.

Я схрещую ноги й сідаю, опираючись спиною на плече Андарни.

— Так нечесно! — Рідок протирає очі, поки Аотром виходить з води на пляж і зникає в лісі. — Я все одно перемагаю. Це не рахується! — кричить він услід своєму драконові. Пауза, і він вигукує: — Тому що ми на завданні!

Рідок струшує головою і рушає до мене, грузнучи в піску, а його черевики чвакають на кожному кроці.

— Навіть не питаю, про що ви.

— Він пробує взяти реванш, бо я виграв у попередньому раунді. — Рідок усміхається. — Я прикупив аж відро сверблячого порошку, який висипав між його лусками на задній частині шиї одразу після льотних маневрів кілька тижнів тому. Йому довелося повністю зануритися в річку, щоб ніхто в Падолі не дізнався, що я переміг його.

— Ви, хлопці, дивні. — Я раптом почуваюсь дуже задоволеною тим, що пов’язала сварливого старигана, хоча не можу сказати, якою буде Андарна за двадцять років.

— Невже? — Рідок смикає за шнурки своїх черевиків. — А може, дивними є всі інші? — Він знизує плечима, стягує черевики і ставить їх на пісок перед Андарною. — Сподіваюся, вони трохи просохнуть, перш ніж нам доведеться летіти. Піду переодягнуся. — Він прямує до табору, бере свій наплічник і йде до лісу.

— Не думай ні про що, — шепочу я сплячій дракониці.

Відкидаю голову на її нагріту сонцем луску й заплющую очі.

Земля здригається.

— Присягаюсь Амарі, Терне, якщо ти бризнеш на мене водою...

Земля здригається знову і знову, тож я розплющую очі.

Пісок підстрибує. Вода розбризкується. А переді мною на піску свіжі драконячі сліди.

Але ні Терна, ні Аотрома тут немає.

Неспокій холодком пробігає по моїй спині, і я повільно підводжуся, оберігаючи свої ребра. Вихоплюю кинджал лівою рукою і підношу праву долонею вгору, відкриваючись Терновій силі. Вона просочується в мої вени та дзижчить по шкірі, тим часом я обходжу плече Андарни, щоб стати перед її шиєю, де вона найбільш вразлива.

Пориви жару обдають моє обличчя, а повітря пронизує запах сірки.

— Терне? — Обводжу поглядом пляж, але там нічого немає, лише мерехтіння ранкового сонця на хвилях.

— Я зайнятий занудними справами.

Пісок за п’ять метрів переді мною брижиться, утворюючи ряд борозен, наче пляж розколюється.

Неначе кігті втягуються.

— ТЕРНЕ!

Моє серце зривається в галоп, коли повітря переді мною мерехтить, а потім ніби твердне, перетворюючись на блискучі небесно-блакитні лусочки між двома величезними ніздрями.

— Тримайся! — вигукує Терн. — Я йду!

Дракон переді мною вдихає, а потім відхиляється, показуючи гострі зуби, перш ніж нахилити голову й примружити золоті очі. Андарна ворушиться зі сну, і рух, який я вловлюю краєм ока, змушує мене поглянути в обидва боки — а потім завмерти.

Шість драконів різних відтінків заповнюють пляж, і жоден із них не поступається розміром Сґейл. Їхні масивні кігті вгрузають у пісок, коли вони один по одному опускають голови.

Мені перехоплює подих.

Ми не знайшли Іридів. Вони знайшли нас.

Ми це зробили. Вони тут.

Струмені пари обдають моє обличчя, а в животі холоне. Вони тут, і дуже близько, і з дуже великими зубами.

Той, що просто перед нами з Андарною, роздуває ніздрі — і звук, як у пронизливого свистка, наповнює мою голову, переходячи від низького до болісно високого менше, ніж за удар серця.

— Привіт, о людино.

РОЗДІЛ
СОРОК ПЕРШИЙ

Те, що ми знаємо про драконів, — ніщо порівняно з тим, чого ми не знаємо.

«Польовий довідник з різновидів драконів»
полковника Каорі

Якого хріна? Відступаю назад і витріщаюся на Ірида, а тим часом ніж вислизає з моєї руки.

Дракони не розмовляють із людьми, з якими вони не пов’язані, а цей глибокий, низький голос точно не належить Тернові.

— Що тут відбува... — починає було Рідок, прямуючи до мене ззаду. — От лайно.

Половина драконячих голів обертається в його бік, поки він підбігає до мене, а інша половина тримає погляди та величезні щелепи спрямованими в мій бік.

— Ми щасливі? — запитує Рідок, босими ногами підгрібаючи до мене. — Нам страшно?

Я киваю.

— Чому ти не відповідаєш мені? — питає дракон.

— Можливо, людській жінці бракує розуму? — запитує високий голос, і дракон праворуч піднімає голову.

У мене відвисає щелепа. Припускаю, що зарозумілість — це універсальна риса драконів.

— Вона просто здивована. — Андарна підводиться, але залишає голову опущеною на рівні з іншими. — А ти в неї перед носом.

До мого повного і цілковитого шоку, усі шість драконів ступають крок назад.

— Дякую, — мовить Андарна.

— Ви розмовляєте нашою мовою? — питаю Іридів.

— Ми чарівники, — відповідає самець так, ніби це найочевидніша причина у світі.

— Вони що, щойно виявили повагу до твого особистого простору? — шепоче Рідок, затуляючи вуха руками й здригаючись. — Що це було?

— Нечемно говорити так, ніби ми вас не чуємо, — каже самиця справа.

Очі Рідока округлюються.

— Набагато більше ображає спрямоване на нас вістря ножа. — Здається, ніби зліва долинає різкий голос шкільної вчительки.

— Я тебе не знаю і не дозволю тобі заподіяти їй шкоду. — Дивлюся на ту, чия луска мерехтить зеленим.

— І ти вважаєш, що кинджала достатньо? — Її ніздрі роздуваються. — Гадаю, ти маєш рацію, Дейсіне. Людській жінці бракує розуму.

Нечема. Але вона має рацію щодо першої частини. Вкладаю кинджал у піхви.

— Ти Іридка. — Самець, що стоїть перед нами змінює тему, нахиляючи гігантську голову, щоб краще розглянути Андарну.

Її луска змінюється від чорного до зеленого кольору джунглів, потім брижами переходить у блакитний, віддзеркалюючи небо, як і у самця.

— Я Іридка.

— Гівна небесні, — ахає Рідок. — Це була Андарна?

— Я думаю, коли вони видають цей різкий посвист, це такий зв’язок з Іридами, — бурмочу я.

— І все ж ти обрала чорний колір як свій основний? — запитує самка справа в Андарни.

— Це прийнятно в моєму до... — Андарна сердито видихає. — У Наваррі.

Та, що сидить по діагоналі ліворуч від мене, піднімає голову.

— Вона — критерій.

Інші п’ятеро здригаються і відступають.

— Це добре? — запитує жестами Рідок.

— Я не знаю, — жестикулюю у відповідь, а моє серце трохи заспокоюється, коли вони дали нам трохи більше місця.

Звук ударів крил наповнює повітря, і голови Іридів задираються вгору, бо на нас опускається темрява. Терн важко приземляється, стрясаючи землю, наче громом, його задні лапи впиваються в пісок ліворуч від Рідока і праворуч від Андарни.

Моє серце завмирає, і я не можу вирішити, що відчуваю більше — полегшення від того, що він прилетів, чи все ж жах від думки, що можу втратити їх обох у разі нападу Іридів.

Дракони не зовсім передбачувані, а про тих, хто перед нами, я взагалі нічого не знаю.

— Це моя людина, — попереджає Терн, розмахуючи хвостом.

Дерева тріщать і валяться позаду нас, коли він клацає зубами на Іридів. Принаймні я думаю, що так воно відбувається, але все, що я бачу, — це низ його живота та ноги Іридів.

— Ні! — Андарна виборсується з-під Терна й обертається до нього, дивлячись наче зверху вниз. — Вони не зашкодять їй. Вони — моя родина. — Вона розвертається до Іридів. — А вона моя людина.

Мені холоне в животі. Іриди можуть бути її родиною, але вона їх не знає, тож є всі шанси, що вони вб’ють нас усіх. Ми були настільки зайняті, намагаючись їх знайти, що навіть не думали про те, чим усе закінчиться, коли це трапиться.

— Невже люди настільки рідкісні в Наваррі, що ви повинні ділитися ними? — огризається самка ліворуч.

— Хіба у вас там немає ще когось? — запитує інший голос.

Зліва щось скрапує, і мій погляд ковзає повз усміхненого Рідока.

Стрімким ковзним рухом Аотром, який з’являється з лісу, опиняється поряд із Терном. Це його слина скрапує з ікл. А з горла виривається низьке гарчання, видаючи попередження, переклад якого мені не потрібний.

Мій.

— Люди нас не цікавлять, — заявляє самець. — І жодні сварки ні з ким із вас. Ми прийшли лише для того, щоб поговорити з Іридкою.

— Андарною, — виправляє його Терн.

— Андарною, — м’яко вторить самка праворуч.

Терн відступає крок за кроком, доки ми з Рідоком не опиняємося між його передніми лапами, а задні не займають простір, який щойно звільнив його хвіст.

— Принаймні тепер ми можемо щось побачити перед смертю, — жестикулює Рідок, знизуючи плечима.

— Ми не помремо, — знакую у відповідь.

Моє бажання, щоб Рі та Соєр були тут і побачили це, дорівнює моїй вдячності за те, що їм нічого не загрожує.

Голова Терна височіє просто над нами на одному рівні з головою Аотрома. Очевидно, що він на боці Рідока.

Андарна повертається до нас, в її очах витанцьовують вогники від надмірного хвилювання.

— Бачиш? Вони тебе не скривдять.

— Бачу, — киваю, не бажаючи псувати їй момент.

— О боже! — ахає самиця справа.

— Що ти зробила зі своїм хвостом? — відсахується та, що ліворуч.

Андарна витягує шию, щоб перевірити свій скорпіонохвіст.

— Нічого. Усе гаразд.

Мій погляд перестрибує від Ірида до Ірида, а живіт зводить судома, коли я рахую від одного до шести.

Вони всі Перохвости.

— Розкажи нам, що вони з тобою зробили, — вимагає самець, що перед нами.

— Зі мною? Я сама вибрала собі хвіст, — захищаючись, змінює тон Андарна. — Це моє право після переходу з дитячого стану до підліткового.

Іриди замовкають, і до добра це, здається, не веде.

Самець у центрі лягає, обвиваючи тулуб хвостом.

— Розкажи нам, як ти дійшла такого вибору.

Андарна піднімає голову і випростовується на повний зріст, тим часом як Іриди лягають одне за одним.

— Невже зараз настане час історій? — жестикулює Рідок.

— Ти знаєш стільки ж, скільки і я, — відповідаю йому.

Кутик Рідокового рота смикається, коли його руки мигтять жестами.

— Усе колись трапляється вперше.

Дерева позаду тріщать, коли Терн і Аотром займають однакову позицію, залишаючи нас між розпростертими лапами Терна.

Андарна сидить трохи попереду нас справа, а її хвіст метляється по піску.

— У ті роки, коли я перебувала в яйці, я, бувало, то приходила до тями, то втрачала її...

— Ми побудемо тут деякий час, — знакує Рідок, вмощуючись дупою на пісок.

Я повільно опускаюся, щоб зробити те саме, поки Андарна розповідає свою історію захопленим слухачам.

Лише коли вона описує Презентацію, Іриди починають закидувати її запитаннями.

— Навіщо вам представляти себе людям?

— Ні, це вони представляють себе нам. — Андарна махає хвостом. — Тож ми можемо вирішити, чи дозволити їм продовжувати шлях до Обмолоту, чи перетворити їх на обвуглені залишки.

Усі Іриди ахають, а ми з Рідоком розгублено перезираємося. Гадаю, вони не пов’язуються з людьми.

— Оскільки я старша зі свого лігва в Наваррі, ніхто не міг заперечити проти мого права на благодійність, — продовжує Андарна з хвилюванням і неабиякою гордістю, що викликає в мене усмішку. — І так почався Обмолот.

Цікаво почути її версію.

— Навіщо тобі було брати участь у жнивах? — запитує самиця зліва.

— Ми просто це так називаємо, коли вибираємо для себе людей, аби пов’язатись, — пояснює Андарна. — Тож я пішла до лісу...

— Ти пов’язувалася ще неповнолітньою?! — скрикує самець праворуч.

Терн витягує шию вперед і гарчить:

— А ти на неї голос не підвищуй.

Андарна повертає голову й невдоволено мружиться на Терна.

— Не псуй мені справи.

Біль пронизує зв’язок, і Терн відступає, ведучи головою назад, щоб прикрити нас із Рідоком.

Ох...

У мене стискається в грудях, але я нічого не можу йому сказати, і немає способу сказати це так, щоб не почули інші.

Андарна продовжує нашу історію. Вона розповідає їм про Джека та Орена, про те, як я захищала її, про Ксейдена та повстання.

— Тому я, звісно, сповільнила час, — каже вона, розповідаючи про напад у моїй спальні.

— Ти використала свій дитячий дар задля людини? — запитує самиця зліва.

— Мені вона не подобається, — жестикулює Рідок.

— Мені теж, — відповідаю я у той же спосіб.

— Задля моєї людини. — Андарна нахиляє голову. — Вона — частина мене, які я — її. Ти недооцінюєш наш зв’язок.

Остання фраза тхне підлітковим сарказмом.

— Перепрошую, — каже самка.

— Чорт, дракони цієї породи вибачаються, — жестикулює Рідок, піднімаючи брови. — Можливо, ми поквапились?

Я закочую очі.

— А ви з людьми не пов’язуєтесь? — запитує Андарна, і я нахиляюся вперед, спираючись руками на коліна.

— Ми не живемо з людьми, — відповідає самиця.

— Вас тільки шестеро? — Андарна веде головою, оглядаючи їх усіх.

— Нас сотні, — відповідає самець ліворуч, заговоривши вперше. — Будь ласка, продовжуй.

Завихрений візерунок на його рогах нагадує візерунок на рогах Андарни. Можливо, вони з одного лігва.

Минає понад година, поки Андарна передає кожну подробицю, і то так, ніби втрата однієї деталі може змінити всі подальші події.

Коли вона починає розповідати їм про Військові ігри, а потім про Рессону, я вся напружуюся і борюся з власними спогадами, намагаючись не дати їм втрутитися, борюся з неминучою хвилею горя, яка піднімається, коли Андарна говорить про Ліама та Дея.

— І от я полетіла у бій! — Вона зривається на чотири лапи.

Жодна пара примружених очей не відривалась від неї.

— І Вайолет спрямувала мою силу...

Двоє з Іридів різко сапають повітря, а моє серце завмирає.

— Не думаю, що все йде так добре, як вона гадає, — знакую Рідокові.

— Чому? Вона неймовірна, — жестами відповідає той. — Смілива. Жорстока. Норовиста. Усе, що поважають Емпіреї.

Але те, як на неї дивляться Іриди, свідчить про інше.

— І ми сповільнили нас, щоб вона могла завдати удару! — Андарна розповідає цю історію з ентузіазмом, гідним сцени. — Але там було занадто багато магії, щоб її спрямувати, а я була ще маленькою. Моє тіло вимагало сну-без-сновидінь...

За кілька годин Андарна переносить Іридів у теперішній час, не згадуючи про те, як ми намагаємося вилікувати Ксейдена, і всі вони перестають ставити запитання. Насправді, коли вона закінчує, вони зустрічають це моторошною тишею.

— Ось чому ми тут, — каже Андарна. — Щоб запитати вас, чи повернетеся ви додому, щоб воювати поряд із нами. Щоб дізнатися, чи передалися вам знання про те, як перемогли венінів під час Великої війни, чи знаєте ви, як їх вилікувати.

Її хвіст від нетерпіння посмикується.

— І ще я хотіла б дізнатися про свою сім'ю.

Самець у центрі примружується на мене.

— І ви дозволили їй спрямовувати силу ще неповнолітньою? Ви взяли її на війну?

Мій рот розтуляється, а потім стуляється, і почуття провини налягає на мої плечі. Він не каже нічого такого, про що я сама себе не запитувала.

— Це був мій вибір! — вигукує Андарна.

Самиця праворуч зітхає, здмухуючи пісок на пляжі.

— Покажи нам своє крило.

Андарна на мить напружується, ніби вирішуючи, а потім розправляє крила. Ліве тягне, і вона змушує його розправитись, але тонка павутинка тремтить від зусиль.

— Зазвичай воно не тремтить. Просто втомилася від польотів.

Самка відводить погляд, сонце виграє на її вигнутих рогах.

— Ми бачили достатньо.

— Я можу літати! — Андарна складає крила. — Мені просто бракує другої групи м’язів, і я не можу нести Вайолет. Старійшини сказали, що це якось пов’язано з тонким балансом між опором вітру і напругою в моєму крилі, а також із вагою вершниці на хребцях, що проходять під моїм сідалищем. Але це не страшно, бо в нас є Терн, і він працює зі мною щодня — і старійшини теж. А коли я втомлююся, він несе мене, але тільки в далеких мандрах. — Вона опускає погляд на свою шлею і нервово переминається на лапах.

— Будь ласка, вибачте нас за зухвалість, але ми хочемо усамітнитися, — каже самець у центрі.

Вони такі неймовірно... ввічливі.

Андарна сідає, а голоси Іридів вислизають у мене з голови.

Вони вшістьох заходять у воду, і їхня луска змінює колір лише на відтінок темніший за океан.

— Мені здається, ми заблоковані, — жестикулює Рідок.

— Я теж так думаю, — відповідаю йому.

Андарна повертає до нас голову, і я дарую їй, як сподіваюся, заспокійливу усмішку.

За мить троє Іридів злітають просто з води і зникають у небі.

— Це погано, — знакую я.

— Можливо, вони просто збираються привести інших, — повільно відповідає Рідок.

Залишилося троє — тихий самець з рогами, схожими на роги Андарни, той, що сидів у центрі, і самка, яка була праворуч. Вони прямують до нас, і їхня луска знову стає блідо-блакитною, коли вони виходять з води.

Мої груди стискаються. У них може бути відповідь на все... або вони можуть бути такими ж невігласами в нашій історії, як і ми самі.

— Я склала тест? — запитує Андарна.

Знову лунає звук свистка, і я здригаюся, коли він верещить так високо, що, здається, з моїх вух піде кров.

— Тест? — запитує самець у центрі, дивлячись на Андарну.

— Ви просто випробовували мене, еге ж? Щоб переконатися, що я здатна відвідати наше лігво? Де воно, до речі, розміщується? — Надія в її голосі підкосила б мені коліна, якби я стояла.

— Тебе ніхто не перевіряв. — Самка зітхає і дивиться на мене. Волосся в мене на потилиці піднімається дибки. — Перевіряли тебе.

Моя голова відкидається назад, а шлунок скручує судома.

— Вибачте?

— Ти повинна була скласти тест. — Самка втягує кігті в піску. — І ти його провалила.

Терн гарчить, і цього разу Андарна не зупиняє його.

— Вайолет ніколи мене не підводила, — стверджує Андарна, хльостаючи хвостом об землю.

Я повільно спинаюся на ноги.

— Я не розумію.

Трійця відверто ігнорує мене.

— Те, що ти захищаєш її дії, свідчить про їхню поразку як суспільства, — каже Андарні самець.

Рідок встає поряд зі мною і схрещує руки.

— Вайолет любить мене! — кричить Андарна, переводячи поглядом між ними трьома.

— Вона використовує тебе. — Очі самиці наповнюються сумом, а лусочки її брів шарудять. — Вона скористалася вразливою дитиною. Вона використала твою силу як знаряддя війни, примусила тебе до передчасного зростання — і подивись, ким ти стала.

Я намагаюся проковтнути клубок, який раптом застряг у мене в горлі.

— Ви думаєте, що мене зламали, — шипить Андарна.

— Ми думаємо, що ти зброя, — відповідає самець.

Мої губи розтуляються, і з грудей Терна пробивається гул.

— Дякую. — Луска Андарни мерехтить, віддзеркалюючи їхню.

— Це був не комплімент. — Його тон стає різким. — Наша порода народжена для миру, а не для насильства, як інші. — Він кидає на Терна єдиний погляд, перш ніж повернутися до Андарни. — Тебе залишили як критерій. Для вимірювання їхнього зростання, їхньої здатності обирати спокій і гармонію з усім живим. Ми сподівалися, що ти повернешся і розповіси нам, що люди еволюціонували, що вони розквітли під захистом вартових каменів і більше не використовують магію як зброю, але натомість ти показала нам протилежне.

Я хапаюсь руками за талію, коли він ріже її... нас... по живому.

— І дракони також не засвоїли свого уроку. Тоді як ти, — самець у центрі дивиться на Аотрома, — обдарував свою людину льодом, — він наважується переключити увагу на Терна, — ти озброїв свою людину блискавкою.

— Печаті працюють не так, — твердить Рідок.

— А ти, — самець опускає погляд на Андарну, — наша найбільша надіє, ти вручила цій людині щось набагато небезпечніше, чи не так?

РОЗДІЛ
СОРОК ДРУГИЙ

У часи, коли наступ ворога по всій Кровлі унеможливлює повноцінне розміщення ватаги в Суніві, ми пропонуємо вам чотирьох драконів та їхніх вершників.

У дусі нашого альянсу, ви можете розраховувати на партію нашого найціннішого ресурсу — зброї, яку ви зможете використовувати на свій розсуд.

Офіційне листування генерала Августина Мельґрена
з королевою Мараєю

Вручила мені що? Я розгублено кліпаю.

Рідок дивиться в мій бік, а я заперечливо хитаю головою, знизуючи плечима. Другої печаті від Андарни я не проявила.

— Ти використала свою магію як зброю, навіть свій хвіст, — продовжує найвищий Ірид. — Ти стала тим самим, що ми ненавидимо, тим жахом, від якого ми втекли.

Ні, він ще не втік. Гнів видобуває мою силу, що дзижчить, назовні.

— Вона ніякий не жах! — Я ступаю крок уперед, не в змозі слухати більше жодної секунди цієї маячні, тоді як луска Андарни чорніє.

— Ні, бо жахом є ти. — Самець витягує голову в мій бік. — Вона така, якою ти її зробила.

Мої нігті впиваються в долоні, а в грудях стає кіл.

— Я не розумію... — Хвіст Андарни метляється по піску переді мною, і я відступаю назад, поважаючи межу. — Ви не повернетеся з нами? — запитує вона. — Ви не допоможете нам досягти миру, якому поклоняєтеся?

— Ні, не повернемося. — Самець піднімає голову, і я простежую за його поглядом. Чрадх і Сґейл повернулися саме вчасно, щоб стати свідками нашої повної та цілковитої невдачі. — Ми спостерігали за частиною вашої подорожі і відчуваємо, що ви прагнете не миру, а перемоги.

Самець із закрученими рогами уважно дивиться на Андарну, але мовчить.

Моє серце починає калатати. О боги, це відбувається насправді. Наша остання надія тане на очах. Ми ризикнули всім, а вони не допоможуть.

— Для миру потрібен аретійський вартовий камінь, який ми не зможемо запалити без вас! — Андарна вже гарчить.

— Я не бачу в цьому спільної проблеми, — відповідає самиця.

— Вам байдуже, що загинуть люди? — Андарна загинає хвіст високо над спиною.

— Мабуть, так і треба. — Найвищий самець кліпає. — Можливо, веніни повинні висушити землю повністю. Лише коли вони опиняться перед загрозою голоду, вони протистоятимуть злу, на яке перетворилися. Або вони вимруть, і земля відновиться, або зіткнуться з мерзотою, на яку перетворилися, і зміняться.

Зміна. Моє серце підстрибує до горла.

— Як вони це зроблять? — запитує Андарна, а по зв’язку з Терном просочується занепокоєння, бо повітря наповнюють звуки ударів крил.

Ксейден і Ґаррік майже тут.

— Можливо, їхні нащадки зможуть еволюціонувати, — розмірковує самиця, спостерігаючи, як Сґейл і Чрадх приземляються біля струмка за двадцять метрів від них. — Інші прибувають. Нам час.

Ні, ні! Паніка повзе по моїй спині. Ми не можемо зазнати невдачі. Цього не може бути.

Ксейден і Ґаррік зіскакують на чорний піщаний пляж далеко від лінії прибою, а Терн тягнеться головою в бік Сґейл. Він щось говорить, і це стримує двох драконів від того, щоб йти до нас, але не їхніх вершників.

— За допомогою ліків для темних володарів? — запитує Андарна, її шия звивається, як у змії. — Щоб еволюціонувати?

Мені запирає дух.

Золотисті очі самиці звужуються аж до щілин.

— Немає ліків.

Немає ліків? Її слова б’ють немов обухом, і мої коліна мало не підкошуються.

— Якщо вони обміняли свою душу, то, напевне, можуть її повернути, — заперечує Андарна.

— Це не обмін, — повчально мовить самиця. — Заземлення не утримає душу, оскільки темні володарі крадуть магію землі. Обмін силами вбиває душу частинами, а від смерті немає ліків.

Ксейден і Ґаррік не зводять очей з Іридів, крокуючи в наш бік без льотних шкірянок, з мечами, пристебнутими за спинами, — ідеальний приклад тих, хто веде бойові дії.

Його душа не вмерла.

— Чи не розкажете ви нам принаймні, як темні володарі зазнали поразки у Великій війні? — запитує Андарна, і її мовлення пришвидшується, ніби вона знає, що часу обмаль.

— Здається, не зазнали, якщо ви тут розпитуєте, — відповідає самиця.

Самець із закрученими рогами спостерігає за Ксейденом і Ґарріком, які обережно проходять позаду нас із Рідоком, заходячи до мене справа.

— Мабуть, наші родичі допомогли, — Андарна знову намагається вести розмову. — Я можу спалити темних володарів. Ми ж є ключем до перемоги над ними?

— Безнадійно. — Найвищий самець задкує до води. — Леотане, я почув достатньо.

Інший самець роздуває ніздрі.

— А я ні.

— Вони можуть перехопити нас через зв’язок, — я швидко жестикулюю Ксейденові. — Справа йде недобре.

Він киває.

— Введеш нас у курс справи? — жестами запитує Ґаррік, розглядаючи величезні голови, нахилені в наш бік.

— Іриди думають, що Андарна — це зброя, що чомусь для них погано, — знакує Рідок. — Вони не повернуться, щоб допомогти нам, і взагалі вважають, що ми всі заслуговуємо на смерть, бо не можемо вирішити найдавнішу проблему людства — як припинити вбивати одне одного.

— Зрозумів, — відповідає Ксейден.

— І для венінів немає ліків, — швидко продовжує Рідок, а я ледь стримуюся, щоб не схопити його за руки, аби не дати йому сказати більше. — Їхні душі вмирають, тож наша ідея врятувати їх, щоб перемогти, не спрацює.

Чорт.

Зненацька Ксейден різко повертає голову до Андарни, коли її лапа заривається в пісок.

— Ти чарівниця, — каже самка, і в її голосі чути нотки смутку. — І все ж ти прагнеш використати магію для насильства.

— Ви проповідуєте мир, пізнавши пише його привілеї, — шипить у відповідь Андарна. — Ви всі для мене стали розчаруванням.

— У цьому ми знаходимо спільну згоду, — каже найвищий самець.

Триндець.

Терн гарчить, розкидуючись піском і змушуючи дерева трястись, а луска Андарни змінюється до найтемнішого чорного кольору, коли вона відступає до його правої передньої лапи.

— У нас попереду довгий переліт, а тут нічого більше шукати, — продовжує самець, відступаючи ще на крок у воду. — Світ не був готовий до тебе, і, хоча це не твоя провина, ми не можемо тебе прийняти.

Я ахаю і хапаюся за руку Ксейдена.

— Що відбувається? — жестами запитує Ґаррік.

Можливо, краще, щоб вони цього не чули.

— Леотан може думати інакше. — Найвищий самець дивиться на іншого. — Але наша більшість вирішила, що ти Іридка лише за лускою та ім'ям, Андарно. Тобі не буде дозволено відвідувати наш острів, і ти не будеш навчатися наших звичаїв. На цьому ми розходимося і бажаємо тобі миру.

Миру? Я міцніше стискаю Ксейденову руку.

— Сподіваюся, що ніколи більше вас не зустріну, — гарчить Андарна.

Найвищий самець присідає у воді перед тим, як злетіти, його луска мерехтить якусь мить, перш ніж він стає самим небом.

— Що тільки що трапилось? — запитує Ксейден.

— Здається, ми програли, — шепоче Рідок.

Морда Андарни опускається, а по зв’язку прокочується вал нищівного болю, але саме сором, що накриває мене другою хвилею, ріже мені очі.

— Андарно, ні, — шепочу я. — Ти нещадна, розумна, хоробра і віддана. У цьому немає твоєї провини. Ти ідеальна.

— Я... ні, — гарчить вона, хитаючи головою в мій бік.

— Ви не знали, що вона неповнолітня, коли пов'язали її? — запитує Леотан, його золотистий погляд вивчає нас чотирьох — людей.

— Я не знала, — відповідаю вголос. — Я мала б знати, але драконенята та підлітки перебувають у Падолі в безпеці до закінчення сну-без-сновидінь. Ніхто не бачив їх протягом століть, тому ми не розуміли, що всі вони є Золотими Перохвостами до підліткового віку.

— Що відбувається... — Ґаррік смикається. — Курва, боляче!

Гримаса болю перекривлює обличчя Ксейдена, він опускає голову й заплющує очі.

Припускаю, що вони щойно випробували на собі той пронизлий свист.

— Однаковість гарантує, що за всіма драконенятами доглядають, не зважаючи на породу чи лігво... — Леотан здригається, коли Ксейден піднімає голову.

Самиця сахається, оголюючи зуби, з яких скрапує слина.

— Як ти могла стати на бік цього?!

Дивний спосіб сказати «зв’язок», але нехай.

— Повторюю, я не знала, що вона неповнолітня, — сперечаюся я. — Звинувачуйте мене, а не її!

— Гидота! — кидає образу самиця, а її очі примружуються.

На Ксейдена.

Я різко повертаю голову до нього і ахаю. Облямівки його райдужок сяють яскраво-червоним кольором.

— Твій вид не підлягає спасінню! — Самиця кидає погляд на Сґейл, а тоді зникає.

Леотан вивчає Ксейдена ще якусь мить, а потім теж зникає, і хвилі набігають на те місце, де вони щойно стояли.

Вітер від поривів невидимих крил б’є мені в обличчя, і я заплющую очі, прикриваючи їх від піску, що дме на нас. Їхня присутність вислизає з моєї свідомості, як то було до зустрічі з ними. Коли я розмикаю повіки, бачу, що Ксейденові очі вже повернулися до нормального стану. Точніше, до його нової норми. В оніксових глибинах все ще є цятки бурштину.

— Чорт! — Тон Ксейдена гострий, як лезо, коли його пальці вислизають з моїх.

— Ти не гидо...

Він хряскає своїми щитами, блокуючи мене.

Щось несамовито схоже на схлипування лунає праворуч, тож я кидаю поглядом повз Ґарріка і бачу Андарну, яка відступає в джунглі, а її луска змінюється на золотисту.

— Андарно... — починаю було я, але вона мене теж блокує.

— Я буду поряд із нею. — Терн здіймається над нами, і його хвіст вириває дерево ліворуч, коли він прямує в джунглі за Андарною. — Тейне і Мольвік на підході.

— Я можу...

— Із нас двох тільки я вогнетривкий, — нагадує мені Терн, зникаючи серед рослинності.

Мої нігті впиваються в долоні. Я ніколи не почувалася такою безпорадною.

— Гадаю, саме через нього ти так зациклилася на пошуку ліків. — Звинувачення Рідока обдає мене, немов відром крижаної води, і я озираюсь на нього.

О. Чорт.

— Так, — хитає він головою до мене. — Я бачив, як його очі почервоніли.

— Рідоку... — озивається Ксейден.

— Ані слова, темний володарю, — цідить Рідок, не зводячи з мене погляду. — Ві, у тебе є один шанс висловитися і пояснити мені, що за фіґня тут взагалі коїться.

РОЗДІЛ
СОРОК ТРЕТІЙ

Якщо можливо, полюйте на ворогів удень. Їхні характерні ознаки так легко приховати в нічних тінях, що я не здивуюся, коли побачу, як вони ходять серед нас.

«Веніни», посібник капітана Дрейка Корделли
з дріфту «Нічні крила»

Міра саме спішується, а інші от-от приземляться. А Рідок якраз вислуховує найкоротшу з можливих версію історії, і я обіцяю розповісти йому все, якщо він зможе просто почекати, поки ми трохи усамітнимося.

— Спочатку ми повинні розповісти їм про Іридів, — поспіхом і благально закінчую я.

Його уста напружуються, а карі очі пильно дивляться на Ксейдена.

— Інші четверо вже повернулися? — запитує Міра, заходячи до табору з Ааріком, її наплічник теліпається через плече.

— Ще ні, — відповідає Ґаррік позаду мене. — Але в нас ще є кілька годин до сутінків.

— Прошу тебе, — шепочу я Рідокові, поки Міра кидає свої речі біля лежанки.

— Усе гаразд? — Міра починає супити брови, коли ніхто не відповідає. Її погляд блукає поміж нами чотирма, перш ніж зупинитися на мені. Вона допитливо обмацує мене ним і завершує, втупившись у мої очі. — Вайолет?

Мені перехоплює подих. Я не знаю, що вона робитиме, якщо дізнається правду.

— Іриди — купка придурків, які відкинули Андарну, — каже Рідок. — Отже, це був досить паскудний день.

Він починає розповідати, і мій пульс повільно заспокоюється.

— Як там Андарна? — запитує Міра.

— Спустошена. — Я кидаю погляд на пляж, але вони з Терном ще не повернулися. — Я знаю, ми прийшли в надії, що Іриди допоможуть або принаймні запалять вартовий камінь, але вона якраз просто хотіла пізнати свою родину.

У Ґарріка заграли жовна, а Ксейден схрещує руки на грудях.

— Інші мають скоро повернутися, — каже Рідок. — Що ми робимо? Летимо в Лойсам уже завтра?

— Не бачу сенсу. — Я дивлюся на Ксейдена, але той мовчить. — Лойсам має охорону, але не має армії. Ми можемо встановити дипломатичні відносини, проте вони не допоможуть нам виграти війну.

— То що ти хочеш робити? — запитує Ксейден.

Морський бриз куйовдить йому волосся, а він дивиться на мене.

Боги, він справді прекрасний, і не лише зовні. Усе в ньому — його вірність, його розум, м’які сторони, які ніхто, крім мене, не бачить... навіть його повсякденна безжалісність тримають мене в полоні. І яких частин не вистачає? Тих мертвих, якщо вірити Іридам? Ми проживемо без них.

Ксейден усе ще цілий для мене. Допоки ми зможемо утримати його від того, щоб тягнути силу з землі, і знайдемо спосіб контролювати цей потяг, з нами все буде гаразд. Має бути.

— Нам треба повертатися додому. — Виголошення цих слів приносить відчуття завершеності і невдачі, які сильно б’ють і глибоко ріжуть. — Хтозна, що сталося за час нашої відсутності.

Наскільки ми знаємо, фронт міг посипатися, а Теофанія власною персоною може чекати на мене в моїй кімнаті.

— Усіх під трибунал, — саркастично зауважує Міра.

Ґаррік киває і вдивляється кудись у воду.

— Технічно, згідно з мапою, якщо летіти на північний схід два дні, то можна потрапити до скель Дрейлора.

— Грифони будуть у повному захваті, — кпить Рідок. — Хіба ти вже не бачиш Кіралейр у лапах Мольвіка?

— Лише великі дракони можуть летіти два дні поспіль, — каже Ксейден. — Терн. Сґейл. Мольвік, можливо.

— Ми полетимо через острови, — вирішую я. — Це найбезпечніший шлях, щоб усі повернулись додому... За умови, що якщо йтиметься про Гедотіс, то ми отаборимося на його безлюдному узбережжі. Я майже впевнена, що мені там з’являтися заборонено.

Після того як прибули інші і їм роз’яснили ситуацію, Рідок кидає на мене погляд, який свідчить про те, що йому набридло чекати на розмову.

Ксейден і Ґаррік не в захваті, коли я і Рідок вирушаємо в ліс нібито вполювати щось на вечерю. Узявши агатову захисну руну звукового щита, яку несе Рідок, ми за п’ять хвилин піднімаємося в джунглі, не відходячи задалеко, щоб знайти дорогу назад, але достатньо, щоб забезпечити приватність завдяки супроводу Аотрома.

Коричневий Мечохвіст не просто заінтригований — він розлючений...

Мене нудить, коли я розповідаю Рідокові повну історію про Ксейдена, пам’ятаючи, що саме він найдовше прощав мені те, що я зберігала свої секрети на початку року. Коли я закінчую, денне світло вже перетворилося на плетиво кольорових плям, а Рідок міряє переді мною кроки, дивлячись куди завгодно, тільки не в мій бік.

— Я думав, ми домовилися говорити одне одному правду. — Кулаки у нього стискаються.

— Це було не тільки моєю таємницею, щоб я могла розповісти її.

Притуляюся до дерева і спостерігаю, як Рідок, наче маятник, ходить туди-сюди в мене перед очима.

— Я знаю, що це паскудне вибачення, але я не шкодую, що оберігала Ксейдена.

— Це не вибачення, Ві. — Рідок зупиняється переді мною, і мільйон емоцій блискавично змінюються на його обличчі так, що їх неможливо означити.

Він має рацію.

— Мені шкода, що я не могла тобі сказати, але якщо хтось дізнається, його ув’язнять, як Барлоу, або ще гірше — уб’ють. — Я схрещую руки.

Рідок піднімає брови і тягнеться шиєю до мене.

— І в тобі немає жодної, хоч крихітної, крапельки, яка б подумала, що, хтозна, а може й варто?

— Ні. Він не злий. — Піднімаю підборіддя.

— Він уже не він, — заперечує Рідок. — Ось чому ти стала між нами в Гедотісі. Він не повністю себе контролює, і ти це знала.

— Чи хтось із нас завжди повністю контролює... — починаю я.

— Не роби так... — Рідок вказує на мене пальцем. — Не зі мною.

— Ксейден — не Барлоу. Навіть і близько не такий. Він ніколи не робив мені боляче. Він лише рятував інших людей: спочатку в Басґіаті, тоді у битві на кордоні, а потім — коли Кортлін намагався вбити нас у Девереллі. —

Я не згадую про незначне посіріння на моєму узголів’ї. Це межа, за яку я з Рідоком не зайду.

— Трясця, він тричі тягнув силу із землі? — Брови Рідока лізуть угору.

І примудрився зробити це на острові без магії?

— У моєму провіднику був шматок сплаву.

— О, добре, що ти можеш підживити його так само, як Барлоу, якщо знадобиться. .. — бере він мене на кпини. — Ось чому ти залишила Барлоу живим. Гівна небесні, Вайолет, ти хоч трохи поважаєш власне життя? Чи нас зараз турбує лише Ріорсон?

— Він ніколи не робив мені боляче, — повторюю я. — І він досі посвячений. Його не треба живити.

Слово в роті має смак попелу.

— Поки він не зробить цього знову, він залишиться таким, яким є зараз.

— Він зараз темний володар, такий же, як та сріблястоволоса, що переслідує тебе. — Рідок знову починає крокувати.

Моя голова відхиляється назад.

— Він зовсім не схожий на неї.

— Пов’язаний з одним із найлютіших драконів на Континенті, — продовжує він, ігноруючи мій захист. — Це... приголомшливо.

— Він не контролює Сґейл. — Я дивлюся, як Рідок розвертається і починає ходити заново. — Узагалі-то вона майже не розмовляє з ним зараз.

— Я її теж не звинувачую, — каже Рідок після паузи, погоджуючись з Аотромом. — І вона приховала це від Емпіреїв...

Він зупиняється праворуч від мене, потім повільно повертається до мене обличчям.

— Хто ще знає?

— Окрім Ксейдена і мене? Ґаррік, Бодхі та Імоджен.

Рідок кліпає.

— Це все? Лише вас п’ятеро?

— А тепер і ти теж.

— Ну, принаймні клуб ексклюзивний, — саркастично каже він, а потім запускає руки у волосся. — І всі вони вірні йому.

— Ну... так. — Я переминаюсь з однієї ноги на іншу. — Це його ми намагаємося врятувати.

Рідок закочує очі під крони дерев.

— Чорт, як ми знову опинилися тут із секретами? — Його палець злітає вгору. — Нічого, я вже знаю — Ріорсон. Знову. Відчуваю, це вже закономірність.

— Басґіат упав би, якби він не вбив Мудреця темних володарів, — нагадую йому. — Те, що він дав нам... дав моїй матері... це час, щоб наситити вартовий камінь. Ми всі були б мертві, якби він не спрямував більше сили. Континент впав би, якби не він.

— Тільки для того, щоб стати тим самим, проти чого ми боремося. — Рідок хитає головою. — Іронія цього існує на багатьох рівнях, особливо якщо врахувати, що тепер він довбаний герцог Тиррендорський. — Його руки безсило опускаються. — Він міг би рознести наше королівство... нашу провінцію... зсередини. Він міг доставити нас венінам на срібній тарілочці. Барлоу був нічим. У нас у Сенаріумі сидить темний володар.

Це все, що він у ньому бачить? Ще одного темного володаря?

— Ксейден на нашому боці. Б’ється в наших битвах. — Я відштовхуюся від дерева. — Після битви він убив більше венінів, ніж будь-який інший вершник, ти не забув?

— Як ти можеш бути впевнена, що він не грається з тобою? — Рідокові брови насуплюються.

— Тому що я його знаю! — Мій голос підвищується.

— Гаразд. — Рідок перебільшено киває. — Я трохи підіграю. Скажімо, він усе ще на вісімдесят відсотків Ксейден.

— На дев’яносто, — заперечую я.

— Е-ех. — Рідок знизує плечима. — У темних володарів є чотири ранги, а твій чоловік уже тричі черпав силу. Думаю, вісімдесят відсотків — це математично щедро, але, звісно, ми будемо жити у твоїй ілюзії заради гіпотези. Скільки часу в нас є до того, як він стане асимом? Як довго він фізично зможе опиратися поклику Мудреця?

— Якщо він не черпатиме...

— Вони завжди черпають! — Кінчики Рідокових пальців взялися кригою. — Те, що я люблю жартувати, не означає, що я несерйозно ставлюся до того лайна, що його читаєш і ти. Немає свідчень того, що посвячені просто так відриваються від сили.

— Ось чому я повинна знайти ліки. — Мій голос зривається.

— Іриди щойно сказали, що таких не існує. — Рідок махає рукою в бік пляжу.

— І в мене було близько п’яти хвилин, щоб обдумати цю інформацію. — Гнів і страх борються за контроль над моїми емоціями, і обидва витягують мою силу на поверхню, розпікаючи шкіру. — Усе, що я робила протягом останніх кількох місяців — від укладення угоди з Текарусом щодо книг і до пошуку роду Андарни, — служило потребам Континенту. Крім того працювала для того, щоб знайти для нього ліки. І зараз почути від найбільш переконливого джерела, що їх не існує? — Я хитаю головою, відчуваючи, як всередині мене наростає жар, і наростає він в геометричній прогресії разом з моєю панікою. — Я ще не знаю, що з цим робити. У мене немає всіх відповідей, Рідоку. Я просто знаю, що мушу їх знайти чи то в забутій книзі, чи в голові якогось темного володаря, бо я втратила Ліама, а тепер і Трейґера, і маму на цій війні, тож я не відступлюся від чоловіка, якого кохаю!

Сила спалахує всередині мене і виривається назовні. Блискавка врізається в дерево позаду Рідока, і відразу гримить грім, який стрясає моїми кістками.

— Бляха! — волає Рідок, затуливши вуха й озирнувшись на дерево.

Моє серце зупиняється, коли стовбур розколюється посередині, а половинки хитаються, ніби вагаючись... а потім падають. Я піднімаю пальці, використовуючи дрібну магію, щоб пом’якшити удар, але важкі уламки не йдуть ні в яке порівняння з моїми навичками в цій царині. Половинки гепаються об землю рядочком перед нами, а потім спалахують.

— Чорт забирай! — Рідок розводить руками — і тонкий шар льоду біжить по деревині з обох боків. Полум’я шипить і гасне. — Тепер Ріорсон мене справді вб’є, — бурмоче Рідок, але жарт не вдається.

Він повертається до мене.

— Дякую, — вказую на обвуглене дерево, а тоді зітхаю. — І мені шкода.

— За яку частину?

— За все. — Це зізнання звучить трохи голосніше, ніж шепіт.

Рідок киває.

— Я врятую його. — Моє горло стискається. — І не тільки тому, що я не можу уявити життя без нього. Я егоїстка, коли справа стосується кохання до нього, і, можливо, трохи саморуйнівна останнім часом...

— Ти так гадаєш? — Рідок жестом показує на дерево.

— Але якщо я не врятую його... — Мій голос стихає. — Якщо я не вилікую його, і він... — Я не можу цього вимовити. — Я тримаю сироватку на випадок надзвичайної ситуації, але, Рідоку, ми повинні утримати його на нашому боці, інакше ця війна вже програна. Зараз немає жодного живого вершника, здатного зупинити його на повній силі, не кажучи вже про те, ким він може стати, якщо по-справжньому перейде на їхній бік. І не кажи, що я можу, бо правда в тому, що я не зможу. Навіть якщо я відточу свою печать до його рівня, на що підуть роки, які у нього були, я не зможу завдати йому шкоди так само, як він не зміг би заподіяти шкоди мені. Він... усе для мене.

Плечі Рідока опускаються.

— То де ж межа? У який момент він буде вже надто далеко, щоб ти могла його захищати?

Мій рот відкривається, а потім закривається.

— Немає такої межі. Такої, яку б він перейшов.

— Справді? — Рідок піднімає брови. — А якщо він скривдить когось, кого ти любиш? Це змусить тебе змінити свою думку?

— Він цього не зробить. — Я хитаю головою. — Він не робив цього усі ці місяці. Він не зробить.

Рідок обіймає мене за плечі.

— Не досить добре. Назви мені реальну, логічну межу, яку Ксейден повинен перетнути, щоб ти пішла від нього, і я збережу таємницю. Я допоможу тобі перерити кожну чортову книгу, яку ти добудеш. Я тут заради мантри «я-врятую-свого-чоловіка-за-будь-яку ціну» і буду на твоєму боці в цій нестерпній ситуації, якщо ти просто визнаєш, що існує переломний момент. Ти можеш покладатися на нього, допоки залишатимеш трохи логіки для себе.

— Я... я не можу уявити, що не кохаю його. — Я піднімаю руки і обімаю друга за передпліччя.

— Я ніколи не стверджував, що ти не можеш його кохати. — Рідок ніжно стискає мої плечі. — Чому ж, людина може продовжувати любити когось після того, як відпустить його. Але ти повинна сказати мені, що є межа, за якою ти відпустиш його. Бо якщо її не буде, Ві, ми втратимо не лише його.

Мені тьохкає в грудях.

— Я ніколи...

— Чи зачерпнеш ти, щоб врятувати його? Чи це і є саме та лінія?

Я важко ковтаю, згадуючи ту коротку мить у камері вартового каменя, коли моєї сили не вистачило, щоб наситити камінь.

— Якщо так буде легше, то вибери межу, після якої я зможу його здати, — тихо промовляє Рідок. — Скажи мені це зараз, коли ти думаєш, що цього ніколи не станеться, щоб, якщо цей момент таки настане, рішення не лягало на твої плечі.

Напружуюся всім тілом.

— А якщо він поранить Терна чи Андарну? — наполягає Рідок. — Ти маєш допомогти мені, Ві, або я піду просто до єдиної людини, яку знаю, котра поставить твоє життя вище за життя всіх інших на цьому пляжі.

Міра.

Я намагаюся поглянути на ситуацію з боку Рідока, і вона зовсім не приємна.

— Гаразд. Гіпотетично йому доведеться безпричинно вбити іншого вершника або завдати шкоди цивільним. Нашкодити моїм друзям, моїм драконам. Нашкодити... мені, — закінчую я пошепки. — Якщо він зробить мені боляче, тоді він більше не він.

Рідок киває, потім торкається своїм чолом мого.

— Гаразд. Тоді ось воно.

— Ось воно, — повторюю я.

Рідокові руки опускаються, і ми вирушаємо назад до табору.

— І припини тримати все в собі, — вимагає він. — Я не хочу знову сперечатися на цю тему. Ми четверо сильніші разом, ніж поодинці. Не псуй це, навіть заради Ріорсона. Якщо ти боїшся розповісти мені, Рі або Соєру про щось, що ти робиш, бо знаєш, що ми розізлимося, то або ти не повинна цього робити, або ти заслуговуєш, щоб на тебе розізлились.

— Прийнято до відома, — зітхаю. — Я сумую за ними.

— Я теж. — Рідок кладе руку мені на плече. — Рі краще втовкмачує.

— Ти молодець, — усміхаюся.

Ми обходимо ліворуч велетенське дерево діаметром, як нога Терна. І виявляємо Ксейдена з другого боку, який стоїть зі складеними руками, схрестивши одну литку над іншою і притулившись плечем до стовбура.

Рука Рідока сіпається на моєму плечі, але він не опускає її. Ми різко зупиняємося.

Ксейден, побачивши це, вигинає пошрамовану брову.

— Прикольна ситуація, — каже Рідок. — Розумієш, якщо я опущу руку, це матиме такий вигляд, ніби нас спіймали на тому, чого ми не повинні були робити. А ми цього не робили. Але якщо я залишу її тут, я не впевнений, що ти не накинешся на мене в пориві люті і...

Він проводить лівою рукою по шиї.

— Ти не допомагаєш, — кажу йому.

— Я також не хочу, щоб ти думав, нібито тільки тому, що ти страшний, я боюся тебе, — додає Рідок. — Бо це не так.

— Ні, так. Що ви вирішили? — запитує Ксейден.

Його обличчя — ідеальна маска знудженості.

— Ти ж не збираєшся погрожувати вбити мене? — відповідає Рідок.

— Я не кидаю порожніх погроз.

Подумки тягнусь до нього, але щити Ксейдена все ще міцно стоять.

Рідок нахиляє голову.

— Тобто ти б не погрожував перед тим, як убити мене? Або не вб’єш мене насправді?

Ксейден ледь знизує плечима.

— Тобі вибирати.

— Припини. — Дивлюся Ксейденові просто в очі, і його погляд трохи теплішає, зупиняючись на мені.

— Вона розповість Ріаннон і Соєру, — заявляє Рідок, потім робить паузу, розмірковуючи. — І Джесінії.

Моє серце практично зупиняється.

— Ти з глузду з’їхав?!

— Це все? — запитує Ксейден, і я не можу зрозуміти: саркастично це він чи серйозно?

— Я б також віддав перевагу Мірі та Бреннану, але ми можемо почати з перших трьох, — каже Рідок, дивлячись на Ксейдена. — Усі, кому ти розповів, цінують твоє життя більше, ніж її...

— Це неправда, — заперечую я.

— Усі, хто знає, порадили Вайолет бігти якомога далі і якомога швидше, — каже Ксейден. — Зокрема і я.

— Приємно дізнатись про це. — Рідок знизує плечима. — Рі. Соєр. Джесінія. Це моя єдина умова для збереження твоєї таємниці.

— Це не те, що ми обговорювали, — шиплю я на нього.

— Ми обговорили наші умови, — каже Рідок, а потім озирається на Ксейдена. — Це залишиться між нами. Джесінія повинна знати, що вона насправді досліджує, на випадок, якщо є спосіб сповільнити твою хворобу. Соєр, Рі і я — єдині, хто може бути з Вайолет під час кожного заняття, а наші кімнати в гуртожитку розташовані поруч із її кімнатою. Вона більш ніж здатна захистити себе, але зайві очі не завадять, враховуючи, що її чекає.

Ксейден напружується.

— Так, ти чудово знаєш, про що я, — киває Рідок.

Моє чоло морщиться.

— Ну а я ні.

— Якщо він спрогресує і повністю перетвориться... — починає Рідок.

— Коли, — поправляє його Ксейден. — Умовна форма і я — ми не дружимо.

Брови Рідока повзуть догори.

— Гаразд. Коли він повністю перетвориться або коли хтось не з наших рядів зрозуміє, ким він став, їм доведеться його вбити з тих самих причин, про які ти вже згадувала, Ві.

— Що це означає...

Мені холоне в животі, коли я простежую хід його думок до логічного завершення, а потім я одразу ж наповнююся пекучим гнівом. Я переводжу погляд на Ксейдена.

— Убити мене — найпростіший спосіб убити тебе. — Точнісінько, як на першому курсі.

— Я цього не допущу, — у Ксейдена заграли жовна.

— Ми цього не допустимо, — поправляє його Рідок. — А ти не будеш творити різну херню на додаток там, де ту херню вже роблять.

Мої губи розкриваються.

— Рі. Соєр. Джесінія, — повторює Рідок.

— А Аетос ні? — запитує Ксейден. — Маю на увазі Дейна.

— У жодному разі, — втручаюся я. — Він тебе вб’є.

— Нехай би спробував, — відповідає Ксейден. — Спроба, безсумнівно, призведе до незручної ситуації.

— Тут я згоден із Вайолет, — знову встряє Рідок. — Хоча я пишаюся тим, як далеко Аетос просунувся у сфері порушення правил, він ще не готовий перейти на цей рівень. Рі. Соєр. Джесінія.

— Домовились, — відповідає Ксейден. — Проте прояснімо. Мені байдуже, кому вона розповість, якщо це стосується її безпеки.

— Добре. — Рідок киває, потім відкидається на п’яти і глибоко вдихає. — О, і просто щоб прояснити: той удар блискавки був через... — Він жестом показує на нас. — Ну, ти знаєш... Нас... — Він здригається. — Я маю на увазі, це було через нас, тому що я її розлютив, а не тому, що ми... ну, ти розумієш, про що я.

Ледве стримуюся, щоб не закотити очі.

— Я в курсі, — відповідає Ксейден. — По-перше, тому що я довіряю Вайолет, а по-друге, — він зневажливо дивиться на Рідока, — це був не такий аж сильний удар.

Серйозно? Я усміхаюсь.

— Х-ху. — Рідок нахиляє голову, ніби щось вирішуючи, потім хитає нею. — Ні. Ми з тобою ще не повернулися до жартів про член. Не те щоб ми колись до того доходили. Я все ще злощуся.

— І правильно. — Ксейден відштовхується від дерева і йде до нас. — І я хочу переконатися, що Вайолет здатна вбити мене, коли настане час. Якщо обирати між нею та мною, я виберу її. Уб’ю іншого хлопця, яким стану.

Мої очі примружуються на красивого засранця, якому я по дурості віддала своє серце.

— До цього не дійде.

— Гівна небесні. Це благородно? Чи це збочення? Я не можу докумекати. — Рідок плескає мене по плечу, а потім повертається до табору. — Я ще ніколи не був таким щасливим, що я самотній. У вас обох серйозні проблеми.

— Ґаррік сходив на полювання, на яке взагалі-то мав піти ти! — кричить Ксейден навздогін, коли ми виходимо з-під дерев.

Рідок піднімає великий палець, спускаючись із пагорба.

Ксейден розглядає моє обличчя так, ніби має запам’ятати кожну деталь саме цієї миті.

Я роблю крок до нього, а він відступає, хитаючи головою.

Моє серце стискається.

— Ти що, збираєшся триматися від мене подалі через той огидний коментар, серйозно?

Ксейден здригається, і це лише підтверджує мої слова.

— Ти не... — починаю я.

— Двоє інших Іридів залишилися, ніби ще не визначились, — перебиває він. — І я думаю, вони були на твоєму боці, бо ти не знала, наскільки малою була Андарна на Обмолоті.

Ксейден зітхає і знову надягає свою маску знудженості і безтурботності, яку так любить.

— А тоді вони побачили мене. Я, бляха, впевнений, що вся ця місія, заради якої ми ризикнули всім, провалилася через те, ким я є. Тому що я тут, з тобою.

— Це несправедливо, — шепочу я.

— Але це правда. — Тіні розвіюються по краях його черевиків, і він дивиться вниз на пляж. — Я ледве протримався місяць, щоб не сягати по силу без Сґейл. — Він хитає головою. — Якби на тому пляжі були тільки ти і Рідок, або ти і Дейн, або ти і... будь-хто інший, крім мене, є всі шанси, що ви були б на шляху до того острова, про який вони твердили, що Андарна мала б шанс пізнати свій рід, що вони погодилися б повернутися і запалити аретійський вартовий камінь і врятувати моє місто, врятувати всю мою провінцію. — Він знову переводить погляд на мене. — Тож таки так, я думаю, що цей огидний коментар — і те, що він означає, — вимагає, щоб ми обоє на мить замислились над тим незаперечним фактом, що я — найгірший претендент для цієї місії, для моєї провінції і для тебе.

Моє серце болить за нього, за те, як він почувається винним, що не може утримувати контроль.

— Гаразд. — Я схрещую руки на грудях і розмірковую, чи гризтися з ним, чи заспокоювати, а потім вирішую піти іншим шляхом. — Факти враховано. Мені не потрібно замислюватись на мить. Ти був би на цій місії незалежно від нашого зв’язку через Терна і Сґейл. Смішно, що вони винесли вирок тобі, навіть не вислухавши тебе, але це свідчить про їхній характер, а не про твій. І якщо тобі потрібен час, щоб розібратися з цим у своїй голові, то нехай. Нахиляю голову до нього.

— Але це нічого не змінює в тому, як сильно я тебе кохаю.

Ксейден зводить руки, сплітаючи пальці.

Я відвертаюся від нього й повертаюся до табору.

— Дай мені знати, коли закінчиш роздумувати, і ми побачимо, наскільки сильним буде мій наступний удар блискавкою. А поки завтра ми летимо додому.

Грифони виснажені, і нам потрібно десять днів, щоб дістатися до Девереллі, де ми проводимо додатковий день, лагодячи шлею Андарни, від якої відламався шматок металу.

Ксейден весь той клятий час тримається на відстані.

Андарна ледве розмовляє.

Кетріона так розпачливо мовчить, що мені хочеться штрикнути її парочкою словесних шпильок.

А я ось-ось зламаюся під вагою невдачі.

Ми використовуємо день, щоб прокласти шлях над Поромієлем, обираючи маршрут, який виведе нас на берег між Кордином і Дрейфусом, щоб звести до мінімуму наші шанси на зустріч із темними володарями.

До того часу як ми прибуваємо на Континент, Міра вже щонайменше з десяток разів запитала мене, чи все гаразд, і, хоча Дейн має дратівливу звичку безперервно оцінювати очима, як далеко ми із Ксейденом сидимо одне від одного, перш ніж зустрітися з моїм поглядом, він розсудливо тримає язик за зубами.

Під час польоту я постійно озираюсь довкола за венінами, бо занадто налякана, щоб спати в сідлі. Кожен проблиск сонця над озером змушує моє серце калатати сильніше, а кожна віддалена гроза спонукає мене хапатися за луку. Об’єктивно я розумію, що Теофанія не знає, що ми поза межами сфер, і вона може напасти на нас коли забажає, але вона також не мала б знати, що я буду в Анці. Або наш план польоту виправдовує себе, або Теофанія вирішила не нападати. І, хоча летимо над клаптями осушеної землі, ми дістаємося сфер, навіть не зустрівши патруля віверн.

Така легкість подорожі лише посилює моє занепокоєння.

Ми проводимо ніч під зорями просто в сферах, аби уникнути арешту військовим трибуналом, який, як ми всі знаємо, незабаром відбудеться, і прилітаємо в Басґіат за три з половиною тижні від дня нашого від’їзду.

Коли я вивантажую сідельні сумки Терна на летовищі, то не відчуваю перемоги, навіть незважаючи на те, що нам на допомогу прийшла ціла армія. Приголомшлива поразка з Іридами нагадує цвіль, яка розростається на моєму язику і сквашує все, що я п’ю і їм, заражаючи мої слова і навіть подих у моїх легенях. Розчарування збільшується і поширюється, аж поки я не почуваюся повністю, повністю згірклою, коли спішуюся на болотисте поле.

Андарна полетіла одразу в Паділ. Вона навіть слова не зронила, коли зникала за хребтом. Її горе болить найсильніше.

— Вайолет!

Обертаюся й одразу ж опиняюсь в обіймах Ріаннон. Її руки міцно стискають мене, тож я кидаю наплічник, щоб відповісти такими ж міцними обіймами. Можливо, це крик Каорі, який волає на курсантів через поле, або запах волосся Рі, або просто той факт, що ми повернулися, але ще не вдома, але жах того, що ми втратили, одразу ж ріже мені очі і стискає горло.

— Я дуже за тобою скучила. Як ти дізналася, що ми тут?

— Фердж сказала, що ти прямуєш сюди, тож ми перервали вечерю. Я така рада тебе бачити. — Рі ступає крок назад з блідою усмішкою. — З тобою все гаразд?

Хапаю повітря, наче риба, не знаючи, як відповісти на запитання.

— Рі! — Рідок врізається в нас збоку, обіймаючи нас обох. Його двотижневий заріст дряпає мені потилицю. — Бляха, ти нам була так потрібна у тій поїздці. Вайолет вийшла з-під контролю. Вона надерла дупу королеві, отруїла Ксейденову матір і всіх трьох очільників держави Гедотіс, але забезпечила нам армію.

Рі сміється, розгойдуючи нас взад-вперед.

— А що ти натворив?

— Небагато. Загасив пару пожеж, побив кухаря. — Рідок відпускає мене, потім хапає в обійми Соєра, коли той підходить, злегка налягаючи на ціпок. — Це добре. Це правильно.

— Радий, що ви вдома, народе, — каже Соєр, і його обличчя притискається до мого завдяки Рідоку.

— Я теж. — Мені легшає в обіймах.

— Ось вони! Ходіть сюди! — кричить Рідок, усе ще обіймаючи нас.

Марен сміється і підбігає до мене з іншого боку, протискаючись уперед, але Кет лише зітхає, коли підходить.

— Жодних винятків, — заявляє Рідок, а потім тягне Кет у коло між собою та Соєром. — Другокурсники-солодашки знову разом.

Він відпускає нас, але ми залишаємося в колі.

Погляд Рі стрибає з одного на іншого, наче вона рахує, і усмішка її гасне.

— Ми втратили Трейґера, — тихо кажу я.

— Що? — Рі сахається, її обличчя пересмикується.

— Як? — Плечі Соєра никнуть.

— Зегілна, — відповідає Кет, а потім відкашлюється. — Стріла в серце. Але ми витягли з них цілу армію, тому... — Її голос уривається, і вона знову прокашлюється.

— Мені дуже шкода, — каже Рі, переводячи погляд із Марен на Кет.

— Нам теж, — шепоче Марен.

— І ми зазнали поразки, — кажу це вголос уперше, дивлячись Соєрові, а потім Рі просто в очі. — Ми знайшли Іридів, але вони не прийдуть. Ми програли.

— Чорт... — Обличчя Рі відразу витягується.

— Це прикро чути, враховуючи нинішній політичний клімат.

Ми розходимося і рушаємо до генерала Аетоса, який стоїть на пристойній відстані від Терна і придивляється до нас. Він навіть не дивиться на Дейна, коли інші підходять до нього.

Ксейден затримується з Ґарріком і Дрейком, і наші погляди на мить зустрічаються, перш ніж ми обоє зосереджуємося на генералові Аетосі.

Військовий трибунал за три... дві...

— Ми обговоримо ваше покарання за непокору прямим наказам пізніше. — Генерал Аетос дивиться на Дрейка. — Шкода, що ви народилися на неправильному боці сім’ї.

Його погляд перестрибує на Кет.

— Хороша новина полягає в тому, що ви стали на крок ближчою до свого трону.

Кет блідне.

— Сирена?

Мій шлунок зводить судомою, і я помічаю Міру, у якої побіліли пальці на лямці наплічника.

— Це твоя сестра? — запитує Аетос, засовуючи руку до кишені свого однострою, поки наближається до нас.

— Так, — каже Марен, щоб Кет не довелося відповідати.

— А, точно. Сумнозвісна льотчиця. — Аетос дістає послання й передає його мені, не відповідаючи ні Кет, ні Марен. — Цей лист, який збиває з пантелику, прийшов для вас близько години тому. З нетерпінням чекаю на обговорення під час доповіді.

Я стискаю пергамент, помічаючи зламану печатку.

— Чи жива Сирена Корделла?

Він жорстокий, якщо так тягне з відповіддю.

— Останнє, що я чув про неї, — це те, що з нею все гаразд. — Аетос багатозначно дивиться на лист.

Дякую тобі, Амарі.

Кет погойдується, глибоко вдихаючи, а я розгортаю вже відкрите послання.

— Що сталося? — запитує вона.

У мене мороз дере по шкірі, кров відливає від обличчя, коли я бачу її почерк.

Вайолет!

Я дуже сподіваюся, що ви чудово провели час у подорожі, хоча ваша ватага здавалася трохи виснаженою, коли ви пролітали над Павісом. Мені цікаво, новіщо ви доклали стільки зусиль, коли у мене є те, чого ти прагнеш понад усе. Насолоджуйся як можеш часом, який, ти проведеш з друзями, до нашої наступної зустрічі. Не хвилюйся, я про все подбаю.

Т.

Я рефлекторно зминаю пергамент, а мій погляд стрибає на Ксейдена.

— Що таке? — Він нахиляє голову.

— Теофанія. — Я напружуюсь, щоб зробити повний вдих. — Вона знала, що ми вирушили. Вона бачила, як ми пролітали над Лавісом, і якимось чином доставила це сюди до того, як ми приїхали.

Його обличчя кам’яніє.

— Тут вона тебе не дістане.

— І все ж вона це зробила.

Ховаю пергамент у кишеню і помічаю, що генерал Аетос стежить за мною, як яструб.

— З моїм дядьком усе гаразд? — Голос Кет підвищується. — Просто скажіть нам уже нарешті.

Текарус. От чорт!

— Поки ви три тижні займались бозна-чим на островах, — каже Аетос, і його очі скляніють, — Суніва потрапила до рук темних володарів.

Марен ахає, а в тиші, яка западає, зависає жах.

— Королева Марая мертва.

РОЗДІЛ
СОРОК ЧЕТВЕРТИЙ

Ваша Величносте, на жаль, я не можу знайти жодного закону, який замінив би Сувої Об’єднання. Договір Провінцій королеви Алондри Сміливої (207.1), що об’єднував армії провінцій під королівським штандартом у поромієльському конфлікті, втратив чинність із підписанням Другої Аретійської угоди, і контроль над усіма військами мав би повинен повернутися до провінцій, з яких вони походять. Я рекомендую вимагати просити про новий договір провінцій, який би охоплював наш поточний конфлікт. Провінції ніколи не погодяться з підвищенням норм призову. Моя порада: не гнівіть герцога Тиррендору, який зараз командує найбільшою частиною нашої армії. До біса це все. Ненавиджу свою роботу.

Ненадісланий чорновик листа полковниці Агати Мейфер,
королівської архівістки

Керівництво розлучає нас після того, як ми залишаємо речі у своїх кімнатах, а потім допитує кожного по дванадцять годин під запис писарів. Коли Аетос роздратовано прохопився, що король Таурі такий вдячний за повернення Ааріка, що заборонив будь-які форми покарання, емоційне полегшення обертається негайним відчуттям цілковитого виснаження, але я не прошу перерви в нескінченному допиті. То було моє рішення, і якщо цей тривалий допит — єдине колегіальне покарання, я прийму його без нарікань, особливо знаючи, що інші члени загону теж у безпеці.

Керівництво переглядає деталі подорожі стільки разів, стільки годин, що я починаю хвилюватися, чи не шукають вони дірки в наших розповідях, чи не підозрюють, що ми керувалися не лише рідкісними текстами, а й іншими джерелами інформації. Це нудно і виснажливо, але принаймні я бачу, як обличчя Маркгема кривиться від заздрощів, коли він сидить на іншому кінці кімнати в тих нечисленних випадках його присутності на моїх допитах.

Я бачила речі, які він ніколи не побачить, торкалася частин історії, про існування яких він навіть не знав.

Як і мій батько.

Міру і Ґарріка відпускають на фронт двадцять восьмого березня, в останній день нашої інквізиції. Дрейк вирушає в Кордин. Бреннан прибуває з Аретії, щоб відновити мені ребра. Ксейдена затягують на засідання Сенаріуму, а потім повертають на посаду професора.

Решта повертається до аудиторій.

Пропустивши більше трьох тижнів, фізику я забула геть начисто, а в історії лише трішки заплуталася, оскільки все, що вивчала до поїздки, не мало нічого спільного з тим, як Брейвік поглинав Циґнісен за часів Порома Першого. Якби не конспекти Рі, ми втрьох потонули б у навчальному річищі, і я впевнена, що Аарік відчуває те саме щодо Слоун.

Однак на Бойовому сповіщенні в наш перший день після повернення справді видно, скільки шкоди може бути завдано за три тижні. Суніва — далеко не єдине місто, яке впало. Узагалі-то, з географічної точки зору, це виняток.

— Це неможливо, — шепочу я, втупившись у карту зі свого місця.

Скільки темних володарів потрібно, щоб покрити таку велику територію так швидко? Ми з Рі провели ранні ранкові години, розбираючи події, але про це не йшлося.

— Це відбувається швидко. — Ріаннон дістає ручку й папір.

— Якщо під «швидко» ти маєш на увазі те, що половину Кровли зафарбувало в червоне, поки нас не було, то так, я б сказав, що швидко — це гарний термін, — зауважує Рідок, що сидить праворуч від Рі.

— Ви, друзі, нічого цього не бачили під час свого польоту? — запитує Соєр.

— Ні. — Я міцніше стискаю ручку. — Ми пролітали над руїнами Павіса. Червоних цяток так багато, що вони зливаються в одну пляму. Лише південний край і захід від Кровли залишилися неушкодженими. Кордин все ще стоїть, але чи надовго? Втрати серед цивільного населення є?

Рі міцно стискає губи.

— Невідомо, а на кордонах безлад. Люди тікають в усіх напрямках. Дрейтус стикається з великою нестачею поставок. Занадто багато людей, і занадто швидко розвиваються події.

Мій живіт судомить. Міру та Ґарріка відправили до Дрейтуса.

— Бо ваш король нікого не впускає, — кипить Кетріона.

Кілька голів повертається в її бік, а потім всі поспіхом відводять погляд. І так весь день: курсанти перешіптуються і витріщаються на нас.

— Що? — Я нахиляюся вперед і дивлюся повз Марен на тих, хто відстав і займає свої місця. — Ми досі не приймаємо цивільних?

— Гадаю, вони пропустили цю частину вашого звіту, — відповідає вона.

Або ж мене допитували лише наваррці.

— Вітаємо ще раз наших мандрівників, — каже професорка Девера, займаючи своє місце попереду разом із професоркою Кіандрою. — Наскільки я розумію, вони забезпечили нам сорокатисячну армію завдяки альянсу із Зегілною. — Вона ледь помітно киває мені, і я змушую себе усміхнутися. — Що може допомогти переломити хід цієї війни.

Але ми не змогли досягти нашої головної мети. І втратили товариша по команді. Мені доведеться повернутися в спортзал з Імоджен, щоб витримати всю цю кляту провину.

— Я погодилася б і на замороження війни, — говорить Марен, яка сидить ліворуч від мене.

— Також вітаю наших нових гостей. — Погляд Девери перекидається на двох капітанів у чорному, що стоять на варті в кінці ряду Ааріка. — Будь ласка, влаштовуйтеся якомога незручніше.

Аарік кидає погляд повз Слоун та Бейлора, потім дивиться перед собою.

— Переходимо до стратегії бою, — оголошує Девера. — Де нам розмістити наші сорок тисяч війська? — запитує вона аудиторію, а потім викликає першокурсника з Другого крила.

— Їх треба розмістити тут, щоб захистити вартовий камінь, — відповідає кучерявий хлопець.

— Так, тому що саме сюди, схоже, прямують веніни, — іронізує Імоджен згори.

— Наступний, — наказує Девера.

— Їх варто відправити на південь, щоб вони тримали лінію, аби Кордин не впав, — втручається Кет, хоча її ніхто не питав.

— Це було б чудовим рішенням, — погоджується Девера. — Хоча цікаво, чи не впливають на таке твоє рішення особисті упередження, з огляду на те, що зараз це резиденція твого дядька.

Король Текарус.

— А що думають інші наші мандрівники? — запитує Девера, ковзаючи по нас поглядом.

Дивлюся на західну лінію, яка підкрадається до Тиррендору, і мовчу як риба, щоб мені не закинули те саме щодо упередженості.

— Їх треба розділити, — відповідає згори Дейн. — Половину — на південь, щоб захищати нового короля і те, що залишилося від території, а половину — на західний фронт.

— Ти розгорнув би всі війська в межах Поромієлю? — запитує професорка, сідаючи на своє улюблене місце на столі.

— Вони там потрібні, — відповідає Дейн з упевненістю, якій я заздрю. — І перш ніж вершники тут займуть оборону, пам’ятайте, що захист західної лінії Кровли утримує темних володарів подалі від Тиррендору та Ельзуму, а ми зобов’язані нашим альянсом захищати короля Текаруса.

— А ще звідти був льотчик, який оплатив вартість цієї армії, — додає Кет.

— Слушно, — визнає Девера. — Особисто я розділила б війська на три частини, розмістивши більшість уздовж лінії, яку запропонував Аетос, а решту — на наших заставах.

Я суплю брови. Навіщо заставам більше війська в межах сфер?

— Якщо ми почнемо втрачати сфери, на Континенті не залишиться більше безпечної гавані.

— Безпечної для кого? — бурчить Марен.

— Заставам важко впасти або втратити сфери, коли вони вже під захистом, — розмірковує Соєр.

Якщо тільки не брати до уваги, що арсенали під загрозою. Достатньо лише перебоїв з подачею сили — і сфери впадуть.

— Подивимося, що вирішить керівництво. — Девера робить паузу, і її руки натикаються на край столу. — Я не приховую, що сьогоднішня тема буде делікатною — знаю, що багато хто з вас мав там родичів, — але дуже важливо обговорити падіння Суніви саме зараз, коли надійшли звіти розвідки.

У кімнаті миттєво наростає напружений гул, ніби половина присутніх не може втриматися, щоб не спрямовувати силу.

— Хто з вас знає, як це сталося? — Девера обводить нас поглядом.

Другокурсниця з Третього крила піднімає руку, і Девера киває їй.

— Не думаю, що хтось із нас знає всі деталі, але нам відомо, що їх заскочили зненацька. Я чула, що двадцять венінів...

— Я чув, більше як тридцять, — заперечує хтось праворуч.

— Саме тому ми проводимо це опитування. — Девера піднімає брови. — Нам не принесе користі навчання на дезінформації та чутках. — Вона озирається на льотчика.

— Вони опустились з неба, через що десятиметрові стіни Суніви виявилися непридатними для захисту, — продовжує льотчик, — а потім спричинили... пожежу. Чи правда, що більшість людей згоріла живцем?

Мені зводить живіт. Я не можу придумати жахливішого способу померти.

— На жаль, так. — Девера киває. — Пожежа почалася у знаменитому текстильному районі і за допомогою, як ми вважаємо, венінів, що орудують вітром, швидко поглинула більшу частину міста, незважаючи на зусилля чотирьох дріфтів, які постійно дислокувалися там. Усі вони загинули. У нас була четвірка, яка перебувала там для захисту королеви. Один вершник і двоє драконів залишилися живі, і тільки тому ми маємо факти, а не чутки, на яких можна ґрунтуватися. За оцінками, втрати становлять близько двадцяти п’яти тисяч життів.

Гівна небесні.

Льотчиця, що сидить двома рядами нижче, опустила голову, і її плечі трясуться.

— Вогонь зробив більшу частину роботи за них, — продовжує Девера, — дозволивши орді з приблизно дванадцяти віверн розділитися на три скоординовані підрозділи.

— Не може бути, щоб дванадцять віверн здолали Суніву! — кричить льотчик справа.

— Дванадцять віверн. Дванадцять венінів, — відповідає Девера, не змигнувши оком. — Четверо тримали периметр, четверо летіли безпосередньо до палацу, а четверо зосередилися на казармах і збройових складах. Дванадцять із них знищили двадцять п’ять тисяч людей. Вгамуйте свої почуття, — радить Девера, піднімаючи підборіддя, — ставте запитання, які дозволять вам гіпотетично змінити результат цієї втрати.

У кімнаті зависає тиша, жодна рука не піднімається.

Двадцять п’ять тисяч людей. Ми ніколи раніше не вивчали сучасну битву з такою кількістю жертв. Як, в ім’я Амарі, ми повинні розбирати битву, яка не тільки вбила сім’ї деяких наших однокурсників, але й забрала життя їхньої королеви? Ще й тижня не минуло.

Девера дивиться праворуч, а професорка Кіандра рухається від краю кімнати до столу в центрі.

— Якщо ми не зламаємо цю тактику, — розмірковує Кіандра, — вони застосують її знову, і наступним містом, за яким вони прийдуть, буде ваше. Суніва була столицею нашого королівства, але четвертим за величиною містом. Подбавши про те, щоб ніхто не загинув так само, ви вшануєте загиблих. Ми повинні вчитися на цьому. Я знаю, це важко, проте за кілька місяців ви, третьокурсники, будете на передовій. Це означає, що ви захищатимете Діасин. — Вона вказує на когось над нами. — Або ви, — її палець повертає ліворуч, — захищатимете Кордин.

— Починайте запитувати, — наказує Девера. — Починайте думати, або ми всі помремо.

— Що було на складах? — розноситься над залою голос Ксейдена.

Озираюся і бачу, що він стоїть біля дверей поруч із Бодхі, склавши руки і стиснувши щелепи. Моє серце вискакує з грудей. Минуло три дні, відколи я його бачила. Бороду, яку відростив дорогою додому, він зголив, а бейджик з ім’ям знову на однострої. Інстинктивно я тягнуся до зв’язку, але його щити підняті.

Ксейденів погляд перехоплює мій і на мілісекунду теплішає, перш ніж ми обоє звертаємо увагу на передню частину кімнати.

— Вони повинні думати самостійно, професоре Ріорсон. — Девера зводить одну брову.

— Що було в арсеналі? — повторює Ксейден.

Кіандра киває.

— Шість скринь щойно доставлених сильних кинджалів. І так, веніни забрали їх усі.

Загальна увага звертається на неї, і мені доводиться докладати свідомих зусиль, щоб стулити писок. На кожній заставі стоїть десь по дві скрині.

— Чому Поромієльські сили не використали чортові кинджали? — запитує Рідок.

— Тому що чортові кинджали прибули лише на кілька годин раніше, — відповідає Девера. — І збройовий склад був першою ціллю, яку атакували. Наше припущення — їх просто не встигли роздати.

— Навіщо туди відправили шість скринь? — запитує Керолайн Ештон.

— Суніва мала бути тільки місцем розподілу. Дріфти зранку мали забрати скрині до інших міст, — відповідає Кіандра.

Лайно. Веніни знали про вантаж. Це єдине логічне пояснення.

— Скільки людей знали про графік розподілу? — запитую я.

— Ось воно. — Девера вказує на мене. — Відповідь — занадто багато. У наших лавах є зрадники.

Мій пульс прискорюється. Скільки таких, як Барлоу, ховається серед нас? Просто чекають своєї нагоди? Перетворення курсантки в ямі для спарингу печатей довело, що дехто з нас готовий перетворитися за відповідних обставин. Можливо, навіть у цій кімнаті.

— Як вони дісталися до Суніви непоміченими? — запитує Ріаннон. — Територія навколо міста була чистою на сотні кілометрів. Льотчики і наша ватага повинні були патрулювати.

— Що характерно для Суніви в березні? — запитує у відповідь Кіандра.

Бляха, звідки я знаю? До цього моменту це не було частиною нашого навчального матеріалу.

— Грози, — відповідає Кай, який сидить праворуч від Ааріка. — Із березня приблизно до червня вони починаються о п’ятій годині вечора і закінчуються опівночі.

Кіандра киває.

— Вони прилетіли з бурею.

— Тобто над нею? — запитує якась першокурсниця.

— Ні, дурепо, — заперечує інший першокурсник з Першого крила. — Вони не можуть вижити на такій висоті.

— Деякі бурі проносяться доволі низько, — виправляє Девера, — саме тому тобі слід бути уважнішим на уроках, Пейсоне. У цьому разі вони летіли всередині хмари.

Всередині хмари? Для цього потрібно... Нізащо. Це неможливо.

Без багаторічних тренувань.

— Це безглуздо! — вигукує третьокурсник згори. — Це неприйнятний ризик літати в таких умовах без крайньої необхідності через часті блискавки. Нас цього вчать у перший місяць льотних маневрів.

Більшість залу бурмоче на знак згоди.

— Саме тому патрулі не піднімались. — Девера дивиться на мене так, наче знає, про що я думаю.

— Можливо, їм байдуже, скільки віверн загине, — припускає Імоджен.

Моє серце калатає, і піді мною починає скрипіти стілець.

— Що сталося? — шепоче Ріаннон.

— Я знаю, як вони це зробили, — так само тихо відповідаю я, міцніше стискаючи ручку.

— Тоді скажи, — підштовхує Рі, як колись на першому році навчання.

— Хотіла б я помилятися, — ще тихіше шепочу я.

— Ти диви, мабуть, це вперше, — бурмоче Кет.

Девера схиляє голову вбік, мовчки викликаючи мене.

У мене в животі похололо. Боги, я справді маю це сказати.

— Їм наплювати на віверн, якщо вони на них їздять, — відповів Імоджен інший третьокурсник. — Вони можуть не мати душі, але вони цінують своє життя. І жоден розумний вершник не літає під час грози.

— Я літаю. — Блін, я справді це сказала.

Усі голови повертаються в мій бік, і Девера киває.

— Я можу спрямовувати свої удари в хмарі так само, як я робила це під час битви тут у грудні, — продовжую я. — Це означає, що я теоретично зможу контролювати стихійні розряди і проводити ватагу всередині грози з відносною безпекою... після приблизно двадцяти років практики. — Я кидаю ручку на блокнот. Теофанія. — Вона була з ними — їхня володарка блискавок. Гадаю, саме так почалася пожежа на текстильному районі і, ймовірно, саме це знищило інших драконів.

— Це те, що випливає зі звіту, — відповідає Девера.

Лайно, бляха, лайняче.

— Зробити таке після того, як провела орду через бурю... — Я хитаю головою. — Вона має бути кимось більшим, ніж Мудрецем, — вона має бути Майстром.

А я, довбана другокурсниця, просто профукала три тижні в гонитві за міражем надії на островах без магії замість того, щоб тренуватися.

— Найпевніше, — погоджується Девера, дивлячись на мене так само, як Міра дивилася на Зегілні, — вичікувально. Потім професорка відводить погляд. — Що ж, тепер давайте обговоримо, як нам відбити цей конкретний напад. Які печаті могли б змінити ситуацію? Жодна пропозиція не відкидається. Кого ви відправите охороняти найцінніші об’єкти за такої загрози?

Хтось припускає:

— Вогню могли запобігти володарі води.

— Пошліть туди Ріорсона, — каже Керолайн Ештон. — Він найсильніший вершник, який у нас є, і він стримав не один десяток віверн. Якщо там буде Ріорсон, цього не станеться.

Так, але якою ціною? Чи став би він тягнути силу з землі, щоб цього не сталося? Я озираюся через плече, але Ксейдена вже немає.

— У нас же є володар вогню, досить могутній, щоб узяти полум’я під контроль, чи не так? — запитує Бейлор. — Він майор з Південного крила.

— Майор Едорта дислокується в Атебайні, — підтверджує Девера.

Ріаннон скоса поглядає на мене, потім відводить погляд.

— Твоя черга щось сказати, — шепочу я. — Не соромся.

— У жодному разі. Навіть гіпотетично. — Соєр хитає головою на Рі, поки народ навколо нас вигукує різні види печатей. — Не можна посилати курсанта проти...

— Ви відправляєте Сорренґейл, — пропонує Ріаннон.

— ...Майстра, — пошепки закінчує Соєр. — І все ж ви це зробили. Прокляття.

Кет і Марен витріщаються на Рі, а Соєр ще глибше втискається в сидіння.

— Ви казали, що жодна пропозиція не відкидається, — додає Рі, дивлячись перед собою. — Сорренґейл могла б знищити частину віверн на підльоті, вдаривши в ту саму хмару, разом із їхньою володаркою блискавки, якби вони не знали, що там є Вайолет.

— А якщо знатимуть? — запитує Девера. — Не забувайте: хтось сказав їм, що кинджали надіслали.

Рі ковтає слину, її дихання пришвидшується.

— Роби свою роботу, — шепочу я, нагадуючи: — Це лише припущення.

Вона випростовує спину.

— Тоді Сорренґейл має бути кращою із них двох.

Але я не краща. Решту часу я витрачаю на обмірковування різних тактик, які могла б використати, щоб зрівняти шанси між мною і Теофанією, і, проте, у висновку не маю нічого, за винятком одного факту. Я потрібна їй живою.

Бойове сповіщення закінчується, і в нас є дві дорогоцінні години до наступного заняття, які Рідок використовує, щоб вмовити Соєра, Рі та мене спуститися до Архіву.

Щодо Соєра, то він не дуже й опирався.

— Невже не можна було почекати ще кілька днів? — шепочу Рідокові, коли ми йдемо тунелем, минаючи сходи до кімнати для допитів.

Рі та Соєр надто захоплені суперечкою про її рішення відправити мене на фронт, щоб звернути на це увагу.

— Ні, — каже Рідок. — Не можна було. Одного дня на Бойовому сповіщенні розкажуть, як володар тіней знищив Кордин, але ти вже не сидітимеш на своєму місці, бо тебе вб’ють, щоб зупинити його.

— Не дуже-то це схоже на Бойове сповіщення, якщо ти вже знаєш відповідь. — Я роблено всміхаюся.

— Басґіат був унікальним випадком, — сперечається Соєр з Рі. — Ми захищали коледж і не пускали туди першокурсників з тієї самої причини, з якої не можна просто наказати Вайолет іти в бій. Вони не були готові.

— Стій, — зупиняю його. — Це її робота як командирки рою — бачити в мені цінність, а не просто друга.

— Я однаково думаю, що це маячня, — бурмоче Соєр, коли ми проходимо повз писаря, який чергує біля дверей Архіву.

— Це війна, — нагадує йому Ріаннон, підходячи до столу попереду. — А ще я думаю, що це повна дурня, що ти ще навіть не думав про польоти.

Ми з Рідоком обмінюємося поглядами, які промовляють «дідько».

— Я не можу, — пошепки відповідає Соєр, постукуючи ціпком по протезу. — Не з таким. Він ще не готовий.

Не треба питати про Джесінію. Клас писарів, що сидить за ідеально вирівняними столами, щойно побачивши нас, відсилає когось по неї.

— Ти міг би попросити Слайзіґа... — починає було Ріаннон.

— Слайзіґ — не Терн, — шипить Соєр. — Я не збираюся просити його робити для мене винятки — не після того, як він ризикнув повторно пов’язатись.

Декілька писарів піднімає голови, а потім швидко відводить погляди.

— Ти хотів би проводити час, консультуючись із пенсіонерами? — відповідає Рі. — Ти все ще вершник, Соєре.

— Можливо, нам варто трохи понизити градус, — втручається Рідок.

Обличчя Соєра почервоніло.

— З усією повагою, але ти навіть не уявляєш, на що це схоже, Рі.

Я нахиляюся до Рі рівно настільки, щоб привернути її увагу, а потім ледь помітно хитаю головою.

— Змінімо тему, — пропоную пошепки.

Її рот стуляється, і вона зітхає.

— Що відбувається між тобою і Ріорсоном? — запитує подруга, відповідаючи так само тихо. — Ти навіть не усміхнулася, коли побачила його під час Бойового сповіщення.

— Він був чимось заклопотаний. — Я знизую плечима.

— Золото, а не відповідь, — каже Рідок, притискаючи надірваний куточок своєї нашивки з емблемою криги.

Джесінія виходить із глибини Архіву, тримаючи в руках невеличкий пакунок, перев’язаний шпагатом. Вона швидко прямує до нас, на ходу обдаровуючи Соєра усмішкою, кладе пакунок завбільшки з книжку на стіл і підштовхує його до мене.

— Привіт, — жестом вітається Соєр, і хай йому грець, якщо його усмішка не змушує й мене усміхнутись.

— Привіт, — жестикулює Джесінія у відповідь, а потім повертається до нас. — Ваші звіти було цікаво читати, але добре, що ви повернулися і можете розповісти мені про поїздку особисто. — Її погляд зустрічається з моїм. — Це доставили тобі кур’єром сьогодні вранці — я перехопила його до того, як Аетос встиг відкрити, як він робить з усією твоєю поштою.

— Дякую, — відповідаю я і беру пакунок.

Він надто м’який, надто податливий, щоб бути книжкою, а етикетка з моїм ім’ям і назвою квадранта — від швачки із Чантари.

Дивно.

— Нам потрібне тихе місце, — жестикулює Рідок.

Рі насуплює брови.

— Що сталося? — запитує вона.

— Прошу, — звертається Рідок до Джесінії.

Та киває, потім веде нас до одного з окремих кабінетів без вікон, які розміщені вздовж передньої стіни Архіву, і запрошує зайти.

Я і Соєр заходимо першими, а решта — за нами.

— Я знаю, що Слайзіґ — не Терн, — шепочу я, коли ми пробираємося до кінця столу. — І я також знаю, що може бути важко робити щось по-іншому, особливо в середовищі, яке вимагає досконалості та одноманітності.

— Середовище, яке продукує досконалість та одноманітність. — Соєр застигає, дивлячись через стіл на Рі та Рідока, коли вона знову перепитує Рідока, чому ми тут.

Ох... Тепер до мене дійшло.

— Для мене літати... по-іншому — це того варте, — тихо кажу я, поки ми вмощуємося. — Але чи варте для тебе просити допомоги у Слайзіґа — це питання, на яке можеш відповісти тільки ти.

— Думаю, я міг би втриматися в сідалищі, — тихо зізнається Соєр. — Здебільшого це робота стегнами. Мене лякає те, як вибиратись на дракона.

— Я можу чимось допомогти? — запитую його.

Джесінія визирає за двері, наче перевіряючи, чи не стежать за нами, а потім зачиняє їх.

Соєр хитає головою.

— Я працював над бігом і налагоджував протез для підйому. Мені просто потрібно зробити все правильно, переконатися, що це працює, перш ніж дозволити собі щось планувати. — Його погляд падає на Рі.

— Ти ніколи не зможеш її розчарувати, — поспішаю запевнити я, коли Джесінія повертається до нас.

— Нашу товаришку? Ніколи. Нашу командирку рою? — кривиться Соєр.

— Ви не повинні бути тут, — нагадує Джесінія, — тож покваптеся, поки по вас не прийшли і не вигнали.

Рідок відкидається на спинку крісла й пильно дивиться на мене.

— Що сталося? — запитує Рі знаками, дивлячись на нас двох.

— Скажи їм, — жестикулює Рідок. — Або це зроблю я.

Я зітхаю. Немає сенсу нервувати. Я або довіряю друзям, або ні.

— Ксейден поволі перетворюється на веніна, — кажу я і повторюю відповідь жестами.

Очі Рі розширюються, і вона нахиляється вперед.

— Розповідай.

РОЗДІЛ
СОРОК П'ЯТИЙ

Здається, я закохалася в тебе тієї ночі, коли сиділа на дереві і спостерігала за тобою та іншими таврованими, але остаточно — того дня, коли ти віддав мені сідло для Терна. Ти знайдеш собі якусь егоїстичну відмовку, але правда в тому, що ти добріший, ніж хочеш, щоб люди про тебе думали. Може, навіть кращий, ніж ти вважаєш.

Віднайдений лист курсантки Вайолет Сорренґейл до Його Милості, лейтенанта Ксейдена Ріорсона, шістнадцятого герцога Тиррендорського

Я зависаю в повітрі, схоплена невидимою рукою за горло, а вдалині б’є блискавка. Страх жене моїми жилами, але що сильніше я опираюся, то вужчою стає моя трахея, то важче дихати.

— Припини боротися із цим, — наказує Мудрець. — Припини боротися зі мною.

Ти мертвий. Це все несправжнє. Повторюю фрази подумки, бо мої губи відмовляються формувати слова. Це лише нічний кошмар.

Дуже реалістичний, жахливий кошмар.

Боротьба виснажує мене, і я падаю перед ним на землю, вдаряючись колінами і задихаючись від пекучого повітря.

Андарна кричить, реве від люті та болю, а я повертаю голову до гірського хребта... до бурі. Синій вогонь лиже схил пагорба, тягнеться до міських стін Дрейтуса, пожираючи на своєму шляху втікачів-цивільних.

— Які емоції. — Мудрець цокає язиком, присідаючи переді мною. — Не хвилюйся. З часом це мине.

— Та пішов ти. — Я рвуся вперед, але невидима сила штовхає мене назад на коліна.

— Цього разу я дозволю тобі допомогти їй, — обіцяє Мудрець, опускаючи мантію на засмаглі руки. — Просто підкорися. Прийди до мене. Прийми своє місце — і ти віднайдеш свободу, подібної до якої немає ні в кого.

— А якщо ні? — питаю я, тягнучи гру уві сні.

— Тоді ти дізнаєшся, що в мене є спосіб примусити тебе підкоритися. — Мудрець дістає із шат меча, і наступний спалах блискавки відбивається в смарагдах, що прикрашають яблуко руків’я.

Вітерець роздуває сріблясте волосся, яке я бачу краєм ока, а Меч Тиррендору летить в мої груди.

ПРОКИДАЙСЯ!

Я кричу, але не можу видати ні звуку.

Мої очі рвучко розплющуються, руки шарпаються вгору, заплутуючись спітнілими долонями в ковдрі, а за вікном б’є блискавка.

Серце калатає, я відкидаю ковдру і проводжу пальцями по грудині.

— Звісно, немає ніякого порізу, дурепо, — бурмочу я.

Це був лише клятий сон. Дуже реалістичний, але все-таки сон.

Опускаю ноги на підлогу, опираючись руками на коліна, підводжусь і йду до вікна. Дощ шмагає по склу смутами, які закривають вид на яр у напрямку головного кампусу.

Терн і Андарна сплять, але по зв’язку, який я поділяю із Ксейденом, щось ледь снується. Його щити опущені, проте між нами стоїть туманний бар’єр сну.

Я вдихаю носом і видихаю ротом, рахуючи до двадцяти, поки моє серце повільно заспокоюється. Мудрець мертвий, але вона — ні.

Теофанія дуже реальна, і якщо вона може дістатися до мене тут, у Басґіаті, то може дістатися і до моїх друзів... тих, хто справедливо обурений тим, що я приховувала від них ще одну таємницю. Слава богам, вони розуміють, що Ксейден не ворог, що він досі бореться на нашому боці.

Скільки часу мине, перш ніж Теофанія прийде за Ксейденом?

Моє горло стискається, але цього разу це мій страх блокує дихання. Як у біса я маю битися з темною володаркою, у якої були десятиліття, щоб вдосконалити печать, а мені досі потрібен провідник для контролю над силою.

Зараз кінець березня. Я маю свої здібності лише рік.

Останній день березня.

Дивлюся на пакунок, який Джесінія передала мені позавчора. Він лежить там, де я залишила його на підвіконні, надірвавши з краю. З-під розірваного паперу видніються краї ніжної нічної сорочки та халата з шовку Девереллі із запискою, написаною від руки.

За ті ночі, коли я не можу спати поруч із тобою.

К.

Мої груди стискає так само, як і тоді, коли я його відкрила. Ксейден побачив, як я придивлялася до тканини в Девереллі, і купив її. А потім зробив замовлення на виготовлення ще до того, як ми поїхали шукати інші острови.

— Я кохаю тебе, — шепочу я, нахиляюся вперед і притуляюся чолом до холодної шибки, аби прохолода зміцнила мою впевненість у тому, що кошмар закінчився. — Ти мені потрібен. Покинь свої клопоти.

Можливо, настав час спробувати одну з його ж технік.

Я тягнуся за ручкою та папером.

— Мета цього маневру, як ви пам’ятаєте, полягає в тому, щоб проводити якомога менше часу на землі, — читає Каорі лекцію зранку, стоячи поруч із Ксейденом і підсилюючи свій голос на все летовище, тоді як вершники всієї нашої чоти сидять верхи, наче ми в строю... переважно.

Соєр стоїть між лапами Слайзіґа на два ряди позаду, а Терн чекає поруч із Фердж, обоє підібрали крила, аби він міг стояти поряд, замість того, щоб стати позаду неї, де наше місце.

— Я саме там, де моє місце, — заперечує Терн.

— Шкода, що ти не грифон, тоді ми могли б пропустити цю зустріч.

— Шкода, що я пішов на Обмолот два роки тому, — відповідає він.

Ледь помітна усмішка торкає мої губи.

— Ти впевнена, що не хочеш приєднатися до нас? — запитую Андарну.

— Немає сенсу, якщо я не можу тебе нести.

Вона перериває зв’язок.

Супер. Моє серце обвалюється до нового дна. Я знову натиснула занадто сильно. Або, можливо, занадто слабко.

Терн зітхає, наче старий дідуган.

— У цьому новому типі війни, — продовжує Каорі, — як ніколи важливо, щоб ми проводили менше часу на землі, але будуть моменти, коли ви не зможете виконати свою місію, перебуваючи верхи. Ви маєте бути готові зіскочити на ходу, застосувати зброю, щоб перемогти супротивника, а потім бути готовими піднятися в небо за допомогою прийому, який ми називаємо «бойовим підскоком», якщо ви зазнаєте невдачі... або вас переважатимуть чисельно. Кожна секунда перебування на землі ставитиме під загрозу не лише ваше життя, але й життя вашого дракона, якщо той залишатиметься на полі бою. — Каорі піднімає руку і створює проекцію фігури в мантії на крайньому правому кінці поля. — Професоре Ріорсон?

Дідько. Я ще не навчилася зіскакувати на ходу, як інші мої одногрупники, не кажучи вже про те, що то буде за «бойовий підскок».

— Для першої вправи, — вступає Ксейден, і його голос гримить над полем, — печать вашого супротивника невідома, а ви самі. Тільки-но ви покажете, що можете виконати маневр, почнемо працювати в командах. Першокурсники, ми просто хочемо, щоб ви запам’ятали тактику, аби згодом могли потренуватися під час майбутньої ротації в Аретії. Не хвилюйтеся щодо орудування: я знаю, що не всі з вас це вміють.

Ксейден оглядає наш стрій, і я помічаю темні кола під його очима. Можливо, він і спить вночі, але кепсько, і мені дуже прикро, що я нічого не можу із цим вдіяти.

— Сьогодні це ваша бойова яма. — Його погляд зустрічається з моїм. — Постарайтеся не спалити її.

— Ха. Дуже смішно.

— З тобою ніколи не знаєш, — дивує він мене у відповідь.

Бодхі заходить на вправу першим, відмінно приземляючись з льоту так, ніби це частина його щоденних тренувань, а потім використовує інерцію, щоб продовжити випад до проекції в мантії, додаючи імпульсу лівою рукою і замахнувшись мечем правою, вражає її в голову.

Куїр різко повертає назад до Бодхі, але занадто стрімко, тож його зелений мечохвіст зносить невелику купу валунів на півдорозі до вершини пагорба, коли дракон різко завертає.

Бодхі розганяється, але відхиляється від траси, а Куїр розвертається, витягуючи ліву передню лапу і сповільнює швидкість. Вони рухаються паралельно рівно стільки, щоб Бодхі встиг стрибнути на лапу Куїрові, і дракон вже прискорюється, набираючи висоту, тим часом Бодхі видирається на сідалище.

Ох... Нам гаплик.

— Я не можу цього зробити. — Це не визнання невпевненості у собі. Це просто факт.

— Зробиш, — переконує Терн. — Це просто матиме не такий вигляд.

Правильно. Бо я від удару лежатиму мертвою на полі писком у болото.

— Іноді я забуваю, наскільки Бодхі майже досконалий у всьому, — кажу Ксейденові.

Ніхто не згадав про Бодхі під час вчорашнього Бойового сповіщенння, а він мав би бути першим, хто спав мені на думку. Протидія печатям, можливо, не найкращий інструмент нападу, але, чорт забирай, якщо це не збіса кльовий інструмент захисту.

— Він мій двоюрідний брат, — відповідає Ксейден, зупиняючи на мені погляд. — Звісно, він винятковий.

— Гм-м-м... Зовсім як ти, але без зарозумілості. — Схиляю голову набік. — Може, я закохалася не в того...

— Соромно було б убити мого останнього живого родича. — Ксейден схиляє голову, дзеркально копіюючи мене, і випростовується, а я вирішую не нагадувати йому сьогодні про те, що в нього є двоє зведених братів. — І ось як це робиться! — вигукує він. — У цьому сценарії менші дракони мають перевагу. Маневреність є ключовим фактором, тому зробіть собі послугу і обговоріть свій підхід до спроби. У нас є лише один відновник у кампусі.

І я вже краще полечу до Аретії, ніж дозволю Нолонові торкнутися мене.

— Можливо, нам варто почекати місяць і спробувати, коли ми будемо на ротації в Аретії, — пропоную Тернові.

— А можна просто нічого не ламати, — пропонує він ох-як-люб’язно.

Перший рій починає. Перші два маневри успішні. Наступна курсантка від удару ламає ногу.

— У-ух, — шипить крізь зуби Рі і дивиться в мій бік. — Ти зможеш це зробити? — запитує вона, коли першокурсниця шкутильгає, підтягуючи за собою зламану стопу.

— Я точно не зможу, — відповідаю я, — тому зроблю це, незважаючи ні на що.

— Звучить наче зможеш. — Вона киває, а потім її очі примружуються, дивлячись на щось на іншому кінці поля.

Я відстежую її погляд, спрямований на Ксейдена, і хитаю головою.

— Не треба.

Я не можу сказати більше отак відкрито, але не схоже, що вона не розуміє, про що я говорю.

— Важко не робити цього, — зізнається Рі без вибачень. — Але я намагаюся.

— Я знаю. Дякую.

Я поправляю новий ремінь сідла і молюся, щоб стібки, які я завершила сьогодні вранці, трималися. Замість того щоб фіксувати мої стегна на сидінні, як то робилось попереднім ремнем, який я залишила застебнутим спереду, цей ремінь ковзає навколо талії, як портупея, і застібається спереду на три різні отвори, на які я можу його затягнути або послабити залежно від того, яка маневреність мені потрібна.

Другокурсник впевнено виконує приземлення з розбігу, але не встигає застрибнути на лапу Червоного Шипастохвоста і ляпається в багнюку.

Я здригаюся. Помічаю рух, і мій погляд ковзає догори пагорбом позаду Ксейдена, де над його головою на виступі заввишки десять метрів сидить Андарна. Її луска такого ж кольору, як і в Терна.

— Передумала? — запитую, як сподіваюся, достатньо заохотливо.

— Ні.

За секунду до старту вона хльостає хвостом і зривається з виступу, впевнено махаючи крилами. Далі піднімається вгору і перетинає гребінь каньйону з прямовисними стінами.

Зараза. Я розчаровано зітхаю. Не можу нічого ані сказати, ані зробити, щоб допомогти їй.

— Вона пристосовується, — каже Терн.

Дивлюся через поле і бачу, що Ксейден спостерігає за мною.

— Наша пісня гарна й нова, починаємо все знову.

Перший рій завершив п’ятьма успішними маневрами, чотирма невдалими спробами приземлення і двома невдалими зльотами, що призвело до трьох переломів і одного розбитого носа.

— Це не обіцяє нам нічого хорошого в бою, — каже Рі.

— Будемо сподіватися, що встигнемо відпрацювати. — Це найбільш позитивний коментар, який я змогла придумати. — Ти командирка рою, тож краще йди і показуй приклад. Щасти тобі. Не вмирай. — Я усміхаюся в її бік.

— Дякую. — Рі стримує усмішку, а потім вдає, ніби гордо випинає груди. — Я принесу честь цій нашивці.

— Побачимо. — Я дивлюся, як Фердж робить крок і зривається вперед, щойно відійшовши від Терна.

Ксейден дивиться на мене, і на мить його маска падає, відкриваючи мені його тугу, яка стискає мої груди.

— Ти хоч трохи поспав? — запитую я.

— Мені краще спиться, коли я поруч із тобою, — зізнається він.

— Ти знаєш, де моє ліжко. Професор ти чи ні, але я впевнена, що ти знаєш, як туди пробратися. — Проводжу рукою по кишені своєї льотної куртки, переконуючись, що маленький пакунок надійно схований. — Якщо ти став не таким заклопотаним.

— Наразі я по горло зайнятий.

— Чи дозволяє цей графік приділити мені хвильку після занять?

Ксейден киває.

Фердж наближається, і Ріаннон пересувається на її передню лапу, коли та спускається, а потім виконує ідеальне приземлення на ходу. Вона піднімає руку — і з’являється лезо. Проекція брижиться, коли вона розсікає простір усередині, а потім Рі мчить назад до Фердж, яка вже повертається.

Я не можу стримати усмішку. Рі не промахується. Чорт, вона вправна.

Терн чекає, поки Імоджен і Квінн завершують свої заходи, а потім вистрілює в мене серією наказів, тоді як Рідок приземляється з особливо ефектним сальто. Лід летить з його рук крізь проекцію, і він перед тим, як погнатися за Аотромом, повертається до рою з поклоном, як і годиться для будь-якого сценічного виступу. На мить я думаю, що Рідок не потрафить видертися, але він перекидає своє тіло через лапу Аотрома, і вони злітають.

— Ти справді думаєш, що це спрацює? — запитую Терна, знімаючи льотні окуляри, коли той присідає.

— Я думаю, що це єдиний спосіб виконати місію, не зламавши тобі шию. — Він злітає з потужними помахами крил, і земля пірнає вниз. — Чекай до останньої секунди, щоб не зганьбити нас.

— Так заохочує, — іронізую я.

Терн підіймається, і я балансую свою вагу, коли той різко повертає ліворуч у верхній частині каньйону. Моє серце починає калатати, коли ми пірнаємо до цілі, і я стискаю провідник в одній руці, а іншою тягнуся до луки сідла.

— Ще ні! — гаркає Терн.

— Я просто готуюся.

Відчиняю двері Архіву й дозволяю його силі затопити мене, зосереджуючись на концентрації енергії в центрі моїх грудей, допоки стіни каньйону стрімко злітають навколо нас.

— Відстібнися, — наказує Терн, коли кольори розмиваються по обидва боки від мене, але я не відводжу погляду від цілі й розстібаю шкіряний ремінь, що утримує мене на сидінні. — Ворушись.

Тримаючись за ремінь сідла правою рукою, я стою, ледве зберігаючи рівновагу від напору вітру, бо Терн спускається прямо на ціль, а не вирівнюється, як інші.

— Що ви робите?! — ричить Ксейден.

— Я зараз зайнята, коханий!

Грюкаю щитами, а моє серце загрожує вискочити через горлянку, бо земля наближається із жахливою швидкістю.

— Зараз! — наказує Терн.

Я відпускаю ремінь і біжу до його плеча, а тоді стрибаю.

Із запаморочливим серцебиттям я злітаю в повітря, звуки навколишнього світу повністю заглушуються потоком вітру, барабанним боєм у грудях і тріском крил. Я несусь до поля, а моє серце від цього злітає до піднебіння. Сила, що збирається всередині мене, не здатна сповільнити падіння, але я розкидаю руки в сторони, ніби у них є шанс, і напружую кожен м’яз у тілі.

Цієї миті мої плечі охоплюють кігті і стискаються, фіксуючи мене.

Пориви вітру та інерція змінюються, поки Терн зупиняє моє падіння за метр від землі, а потім відпускає мене. Його крила б’ють один раз, і я ледве встигаю зігнути коліна, перш ніж ноги торкнуться поля. Хвиля болісного протесту пробігає від пальців ніг до хребта і бемкає в голові, як дзвін, коли я приземляюся за два метри від цілі.

Гівна небесні, я не мертва.

— Швидше! — Терн тріскотить ще одним змахом крил.

Зосереджуюсь на проекції, піднімаю праву руку і вивільняю розряд сили, потім веду пальцями вниз, стягуючи енергію з неба. Б’є блискавка — така яскрава, що сліпить мене, і одразу ж лунає грім, відлунюючи від стін прямовисного каньйону.

Коли світло гасне, при основі проекції чадить, догораючи, контур.

Так!

Мій шлунок спазмує, коли я бачу схил пагорба зблизька, але за кілька секунд ми вільні, навколо нас лише неозорий простір. Терн піднімається ще на сотню метрів, щоб дати нам місце, і я вітаю адреналін, який переповнює мій організм, бо ми ще не закінчили.

— Зараз!

Терн робить свічку і скидає мене.

Точно як у перший рік, тільки ми маємо намір це зробити. Опиняюсь зверху, коли дракон падає нижче, і все, що я можу зробити, — це не дивитися вниз. Там чатує смерть. Це все про довіру.

Я злітаю над Терновим плечем, а він махає крилами.

Ноги натикаються на луску, і я хапаюся за основу його найближчого шипа, намагаючись триматися подалі від гострого кінчика, коли Терн за мить рветься вперед.

— Сподіваюся, ти знайдеш своє місце, — каже він з ноткою гордості, вирівнюючись, коли ми летимо над полем.

— Дам собі раду.

Я повертаюся до сідла, хапаюся за обидва кінці ременя, що розвіваються, і пристібаюся.

Ми зробили це.

Моє серце досі калатає, коли ми приземляємося і займаємо своє місце в строю.

— Це було... нетрадиційно, — каже Каорі.

У Терна тихо дуднить у грудях.

— Але ж спрацювало! — вигукую я на все поле.

— Так і є, — погоджується Ксейден, і кутик його рота смикається. — Блін, як я тебе кохаю.

— Спробував би не кохати... — Я не стримую усмішки.

Ксейден хмикає.

Каорі, здається, зібрався протестувати, але потім махає решті групи, аби рушала вперед.

Бейлор здирає коліно при приземленні.

Евелінн ламає ключицю.

Слоун завершує вправу з грацією, яка нагадує мені Ліама, але навіть не вдає, що вона їй притаманна.

Лінкс з’являється із заляпаним багнюкою обличчям та зламаним носом.

Аарік приземляється за сім метрів від проекції, навіть не спітнівши, але замість того, щоб кинутися до цілі, стрімко розвертається до Ксейдена та Каорі і метає сокиру завбільшки з долоню.

Моє серце калатає: сокира обертаючись летить, однак Ксейден навіть не здригається, коли лезо застряє в багнюці за пів метра перед Каорі. Проекція зникає.

— Я думаю, він переміг, — мовить Рі.

Ксейден киває головою, перш ніж Аарік розвертається і кидається видиратися на Мольвіка.

— Певно, що так, — погоджуюсь я.

Після того як маневри цього дня закінчилися, дракони відлітають, а я залишаюся позаду, щоб підловити Ксейдена самого, навіть попри докірливі погляди кількох моїх однокурсників.

Каорі підходить, ніби хоче щось додати, але його увагу привертає Червоний Мечохвіст, що приземляється трохи далі на летовищі. Професор просто нахиляє підборіддя і простує до нього, залишаючи нас із Ксейденом самих на віддаленому кінці поля.

— На це було збіса страшно дивитись, — Ксейден впивається поглядом в мене, — і чудово.

— Я відчуваю це до тебе щодня. — Усміхаюся, тоді засовую руку в кишеню льотної куртки і дістаю загорнутий у пергамент пакунок і лист. — Маю для тебе дещо. Подарунок — зараз, лист — на потім.

— Ти не мусила. — Ксейден супить брови, але бере пакунок, а листа ховає в кишеню.

— Відкривай.

Моє серце тріпоче. Сподіваюся, я зробила правильний вибір, бо, мабуть, ще зарано приносити щось на кшталт торта.

Ксейден розгортає пергамент і дивиться на чорний металевий браслет для зап’ястя.

— Це онікс, — кажу, поки він розглядає застібку і плаский прямокутний камінь, вставлений у ремінець. — А це шматок з вежі на даху маєтка Ріорсонів.

Його погляд перескакує на мене, поки він стискає браслет.

— Ти згадував, що маєток потребує ремонту, і я попросила Бреннана зробити для тебе браслет з одного з розбитих уламків. Коли все стане... паскудно, сподіваюся, ти зможеш дивитися на нього і уявляти, як ми сидітимемо там разом, коли все це закінчиться. Це та візія, за яку я буду чіплятися: ти і я, тримаючись за руки, дивимося на місто. — Ступаю ближче до нього, беру з його руки браслет, одягаю йому на зап’ястя, а потім клацаю металевою застібкою. — Дякувати богам, підійшов. Мені довелось прикинути...

Ксейден охоплює моє обличчя долонями і цілує. М’яко. Ніжно. Ідеально.

— Дякую, — каже він.

— З днем народження, — шепочу йому в уста.

— Я кохаю тебе. — Він піднімає голову, і його руки ковзають по моїх щоках, ніби пестячи. — Але мені ставатиме тільки гірше. Тобі справді треба тікати.

Ксейден все ще залишається заклопотаним. Але повідомлення отримано.

— Знайди мене, коли будеш готовий прийняти той факт, що я цього не зроблю. — Я повільно відступаю. — Що я ніколи цього не зроблю.

— Сорок сім днів. — Ксейден дивиться в мої очі й переводить подих. — Саме стільки часу минуло відтоді, як я спрямовував силу зі сплаву в Девереллі.

— Це довше, ніж місяць, на який ти нарікав перед тим, як ми повернулися додому.

— Недостатньо довго. — Його очі іскряться рішучістю, а в моїх грудях яскраво спалахує надія.

— Ти тримаєш якесь число в голові, по досягненні якого будеш упевнений, що... контролюєш себе?

Його рот напружується.

— Контроль, імовірно, просто відтягує неминуче, але у мене є те, що може свідчити про... стабільність.

— Не хочеш поділитися?

Ксейден киває.

— І хоча мені зовсім не хочеться переривати те, що тут відбувається... — лунає голос на все поле, і ми обоє обертаємося.

До нас прямує Фелікс із напханим наплічником за спиною, якраз коли Каорі покидає летовище.

Я тричі кліпаю, щоб переконатися, що мені не привиділося.

— Ти ж казав, що не залишиш Аретію.

— Як же я ненавиджу Басґіат. — Фелікс чухає сріблясту хмаринку бороди. — Але не так сильно, як помирати. — Він дістає з кишені льотної куртки зав’язаний згорток із посланнями і передає їх Ксейденові. — Це вам, ваша милосте.

— Новини з Аретії? — Ксейден забирає їх.

— Справи провінції, — киває Фелікс. — Але вчора через захист прорвалися дві віверни.

Мені стає млосно.

— Як далеко вони проникли? — запитує Ксейден, а я звертаю свій погляд на нього.

Це вже не вперше.

— Приблизно з годину польоту після того, як вони проскочили урвище в горах. — Фелікс піднімає сріблясті брови. — Це приблизно на десять хвилин далі...

— Ніж минулого тижня, — закінчує Ксейден, і я починаю розуміти, від чого кола під його очима.

— Сфери слабшають, — констатую очевидне.

— Вони не витримують, — виправляє Фелікс, повертаючись до мене з таким поглядом, від якого в мене вже болять руки. — І оскільки мені повідомили, що ти не погоджуєшся, щоб Карр наставляв тебе, гадаю, нам краще повернутися до роботи.

— Приблизно за місяць я буду в Аретії на ротації. Тобі не обов’язково було приїжджати сюди. — Мене гризе почуття провини.

— Якби я був упевнений, що у нас буде місяць, я б зачекав. — Фелікс примружує очі.

РОЗДІЛ
СОРОК ШОСТИЙ

Коли все це закінчиться, ми повинні взяти настільки довгу відпустку, наскільки нам тільки дадуть, і провести її в Аретії. Ми зможемо з’ясувати, яким може бути життя без щоденної загрози смерті.

Удень ти зможеш керувати провінцією, яку любиш, а вночі лягати зі мною в ліжко. Або я завжди можу приєднатися до тебе в залі Асамблеї. На цьому троні ти робиш найкращу свою роботу.

Віднайдений лист курсантки Вайолет Сорренґейл до Його Милості, лейтенанта Ксейдена Ріорсона, шістнадцятого герцога Тиррендорського

За три тижні наш рій повертається зі спарингу печатей, а я ледве можу підняти руки. Боги, я ненавиджу, коли Карра змінює Фелікс на заняттях. Незліченні м’язи мого тіла болять, а між лопатками постійний спазм через вправи, які Фелікс змушує мене виконувати. Кожну секунду, коли я не в класі, коли не їм чи не тренуюся з Імоджен, Фелікс тримає мене на вершині гори, щоб я тренувалася. Але тим часом, коли моя влучність покращується, а удари стають потужнішими, решта світу, здається, летить шкереберть.

Більшість вечорів ми із Ксейденом спілкуємося через зв’язок, але він досі по вуха в клопотах і відмовляється проводити зі мною фізичний час наодинці.

Західний фронт відступає, а темні володарі наступають на Дрейтус з такою швидкістю, що я затамовую подих, вислуховуючи кожен сувій смертей. З такими темпами веніни досягнуть міських стін за декілька тижнів. Або ж змінять тактику і полетять просто на місто.

Весь квадрант добре розуміє, що ми в біді, коли Ксейдена викликають до Тиррендору, і з кожним днем його відсутності ця прірва тривоги тільки розростається.

Тепер, коли минуло вже понад десять днів, я назбирала стос листів, які він має прочитати. Перебувати поруч із Терном стало геть неможливо. А Андарни просто... немає поруч.

Скільки ж часу я маю їй дати, перш ніж самій прийти в Паділ і вимагати, щоб вона принаймні розповіла про те, що коїться?

— Ти сьогодні попрацювала на славу, — каже Імоджен, прориваючись крізь мої звихрені думки, тим часом Аарік і Лінкс попереду нас заходять до головного кампусу з Квадранта піхоти. Огидні охоронці Ааріка, як завжди, йдуть позаду. — Хоча мені було цікаво, чи збирався Рідок надерти тобі дупу під час того останнього двобою.

— Нарешті я піднявся до рівня Імоджен! — каже Рідок, даючи нам дорогу, аби ми могли увійти в двері.

Квінн регоче.

— Не мороч собі цим голову, — закидає Імоджен через плече.

— О, з нього станеться, — відповідає Рі, яка йде праворуч від мене, з усмішкою, що ледь не сягає її очей.

Здається, це її постійний вираз обличчя, бо ніхто з нас — включно з Джесінією — не знайшов нічого, щоб допомогти Ксейденові. Ненавиджу, що вони під гнітом правди.

Ситуація, сплетена зі статуса Ксейдена, західного фронту, що відступає до Дрейтуса, і обурення, що зростає між аретійськими вершниками і наваррцями через суперечки про те, відкривати чи ні наші кордони, схожа на лук з натягнутою тятивою, що тільки й чекає на наказ вистрілити. А ми — стріли.

— Шкода, що Карр сьогодні вів заняття, — каже Соєр, йдучи з Рідоком позаду нас.

Наш друг не користується ціпком уже кілька тижнів, але ніхто не наполягає, аби він вправлявся у польотах.

— Ти що, Кардуло, тримаєш Тевіса під замком у своїй спальні, чи як? — кпить Рідок.

Імоджен напружується, а її очі підраховують ціну вбивства.

— Воно того не варте, — хитаю головою, тоді кидаю погляд через плече на Рідока. — Ґаррік досі в Дрейтусі.

— Ох... — Тон Рідока кардинально змінюється. — Коли ви з Квінн вирушаєте назад?

Третьокурсники на посадах у серединних землях стають настільки поширеним явищем, що це вже майже категорія.

Ми наближаємося до великої зали, і голоси лунають дедалі гучніше.

— Ми будемо з вами протягом усієї аретійської ротації, — відповідає Квінн. — Тож ви з нами ув’язнені на кілька тижнів, — жартує вона.

Погляд Імоджен ковзає по мені.

— Не забувай про тренування. Тренажерний зал сьогодні ввечері.

— О, добре, а то я подумала: щось давно мені не було боляче, — відповідаю я. — Нічого не змінилося? Ми їдемо до Аретії післязавтра? — запитую я Рі.

— Рушаємо о п’ятій ранку. — Вона киває, потім кидає погляд на Соєра. — Ти вже вирішив?

— Працюю над цим, — відповідає той і зціплює зуби.

— Гаразд. — Рі дивиться на мене. — І ще я думаю, що Каорі, Фелікс і Панчек поїдуть з нами як наше керівництво, — додає вона м’яко.

— Ці троє? Не Ксейден? — Мої брови підскакують.

Фелікс — це зрозуміло, а от Каорі, хоч і один із моїх улюблених професорів, але я підозрюю, що він вирішив супроводжувати нашу групу в надії побачити Андарну. А вона не в тому настрої, щоб її розглядали. Може, Ксейден уже буде там? Хоча б заради Сґейл і Терна.

— Вибач, я знаю, ти сподівалася, що це буде... — починає було Рі.

— Ви будете дотримуватися ухваленого рішення! — вигукує чоловік у великій залі.

Аарік схиляє голову, а потім зупиняється просто перед самими дверима. Рій від такого маневру ледь не перетворюється на купу малу.

— Що ти робиш... — починає Лінкс.

Аарік хапає Лінкса за груди і відтягує назад, наштовхуючись на Соєра якраз перед тим, як двері відчиняються і з них вискакує герцог Калдиру.

Він гепається на зад посеред килима, заплутавшись у своїй розцяцькованій коштовностями хламиді.

Гівна небесні. Я витріщаюся.

— Повтори це ще раз, — вимагає Левелен, виходячи через двері.

А він що тут робить?

Уся охорона з піхотинців відступає від стіни, але герцог відмахується від них і піднімається на ноги, проводячи рукою по обличчю і білявій бороді.

— Бажання однієї провінції ніколи не зможуть переважити благо королівства!

А, Левелен, мабуть, виконує обов’язки довіреної особи Ксейдена в Сенаріумі... Але зазвичай вони зустрічаються в Калдирі. Вони тут що, на військовій раді?

— Я не хочу служити королівству, яке прирікає мирних жителів на смерть! — ричить Левелен.

— Впустите їх — і не стане королівства, якому можна служити. — Герцог Калдирський тягне носа догори. — Ми вже ослабили застави, позбавивши їх усього, крім необхідного сплаву, і подивіться, до чого це призвело у Суніві. Ми послали вершників. Приречених вершників. Що ще ви хочете, щоб ми зробили? Пропонуєте голодувати, бо ми не зможемо прогодувати вдвічі більше населення?

— Ти претензійний, розбещений дітвак, який ніколи не зазнавав страждань у своєму...

— Досить! — Крізь двері виходить Ксейден, і моє серце зупиняється.

Його погляд перескакує на мене, наче стрілка компаса, яка завжди спрямовується на північ.

Він тут. Я впиваюсь його виглядом, а потім ковтаю слину. Ой важко. Бурштин у його очах здається яскравішим, але не світлішим. Новий, гострий біль розливається в моїх грудях. Невже він знову тягнув силу із землі? Чи нині у нас шістдесят шостий день?

— Обговорення закінчено, — каже Ксейден, відриваючи погляд від моїх очей, перш ніж пройти повз Левелена до герцога Калдирського. — Тебе поінформували з ввічливості. Скажи це Сенаріуму, а не їм. Мені все одно.

— Ти не можеш... — Той відступає, аж поки не зачіпає спиною щит на стіні.

— І все ж я збираюся це зробити. — Ксейден зупиняється за метр від герцога Калдирського, а біля його ніг звиваються тіні і ковзають коридором.

Аристократ помічає це, а потім дивиться на один зі щитів, ніби це може йому допомогти.

— Нам варто хвилюватися? — бурмоче Рі собі під ніс.

Я аналізую злість в очах Ксейдена і хитаю головою. Він розлючений, але це він. Однак про всяк випадок спостерігаю за тінями, виділяючи найтемнішу.

— Я забороняю. — У коридор виходить Голден, а за ним — двоє охоронців.

Він теж тут? О, це погано.

— Мені начхати. — Ксейден повертається так, щоб бачити обох чоловіків.

— І бум, оце видовище, — шепоче Рідок.

— Ставлю на Ріорсона, — каже Соєр.

Голден дивиться в наш бік, його погляд перескакує з мене на Ааріка, потім застигає, коли він бачить решту загону.

— Цю розмову краще провести наодинці.

— Ця розмова закінчена, — заперечує Ксейден.

— О, він використав тон командира крила, — бурмоче собі під ніс Рідок.

— Ти не відкриєш свої кордони! — Обличчя Голдена вкривається плямами.

Тиррендор збирається приймати цивільних? Мої груди стискаються і теплішають водночас.

— Я кохаю тебе.

— Я робитиму зі своєю провінцією все, що мені до біса заманеться. — Очі Ксейдена загрозливо примружуються в бік Голдена. — Може, мені навіть заманеться почати ще одну революцію, га?

— Особливо тоді.

— Із твоєю провінцією? — Голден розправляє плечі. — Це моє королівство!

— Так, ти перший у черзі на володіння великою територією, — погоджується Ксейден. — Але зараз я правлю своєю. У Дрейтуса залишаються тижні до нападу, і Тиррендор відкриє свої кордони. Ми заберемо всіх поромієльських цивільних, які захочуть піднятися на перевал Медаро. Невже ти справді приречеш тридцять тисяч людей на смерть?

У Дрейтуса лише тижні? Які нові дані надійшли?

Міра. Я хитаюся, і Ріаннон хапає мене за лікоть, утримуючи на ногах.

— Ти обираєш їхніх людей, а не наших? — Кулаки Голдена стискаються.

— Вони не загрожують нашим людям, — стверджує Левелен. — Це не ситуація «вони або ми». Вони не піддають ризику наші сфери і не здійснюють набігів.

— Ти не мусиш захищати моє рішення, — перебиває Ксейден, повністю зосереджуючись на Голдені. — Ми відкриваємо наші кордони.

— Чи будеш ти настільки впевненим у собі, коли я введу свої війська в Тиррендор? — погрожує Голден.

Він, сука, не наважиться.

Кожен курсант навколо мене випростується, навіть Аарік.

Тіні темніють, емоції зникають з очей Ксейдена, залишаючи лише холодний, жорстокий розрахунок, коли він ступає крок до Голдена.

— Ти принц, а не король. Приведи свої війська в Тиррендор, і Аарік несподівано виявиться першим у черзі на престол.

Чорт.

Охоронці вихоплюють мечі.

— Зійди з криги! — кричу я по зв’язку, і в мені спалахує пекуча сила.

— Нерозумно погрожувати принцу Правда, Кеме? — Погляд Голдена метнувся в наш бік. — Що мій молодший брат про це скаже?

— Аарік, — виправляє його той. — І я на його боці. — Він жестом показує на Ксейдена. — Я аретієць, ти не забув? І якщо Ріорсон не збирається підписувати ще одне провінційне зобов’язання, вважаю, що тепер я під його командуванням, як і, мабуть, третина твого війська.

Голден плямкає ротом раз. Другий. Потім дивиться на Ксейдена.

— Тебе попередили.

— А тебе поінформували, — відповідає Ксейден тоном, який змушує мене побоюватися за життя Голдена.

Принц розвертається на п’ятках і проноситься повз нас, а його охоронці та герцог Калдирський рушають одразу за ним.

— Пишаюся тобою. — Левелен б’є кулаком у плече Ксейдена і прямує до зали. — Я розкажу іншим.

— Ми приймаємо цивільних? — Прослизаю повз Лінкса, щоб дістатися Ксейдена. — Повертайся до мене.

Ксейденові холодні очі кидають на мене погляд, від якого кров застигає в жилах, і він уважно дивиться на мене.

— Так, приймаємо. — Ксейден киває, і його тон пом’якшується. Він двічі сильно кліпає, ніби воює сам із собою, а потім тіні розсіюються і крига у його погляді тане. Він повертається. — Не скажу, що це їм дуже допомогло. Вчора одна віверна долетіла до половини Аретії, перш ніж впала з неба. Ще з десяток намагалися... — Він робить паузу. — Із твоєю ротацією все буде гаразд, але у нас небагато часу. Місяць — не більше.

Це набагато раніше, ніж очікувала Міра.

— Ватага може залишитися в Аретії, — починаю я.

— Ми всі залишимося, — погоджується Рі.

— Ні. — Ксейден хитає головою. — Одна справа — везти курсантів до Аретії, коли ми були на відносно безпечній відстані від бойових дій, але інша — тримати їх там, якщо ми самі станемо передовою.

— Але... — Я зупиняюся, бо з-за моєї спини незнайомим візерунком розтікаються тіні.

Марен ахає.

— Якого хріна? — шепоче Рідок.

Ксейден дивиться поза моєю спиною, і його очі спалахують.

— Це неможливо, — каже Імоджен.

Я розвертаюся, тягнучись до кинджала, і кам’янію.

Лінкс стоїть посеред коридору, його всього трясе, а він витріщається на темряву, що клубочиться навколо його рук.

— Усе гаразд. — Ріаннон кидається до Лінкса. — Дихай. Ти просто...

— Проявляєш свою печать, — договорює Ксейден, стаючи просто перед Лінксом. — Не бійся. Вони захищають тебе. Страх. Гнів. Що б з тобою не було, заспокой свої емоції, і вони відступлять.

Проявляє? Тінями?

— Я не можу... — Лінкс хитає головою, і тіні повзуть по його руках.

— Можеш, — запевняє Ксейден. — Заплющ очі і подумай про місце, де ти почуваєшся найбезпечніше. Вперед.

Лінкс заплющує очі.

— Молодець. Тепер глибоко вдихни і уяви себе там. Спокійним. Щасливим. У безпеці. — Ксейден спостерігає, як тіні відступають.

Дихання Лінкса вирівнюється, і його руки знову з’являються.

— Негайно відведіть його до Карра, — наказує Ксейден Ріаннон, і вона киває погоджуючись.

Рій супроводжує Лінкса далі по коридору, але я залишаюся, бо мої ноги від шоку приросли до килима.

— Я не розумію... Ти ж володар тіней нашого покоління.

— Більше ні. Магія знає. — Плечі Ксейдена никнуть, коли він повільно повертається до мене обличчям, морщачи брови у вибаченні. Тоді риси його обличчя пом’якшуються. — Він буде врівноважувати.

По спині в мене пробігає холодок.

— Мені треба... йти. — Ксейденів голос звучить так, ніби його проволочили по розпеченому вугіллю. — Аетос попросив мене залишити професорську посаду через мою тривалу відсутність у справах провінції, і цього разу я з ним згоден, особливо після того, що побачив. Я не повинен бути тут.

Він не має на увазі повернення до своєї кімнати. Він планує покинути Басґіат.

Моє серце починає панічно калатати.

— Чекай... — Я тягнуся до нього, але він хитає головою і відступає на крок. — Прошу тебе, — шепочу я, цілком усвідомлюючи, що в коридорі стоять охоронці. — Будь ласка, залишся зі мною. Борися за майбутнє, яке за межами всього цього. Шістдесят шість днів, так?

Він не може піти, не зараз. Не в такому стані. Не тоді, коли надія зникла з його очей.

— Я потрібен у Левелені. Мельґрен вимагає, щоб ми вдвічі збільшили виробництво таладіуму для сплаву, що викликало напругу серед шахтарів, і після оголошення призову почалися заворушення. Тиррендор — це не тільки Аретія. — Ксейден дивиться ліворуч у найближче вікно. — Я ж казав: контроль лише відтерміновує неминуче. Можливо, стабільність — це марна надія.

Левелен розташований поза межами сфер, хіба що ми перенесли туди два ящики із сильними кинджалами, про які я не знаю. Якщо він покине сфери в такому стані...

— У вас є ціла Асамблея, щоб допомагати з цим. — Я ступаю крок, щоб опинитися в полі його зору. — Ти не можеш здатися. Мені байдуже, що Лінкс проявив печать повелителя тіней. Ти мусиш боротися. Якщо ти не хочеш робити це для себе, то зроби це для мене.

Ксейден перехоплює мій погляд.

— Що буде зі мною, якщо ти перетворишся? — Ставлю руки в боки. — Що станеться з Терном і Сґейл, якщо ти здасися?

Ксейден стискає зуби.

— А венінів відвідують лише раз на тиждень? — Ступаю крок вперед і піднімаю підборіддя. — Чи витримає їхній зв’язок після того, як ти перетворишся? А наш? Ми з тобою пов’язані на все життя, Ксейдене Ріорсон. То я маю перетворитися разом з тобою? І це єдиний спосіб врятувати наших драконів, якщо ти здасися?

Тисячі емоцій мигтять на його обличчі... а потім зникають.

Він крижаніє.

Нудотна хвиля підіймається до мого горла.

— Залишся, — вимагаю я. — Або зустрінемося в Аретії. Чоловік, якого я кохаю, залишається. Він бореться.

— Ріорсоне! — кличе Левелен з порогу великої зали. — Герцог Люцерійський хоче поговорити про видобуток корисних копалин.

— Ти повинна прийняти те, що зі мною вже сталося, — каже мені Ксейден. — Чоловік, якого ти кохаєш, більше не належить собі повністю.

Він проходить повз Левелена до великої зали, забираючи моє серце із собою.

Я билася всіма видами зброї з мого арсеналу, однак цього виявилось недостатньо.

Прихиляюся до стіни з пониклими плечима. Це поразка.

— Я не зовсім тямлю, в чому справа, але я знаю, як важко любити когось, хто при владі, — співчутливо кривиться Левелен. — Маючи такий титул, як у нього, іноді почуваєшся зношеною мотузкою, яка постійно розривається між тим, чого хочеш особисто ти, і тим, що потрібно твоєму народові.

— А як щодо того, що йому потрібно? — запитую я.

Левелен робить паузу, ніби ретельно добирає слова.

— Йому потрібно, щоб ви не дали йому зламатися, що іноді може означати відмову від того, чого ви хочете... або потребуєте... заради блага провінції. Вимагати цього від будь-кого, а від першої володарки блискавки за століття й поготів, страшенно несправедливо. — Голос Левелена пом’якшується. — Я дуже поважаю вас, курсантко Сорренґейл, але це вирішальний час, який визначить шлях провінції на наступне тисячоліття. Ваше призначення таке ж видатне, як і його, але на цілком окремій арені, і якщо це призначення унеможливить для вас бути тим, що потребує Тиррендор...

— Тиррендор, а не Ксейден?

Я борюся за обох, але він цього не знає. На думку Левелена, він встряв у суперечку, де я просто попросила Ксейдена залишитися зі мною замість того, щоб займатися справами Тиррендору.

Варта змінюється, нагадуючи нам обом, що ми не самі.

— Вони тепер одне ціле. — Левелен говорить це з такою добротою, що складно на нього сердитися. — Ви обоє такі молоді, з такими потужними печатями. І якщо ви вирішите не пристосовуватися до змін, які приносить його титул... — Він замовкає, а потім зітхає. — Я просто сподіваюся, що ви двоє знайдете рівновагу між усім цим.

Чорт забирай, але я не збираюся відмовлятись від Ксейдена, хоча ніщо з того, про що казав Левелен, не звучить рівноцінно і врівноважено.

— Під рівновагою ви маєте на увазі, що Тиррендор на першому місці, Ксейден — на другому, наші стосунки борються за третє місце, а мої особисті потреби — це питання зручності? — Промовляючи це вголос, я бачу все в суворій перспективі.

— Схоже на те. — У кутиках його рота залягає смуток.

— Ксейден для мене на першому місці. — Це звучить настільки жертовно, що я майже чекаю, як з’явиться моя мама і дасть мені ляща по потилиці. — Просто для ясності. Але я ніколи не перестану бути тією жінкою, в яку він закохався, щоб перетворитися на якусь підстилку, яка, на вашу думку, йому потрібна. Ми вже врівноважені, тому що ми обоє сильні для себе і одне для одного. Йому потрібно, щоб я була собою, і я кажу вам, що пообіцяла допомогти зберегти Тиррендор, але не за його рахунок.

— Він скаже те саме про вас. Це те, що робить ваші стосунки такими небезпечними. — Левелен зітхає. — Як я вже казав, важко кохати когось, хто при владі, і це стосується обох сторін. — Він вислизає назад у залу і зачиняє двері.

Але Ксейден не при владі. Він і є владою.

І він зісковзує.

— Дай мені знати, якщо він піде, — кажу Тернові, перед тим як вирушити до аудиторії.

Ксейден відлітає за дві години.

РОЗДІЛ
СОРОК СЬОМИЙ

Дракон визначає свій останній політ і долю свого вершника.

Стаття перша, Розділ другий Кодексу вершника дракона

— Ти впевнений, що хочеш, аби я була тут лише під час твоєї першої спроби? — запитую Соєра за два дні, коли ми стоїмо посеред летовища з Терном, Андарною і Слайзіґом о четвертій тридцять ранку. — Я не найкращий варіант, щоб ловити тебе, якщо нічого не вдасться. Соєр затягує ремені на наплічнику.

— Ні, але ти єдина, кого я хочу бачити, якщо гепнуся на дупу.

— Або до кого звернешся по допомогу, якщо зламаєш ногу?

На його вустах блукає легка усмішка.

— Будемо сподіватися, що цього не станеться.

— Хочеш про це поговорити? — Я жестом показую на Слайзіґа.

— Дякую, але я розмовляв із Джесінією. Я готовий. Ти мені потрібна для більш практичного боку... цього. — Соєр киває в бік Слайзіґа, потім присідає навпочіпки і смикає важіль на внутрішній частині свого протеза. Плоский шматок металу завширшки чотири сантиметри із загнутим кінцем вискакує з носака його черевика. — І це моя не перша спроба. Мені потрібна свіжа думка, бо вчора у мене все минуло не дуже гладко.

— Це ти його зробив? — Це збіса суперово.

— Ага. — Соєр встає, а потім дивиться на ліву передню лапу Слайзіґа. Червоний Мечохвіст менший за Сґейл, але його лапи все одно величезні, зважаючи на те, що збирається спробувати Соєр. — Через розміри луски його візерунок у цьому ряду не перекривається. — Він показує вгору. —

І теоретично гак повинен просто зачепитися за верхню частину кожної луски, коли я видираюся, але я не можу дістатися туди, бо зриваюсь...

Слайзіґ піднімає над нами голову і видихає клуби пари, сліди від яких мені доводиться витирати з окулярів.

Тьху. Занадто рано, щоб уже бути липкою.

— Я не про тебе говорив, — заперечує Соєр. — Взагалі-то в нас була розмова про розміри луски в тому ряду, але тобі не доведеться...

Слайзіґ знову пропарює нас, і жар обпікає моє обличчя. Якщо він ще більше нагріє пару, у мене на шкірі з’являться пухирі.

Терн виступає наперед і нахиляється до Слайзіґа. Він робить це так, що мене пересмикує: не хотіла б я, щоб хтось так дивився на мене.

Андарна швидко робить те саме.

— Бо я не хочу, щоб тобі довелося це робити! — кричить Соєр уже до Слайзіґа, який мружить очі.

Це був би вкрай безглуздий спосіб померти.

— Він не наважиться, — попереджає Терн.

— Просто дозволь мені спробувати, — наполягає Соєр.

Слайзіґ щирить зуби.

Соєр звільняє свій правий бік.

— Я ніколи не зрозумію стосунків інших вершників зі своїми драконами, — звітую я по зв’язку.

Я ледве розумію власні, але те, що я дала Андарні широкий простір для маневру, здається, спрацьовує, адже вона тут. Не те щоб вона мала бути з нами протягом цілої нашої ротації, але я оголошую це перемогою.

— Ти й не мусиш, — зауважує Терн.

— Погнали. — Соєр пересмикує плечима, а потім біжить до лапи Слайзіґа.

Він встигає зробити два кроки, перш ніж кінчик його черевика застряє в багнюці і він падає вперед.

От лайно.

Кидаюся до його наплічника і хапаюсь за нього обома руками, підводячи Соєра на ноги, поки той повністю не вимастив у болоті комплект льотної шкіри. Мої плечі тріщать, але суглоби, на щастя, вирішили не вивихнутися.

— Дякую, — бурмоче Соєр, дивлячись на черевик. — Бачиш?

— Так. — Я присідаю, щоб зазирнути на приспособу. — А можеш ударом ноги випустити важіль?

— Теоретично, — відповідає Соєр, — але, ймовірно, він трохи замалий для цього, а в мене немає часу внести зміни ще до перельоту сьогодні.

— Ну давай спробуємо як є. Ти можеш доробити його в Аретії. Ніхто з нас не хоче, щоб ти залишився. — Коли я встаю, багнюка чавкає під моїми черевиками. — Ти ж можеш бігти, правда?

Соєр киває.

— Я б не пробував, якби не міг. Моя хода порушена, бо я не маю достатньої гнучкості і мені просто бракує спритності, щоб вибігати по всій його нозі, як раніше.

— Над цим ми ще попрацюємо, — киваю я. — А щодо того щоб видиратись так само, як колись, то відразу, коли відчуваєш, що твоя інерція вичерпується і що тебе починає заносити назад, ударом ноги виштовхуй важіль. Він повинен зачепитись твоєю ногою так, як ти це придумав, і ти піднімешся до кінця.

Соєр дивиться на мене зверху вниз.

— Це так, як ти зробила на Рукавичці, нє?

— Щось таке. Я вловила ту мить, коли моя вага почала зміщуватися назад, тоді встромила кинджал у дерево і підтягнулася. Але я чомусь сумніваюся, що Слайзіґ оцінить такий підхід. — Кутик мого рота сіпається.

Слайзіґ знову видихає — цього разу без пари, — ніби на знак згоди.

— Я спробую. — Соєр засуває важіль в носак черевика, потім киває сам собі. — Погнали.

Він кидається бігти, а Слайзіґ згинає лапу, розправляючи кігті. Довгі ноги Соєра долають перші кілька метрів підйому, і я затамовую подих, коли його інерція вичерпується.

Він копає ногою по важелю, а потім починає чіплятися за ногу Слайзіґа приблизно на півдорозі до сідалища. Його носак шкребе по лусці, шукаючи місце, щоб зачепитись. Це триває цілу довгу секунду, що зупиняє моє серце, але ні, він таки чіпляється.

— Тобі вдалося! — верещу я. — Видряпуйся!

Його лівий черевик тримається міцно, працюючи так, як Соєр задумав, але правий зісковзує, залишаючи смугу бруду на червоній лусці Слайзіґа.

Мені починає млоїти під грудьми, коли Соєр пробує ще раз, і ще раз із тим самим результатом.

— Бляха! — сердиться він, а тоді притискається лобом до ноги дракона.

— Я можу розправити кінчик свого хвоста і підштовхнути його, — пропонує Андарна, підкрадаючись дедалі ближче.

Тепер моє серце завмирає зовсім з іншої причини. Це перша позитивна річ, яку вона сказала після нашого повернення.

— Це гідна пропозиція, — кажу їй, а потім повторюю це для Соєра.

— Ні! — кричить він. — Дякую, але ні.

У Слайзіґа в грудях низько рокоче, а я безпорадно стою, знаючи, що нічого не можу вдіяти.

— Тому що це не одне й те саме, — заперечує Соєр. У його тоні відчувається розчарування, і я розумію, що він говорить не зі мною. — Це ти ризикнув заради мене, і я не проситиму тебе зганьбитися... — Він замовкає.

— Це те, що ти відчуваєш, коли підставляєш мені плече? — запитую я у Терна. — Почуваєшся зганьбленим?

— Я другий за величиною дракон на Континенті і шанований воїн. Оповіді про мене легендарні. Моя партнерка неперевершена. Мої подвиги незрівнянні...

— Це не змінює мого питання, — обриваю його, перш ніж він почне перелічувати всі свої заслуги.

— Щоб зганьбити мене, потрібно набагато більше, ніж зміна пози, — відповідає Терн.

— Але тобі ніколи не доводилося принижуватися переді мною, чи не так? Ні заради Наоліна, ні...

— Ми не говоримо про того, хто був раніше. — Нестерпний біль заливає зв’язок, і я одразу шкодую про свої слова.

Андарна підводить голову і примружує свої золотисті очі, осудливо дивлячись на мене.

— Я знаю. — Піднімаю руки на знак капітуляції.

— Ти ж знаєш, що я так не думаю, — каже Соєр, а його плечі починають тремтіти. — Ми це вже проходили! Будь-який вершник на моєму місці вчинив би так само. — Він хитає головою і тягнеться до наступного ряду лусок, а потім підтягується вгору, здобуваючи чверть метра важко вибореної віддалі. — Звісно, я не звинувачую тебе! Це не... — Він повертає голову до Слайзіґа. — Ні, я не наказую... Заради Амарі, ти даси мені вставити слово?

Зважаючи на запалу тишу, Слайзіґ не підкоряється.

Я переминаюся на ногах, оскільки мій наплічник із кожною хвилиною важчає, а мої крижі перестають нити, натомість починать волати.

— Бо моя нога була і залишається вартою твого життя! — Соєр знову зривається, коли не дотягується до стику наступного ряду. — Звісно, ти маєш право відчувати те саме... — Його рука опускається до попереднього місця. — Ох!

Слайзіґ пирхає, потім витягує ліву ногу вперед, ковзаючи лапою по багнюці. Він повільно опускається до кута, підхожого, щоб видиратись далі.

Моє горло стискається, коли Соєр відпускає руки й повільно підводиться. Він випростовує руки вбік, як курсант на Парапеті, а потім крок за кроком піднімається вгору, а я водночас вловлюю рух боковим зором.

— Прибули твої однокурсники, — каже Терн.

Я не зводжу очей із Соєра, коли він досягає верхівки плеча Слайзіґа й опускає руки. Його наступні рухи схожі на вправу, яку він виконував тисячі разів, — кількома швидкими кроками він доходить до свого місця.

Слайзіґ випростовується на повний зріст, коли Соєр вмощується, а я відступаю на декілька кроків, щоб краще бачити.

— Здається, ти бував там раз чи два! — гукаю я після того, як він розслабляється в сідалищі.

— Таке враження, що я ніколи не йшов звідси! — кричить Соєр з усмішкою. — Я можу їздити верхи!

— Ти можеш їздити верхи, — погоджуюся я, спалахуючи щирою усмішкою. — Чи має тепер значення, як ти туди потрапив, чи тільки те, що він тебе вибрав?

— Ти знаєш відповідь на це запитання. — Його усмішка м’якне.

— Так, — киваю, тоді, повертаючись до Андарни, йду просто до неї. — Поглянь на мене.

Вона знехотя кидає на мене погляд.

— Ти можеш журитись... — Якщо мої слова не спрацюють, можливо, спрацюють її.

Золотисті очі зупиняються на мені.

— Ти можеш журитись, — повторюю я. — І коли ти будеш готова поговорити про це, я буду тут.

— Ти не розповідаєш про свою журбу, — заперечує Андарна. — Він теж. — Вона змахує хвостом у напрямку Терна.

Вона має рацію.

— Я вже доходжу до розуміння цього, — повільно кажу я. — І він теж не ідеальний.

Ніздрі дракониці роздуваються, а луска переливається пурпуровим відтінком чорного, якому вона зазвичай віддає перевагу.

Я киваю і залишаю цю тему, але це, безумовно, вже поступ.

— Дякую Амарі, — шепоче Рі, підходячи до мене зліва й усміхаючись до Соєра.

— Соєре! Дай на тебе подивитись! — Рідок вибігає наперед, переможно піднявши руки.

Слайзіґ похитує головою і клацає зубами за метр перед Рідоком.

— Подивлюся ліпше здалеку! — Рідок відступає, продовжуючи високо тримати руки.

Коли він натикається на Марен, то повертається і обіймає її, а вона сміється.

— Я не змогла допомогти, — тихо каже Рі, поки Соєр наново зосереджено ознайомлюється із сідалищем. — Я підвела його?

— Ні. Ти була саме такою, якою він хотів тебе бачити. — Беру її під руку. Бляха, який він важкий, той наплічник. — Ти наша подруга, але ти також командирка нашого рою. Він не хоче зганьбитися перед тобою, ніхто з нас не хоче. Ми хочемо, щоб ти нами пишалася. І я знаю, що ти звикла нести за нас відповідальність, і ти справді виняткова у своїй справі...

Рідок опускає Марен на землю, потім тягнеться до Кет, яка приймає його обійми з випростаними вниз руками і роздратованим поглядом.

— Але? — Рі скоса дивиться на мене.

— Але ти не могла зробити це швидше. — Ми йдемо до інших. — Ні ти, ні я, ні Рідок, ні Джесінія. Це завжди залежало від них двох. Це мало відбуватися лише в їх часовому вимірі.

Рідок повертається до Нів, і третьокурсниця дивиться на нього так, ніби у нього виросла ще одна пара очей, вона ухиляється від його обіймів і наштовхується на Брейґена. Тоді Рідок розвертається до Імоджен, яка застережливо піднімає руку, проходячи з Квінн повз нього.

— Навіть не думай про це, Ґемліне, — попереджає вона.

— Ти така тепла і пухнаста! — каже Квінн, обіймаючи Імоджен за плечі.

— Тільки для тебе. — Імоджен підводить очі на Соєра. — Приємно бачити тебе на своєму місці, Генріку!

Рідок продовжує крутитись і кидається обіймати Дейна, котрий здивовано вигинає брови, а потім уповільнено підіймає руку і двічі плескає Рідока по спині, застигши в незграбній позі.

— Маєш гарний вигляд, Соєре! — гукає Дейн, прямуючи до Кета.

— Молодець, Матіас, — каже Бодхі до Рі, проходячи повз нас. — Ти повернула свого курсанта в сідалище.

— Це не я... — починає вона, але я стискаю її руку своєю. — Він зробив це сам, але ми пишаємося ним. Дякую вам, командире чоти.

Бодхі киває з усмішкою, яка так схожа на усмішку Ксейдена, що в мене замлоїло під грудьми. Ані Бодхі, ані Дейн не мали можливості пройти курс рун через їхні графіки чергувань і нашу провалену місію, тож ми беремо їх обох на ротацію.

— Погляньте на Генріка! — Рідок підбігає до нас і стискає в обіймах. — Зі світом все гаразд! — Його обійми враз розслабляються, і він відступає назад, а в його очах проступає вибачення. — Я маю на увазі, окрім того, що відбувається з Ріорсоном.

— Я знаю, що ти мав на увазі. — Перекладаю свій наплічник і вимушено всміхаюся. — І сподіваюся, що я побачу його там.

Надія ховається, як беззахисний перехожий від вітру, коли ми вирушаємо до Аретії.

Ми стаємо табором, ледь перетнувши Тиррійський кордон, щоб якось пережити ніч. Мушу визнати, що це справжня свобода — летіти без страху, що нас помітить патруль віверн чи знайде Теофанія. Лише коли упевнюємося, що грифони й досі здатні витримувати висоту після місяців відсутності, починаємо завершальний відрізок подорожі, входячи під захист аретійських сфер.

Приземлившись у долині над Аретією того вечора, я почуваюся як удома, але Ксейдена тут немає. Або Сґейл немає, що означає те саме.

— Це все до дупи, — кажу Тернові з тяжким зітханням.

Він бурчить на знак згоди.

Андарна огризається на Каорі, коли той підходить надто близько, незважаючи на бурхливий протест Панчека, а потім летить за стадом овець, тим часом я злізаю з Терна.

— Вибачте, — каже професор, суплячи темні кущисті брови. — Я не мав на увазі...

— Мали, — перериваю я. — І я знаю, чому ви приїхали, але вона не дозволить вам досліджувати її. Навіть тут.

— Розумію, — киває Каорі, оглядаючи високу долину з пишним зеленим листям і засніженими вершинами. — Через власну самозакоханість я також хотів побачити, як влаштовані ці Емпіреї. Підозрюю, що й Панчек саме тому приєднався.

Усмішка розтягує мої вуста.

— Що ж, щасти вам у розмові з ними.

— Ти готова? — запитує Ріаннон, наближаючись до нас підстрибом.

— Еге ж. — Я щиро всміхаюся від виразу щастя на обличчі подруги. — Ходімо вниз, щоб ти нарешті побачилася зі своєю родиною.

— Я волів би, щоб ми тримали стрій... — починає Дейн, підходячи до мене.

Ми з Ріаннон змірюємо його поглядом.

— ...завтра вранці, — швидко виправляється Дейн. — А родина — насамперед, і крапка.

— Родина насамперед, — погоджується Ріаннон з легкою усмішкою, і Дейн проходить повз нас, прямуючи до кам’янистої стежки, що веде до маєтку Ріорсонів. — Я розумію, що він теж має приходити на тренування з рунами, але чому саме наш рій? — шепоче Рі.

— З тієї самої причини, чому я тут. — Бодхі з’являється ліворуч від нас і піднімає обличчя до сонця, ніби він вітає старого друга. — Ви найкращий рій.

— Я й забув, як тут збіса пече, — каже Рідок, розстібаючи свою льотну куртку.

— Тут же місця кладок, — нагадує йому, широко усміхаючись, Ріаннон. — Б’юся об заклад, температура майже така сама, як у Падолі, враховуючи, скільки драконів тут зараз.

— Ми облетіли бурю, але я впевнена, що вже завтра вона зіб’є температуру. — Я розстібаю ґудзики на своїй куртці, добре розуміючи, що замерзну, коли ми перетнемо магічний бар’єр, який визначає цю територію як місця кладки.

Звісно, коли ми спускаємося до маєтку Ріорсонів, усе навколо студеніє.

Боги, один лише погляд на будинок змушує мене сумувати за Ксейденом.

Рій проходить повз охоронців і крізь парадні двері потрапляє до просторого холу, з якого відкривається вид на п’ять повних поверхів, що впираються в гору, наче гігантські сходинки. Для цієї пори дня тут тихо. А може, просто здається, що порожньо, бо в коридорах уже не метушаться курсанти.

Каорі обертається з приголомшеним поглядом, не вірячи власним очам.

Фелікс плескає його по плечах, потім щось каже Ріаннон і забирає Каорі із собою.

— Всі на мене! — лунає голос Ріаннон, привертаючи загальну увагу. — Знайдіть свої койки, як то було минулого разу. Вечір ваш, робіть що хочете, але шикування завтра о сьомій, тож я двічі подумала б, перш ніж шукати таверну.

Ми розходимось і піднімаємося на перший сходовий прогін.

— Забираймося звідси чимшвидше, — каже Рі до Марен, що стоїть поряд зі мною.

— Не можу дочекатися, коли побачу своїх братів. — Марен схвильовано плескає в долоні, світло падає на довгий сріблястий шрам на тильному боці її руки. Майже впевнена, що серед нас немає нікого, хто пройшов через останні кілька років без жодної мітки. — Кет, ти йдеш?

— Я була б не проти побачити тих маленьких ураганів, — киває та, коли ми виходимо на сходовий майданчик.

— Ві? — озивається Рі через плече.

— Авжеж, — відповідаю я, спішно киваючи. — Я люблю вашу родину.

— Ми із Соєром теж підемо. — Рідок прямує на третій поверх.

— Гаразд! — гукає Рі, піднімаючись сходами. — Хто хоче піти до мене додому, зустрічаємося у холі за сорок хвилин — за цей час ви встигнете помитися і переодягнутися. Моя мати виставить вас із дому, якщо ви прийдете, смердячи сіркою, і це не жарт.

Зупиняюся на сходовому майданчику, переводячи погляд зі сходів попереду на коридор ліворуч.

— Тільки не кажи мені, будь ласка, що ти заблукала. — Бодхі останнім підіймається сходами.

— Звісно, ні, — повільно хитаю головою. — Просто в мене тут немає кімнати, і я не знаю, де мені спати.

Він кпить і жестом показує далі по коридору.

— У вас є кімната. Вона не переїхала.

— Це його кімната, — тихо виправляю я. — І він такий заклопотаний.

— Ми вдома, Ві. Поводься відповідно. — Бодхі усміхається, тоді розвертається і йде по коридору праворуч. — Спи у своєму ліжку. А то клопоти почнуть гризти його ще більше, якщо ти цього не зробиш.

Я зітхаю, коли Ксейденів брат зникає у своїй кімнаті, а потім повертаю ліворуч і прямую до моєї... до нашої кімнати.

Ручка не піддається, тож я повертаю зап’ястям і уявляю, як механізм відмикається, використовуючи дрібну магію, щоб розблокувати його.

Зайти сюди — це якийсь сюр. Магія поколює на шкірі, коли я проходжу крізь охоронні щити. Усе на вигляд таке саме, яким ми його полишили в грудні, за винятком того, що більшість наших речей тепер у Басґіаті. Зачинивши двері, я скидаю наплічник і ставлю його на стілець, на якому Ксейден чекав мене всі ті дні, поки я спала після того, як мене поранили під Рессоною.

Постільна білизна така ж темно-синя, штори біля величезних вікон розсунуті для вечірнього світла, а кожна книжка в його бібліотеці стоїть на своєму місці — на вбудованих полицях праворуч від мене.

На столі валяється декілька жалюгідних спроб створити гартовані руни, що залишилися з мого останнього уроку, разом із забутим зошитом у верхній шухляді. Я перевіряю шафу й знаходжу один зі своїх светрів, наші з ним однострої і ковдру, яку йому зшила мати, складену в правому кутку.

І, о боги, як же пахне ним. Мої груди от-от розірвуться від раптового гострого нападу чистої туги. Я теж залишила тут свій слід. У ванній досі пахне милом, яким я мила волосся, і я знаходжу брусок там, де його залишила. Витрачаю кілька хвилин на те, щоб привести себе до ладу, а потім одягаю свіжий однострій, чомусь очікуючи, що ось-ось зайде Ксейден і запитає, як минув мій день.

Ця кімната ніби вирвана просто з того часу, крихітний куточок світу, де ми живемо одночасно, але не зустрічаємося. Єдине, що свідчить про те, що минули вже місяці, — це скляна скринька із Зегілни на його тумбочці, а в ній — Клинок Аретії зі смарагдовим руків’ям. На яблуку руків’я бракує одного камінчика, але він не здається зношеним після того, як шістсот років перебував у володінні Наварри.

Хтось стукає, і я дивлюся на годинник. Минуло вже сорок хвилин?

Відчиняю двері і бачу за ними Бреннана. Його очі втомлені, але усмішка сяє, коли він оглядає мене звичним братерським поглядом.

Нічого не можу із собою вдіяти — я теж це роблю, виходячи назустріч задоволеною, що на ньому немає нових шрамів.

— Втягни мене. — Бреннан простягає руку. — Він намахався із захисними сферами, коли був тут востаннє.

— Хто б сумнівався. — Хапаю брата за руку і затягую у кімнату.

Бреннан одразу ж хапає мене в обійми.

Я насолоджуюся рідкісною миттю спокою секунд десять, аж поки він не відступає назад, уже серйозний.

— Тобі треба щось відновити?

— Ні, — хитаю головою.

— Ти впевнена? Бо щоразу, коли ти з’являєшся тут, то опиняєшся на волосок від смерті. — Брат вивчає мене так, ніби я можу збрехати.

— Впевнена.

— Добре. — Бреннан захряскує двері. — Звуковий щит працює тільки із зачиненими дверима, так?

— Так. — Перелякано відступаю на декілька кроків назад. — Що сталося?

Бреннанове обличчя стає понурим, і він дивиться в землю.

— Я не можу його вилікувати.

— Гадки не маю, про кого ти говориш. — Піднімаю брови в цілковитій розгубленості. — Ми всі здорові. Дорогою сюди ніхто не постраждав.

Бреннан піднімає голову, і сум у його очах змушує мене відсахнутись.

— Про Ксейдена. Я не можу вилікувати його, Ві. Коли він був тут тиждень тому, я щодня робив нові спроби.

Намагаюся вдихнути на повні груди.

— Ти знаєш...

— Я знаю, — киває брат. — Він, мабуть, просунувся далі, ніж Джек, коли Нолон почав працювати з ним. Мені дуже шкода.

Я не можу осягнути цього.

Мені теж.

— Ми давали безмовні обітниці в кожному місцевому храмі, повертали магію назад у землю, навіть сиділи з яйцями на місцях кладки. Ми спробували все, що кожен з нас міг тільки придумати, хоча в листі, який він надіслав учора з Левелена, було дивне... — Бреннан дивиться на мене так, ніби в мене виросли роги. — Ти... усміхаєшся?

— Вчора? — Я навіть не намагаюся боротися з надією.

Бреннан киває.

— Він хоче спробувати виправити ситуацію в Басґіаті.

— Хороша ідея. — Зараз моя усмішка робиться геть нескромною.

Ксейден може бути заклопотаним, але він не здасться.

РОЗДІЛ
СОРОК ВОСЬМИЙ

472 АU Віллгейвен, Брейвік

За винятком одного будинку, село було висушене за одну ніч однією венінкою, яка, за оцінками, була Майстром. Єдиний дорослий із трьох вцілілих описав її так: «Вона, на диво, не постаріла. Волосся таке ж чорне, як і в день нашого весілля, але замість очікуваних вікових зморшок від її очей з червоними ободами розгалужувалися випуклі червоні вени».

«Відродження зла. Хронологія подій»
Пірсона Галівелла

Наступної ночі, коли я заглиблююся в сторінки останньої книги, яку надіслав Текарус, і сушу волосся, за вікнами моєї спальні гримотить грім. Він не забув про нашу угоду навіть тепер, коли став королем, а я не збираюся відмовлятися від Ксейдена, особливо коли стало ясно, що він не відмовився від себе. Відповідь десь там назовні, і ми її знайдемо. Те, що Бреннан у курсі, лише підкріплює цю надію. Можливо, він не зможе відновити Ксейдена, але ще не було такої проблеми, яку мій брат не міг би вирішити.

Кидаю погляд на безладну купу рун на столі, з якими я практикувалась, і на мить задумуюсь про роботу над руною відкладеної активації, над якою Трісса провела більшу частину дня, втовкмачуючи нам мету завдання. Воно полягає в тому, щоб узяти наявну сплячу руну і «увімкнути» її, вклавши в неї більше магії. А для чого вона потрібна? Ні для чого, бо я не можу змусити цю трикляту штуку працювати.

Кет все вдалося з першої спроби.

Імоджен швидко наздогнала її.

Кай обсмалив кінчики свого неслухняного чорного волосся.

Дейн, Бодхі, Рі, Рідок... зрештою всі опанували її, крім мене. Навіть Аарік, який ще не виявив печаті, і той впорався зі складністю дрібної магії.

Ну й нехай. Ми тут на два тижні. Зрештою, я все зроблю правильно, а якщо ні, то саме тому ми і працюємо роями. Я не мушу бути вправною у всьому.

Підтягую бретельку шовкової нічної сорочки з Девереллі, що постійно зісковзує на плече, і перегортаю сторінку в книзі, яку надіслав Текарус. Мої брови повзуть догори на наступному прочитаному уривку, і я перечитую його ще раз, щоб переконатися, що вловила закономірність. Це вже втретє.

Знову гримить грім, і сила піднімається всередині мене, наче її покликав друг, щоб погратися. Дивлюся на дощ, який, здається, йде стороною зі сходу, а потім хапаю провідник з тумбочки і дозволяю силі текти.

Фелікс підігнав сплав у центрі провідника до того ж розміру, що й у тих сплавів, які живлять кинджали, тож я можу насичувати декілька кинджалів одночасно, поки виконую його домашнє завдання і заразом читаю. Данна знає, що Фелікс очікує, що принаймні три з них будуть насичені, перш ніж тягнути мене завтра в гори для подальшої практики. Він тренує мене так, ніби я єдина, хто стоїть між венінами та Аретією, і, зважаючи на те, що кількість сфер зменшується з кожним днем, я не можу його звинувачувати. Разом із Ксейденом, котрий займається справами провінції в Левелені, ми найкраще, що в нас є проти Теофанії... принаймні в нападі.

Хтось стукає в двері спальні.

Закриваю книжку і кладу її на тумбочку разом із провідником, а тоді підводжуся з ліжка, щоб відчинити двері. Уже по десятій, а це означає, що або Рі хоче потеревенити, як минулої ночі, або Бреннан шукає напарника для рейду по кухнях. Так чи інакше, ця нічна сорочка майже прозора, тож по дорозі я хапаю халат із шафи.

Блискучий онікс стукотить по моїх щитах, коли я вже за крок до порога, і я відпускаю пояс халата, щоб рвучко відчинити двері. Моє серце завмирає, а потім пурхає.

Ксейден стоїть на порозі в льотному шкіряному комплекті, промоклий до кісток, дощова вода струменить з його волосся. У його очах вирує боротьба, ніби це водночас останнє й єдине місце, де він хоче бути.

— Привіт. — Моя рука обм’якає на клямці. — Чому тине сказав мені, що він тут? — питаю Терна.

— Ти не просила повідомити тебе про його прибуття, а лише про його від’їзд.

Довбана семантика.

— Скажи мені піти — і я піду, — мовить Ксейден, а його голос звучить так, ніби його дерли вугіллям. — Минуло лише сімдесят три дні.

— Ходи сюди. — Відпускаю клямку й відступаю, пропускаючи його. — Ти, мабуть, змерз...

Однієї миті він стоїть у коридорі, і вже наступної — його руки в моєму волоссі, а його уста на моїх.

Боги, так. Його губи холодні, але язик дивовижно теплий, коли пестить мій рот. Поцілунок пробуджує кожне нервове закінчення в моєму тілі і нагадує мені, як багато часу минуло з часів поїздки на Девереллі. Між подорожами, нашим тісним спілкуванням з іншими вершниками та його страхом втратити контроль минуло занадто багато тижнів відтоді, як я відчувала його шкіру на своїй.

Одного його поцілунку достатньо, щоб на шкірі забриніла сила, щоб бажання відкинуло всі інші думки, окрім як ближче і більше. Коли йдеться про нього, це завжди ближче і більше.

Двері зачиняються десь там позаду, і я чую клацання замка, грюкіт Ксейденового наплічника об підлогу, шурхіт мокрої шкіри, коли він відстібає піхви на спині, а потім скидає їх з плечей, жодного разу не перериваючи поцілунку. Він бере мій рот так само, як і першого разу, цілком, повністю, ніби дозволив собі бути нерозважливим і збирається отримати від цього якнайбільше задоволення.

Ксейден втягує мій язик у свій рот, і я скімлю від божевілля, що пронизує мене, від того, як сильно мені бракувало фізичного контакту між нами. Мої руки піднімаються до його грудей, і прохолода від шкіряної куртки кидає мене в дрижаки. Як довго він летів у тій бурі? Я обережно відштовхую його.

— Зачекай.

Ксейден одразу ж зупиняється і підводить голову, щоб подивитися мені в очі.

— Я не повинен бути тут, я знаю. Поки що принаймні.

— Я мала на увазі не це. — Просуваю пальці між ґудзиками льотної куртки й погладжую тканину, наче ми можемо вирішити всі проблеми на світі, якщо він просто залишиться в цій кімнаті зі мною. — Звісно, ти маєш бути тут. Я просто думала, що ти в Левелені.

— Я був там. — Ксейденів погляд падає на мої губи і розпікається так швидко, що я майже шкодую, що зупинила його. — Потім я вирушив до Тірванни, а опинився в нашому домі. — Слова у нього вилущуються повільно, наче їх виривають. — Принаймні так буде після того, як ти закінчиш навчання і нас обох розподілять сюди.

— Ми вже вдома. — Мій пульс прискорюється. Не можу пригадати, коли він востаннє говорив про майбутнє без остраху. — Ти летів дев’ять годин у неправильному напрямку, — іронізую я, розстібаючи верхній ґудзик його льотної куртки, потім наступний.

— Ну, бляха, я в курсі, — шепоче Ксейден з натяком на усмішку. — Я був розлючений, і мене носило по цій ментальній кризі в Левелені, але я тримав себе в руках замість того, щоб дати в рило двом чоловікам, які виростили мене після смерті батька.

Він намагається зловити мій погляд, ніби я можу засудити його за це зізнання, але я просто перебираю ґудзики і слухаю.

— Ми були за межами сфер, але я не тягнувся до жодної сили, бо навіть у цьому стані знав, що це може повернути мене до нульового дня, а нульовий день не дає мені тебе. Я продер собі шлях назад до себе і пішов геть.

— Ти зберіг контроль над собою. — Гордість розпирає мене, коли я, усміхаючись, розстібаю останній ґудзик.

Ксейден киває.

— Я не ігнорую свою долю. Знаю, що настане мить, коли я стану більше цим, ніж собою. — Він ковтає. — Проте якою б небезпечною не була надія, ти маєш рацію: я мушу боротися за це. Мені здається, наразі я стабільний, і я знаю, що зараз тільки день сімдесят...

— Що це за магічне число у тебе? — Боги, допоможіть мені, якщо ми дивимося на тризначні числа.

Ксейден заправляє моє волосся за вуха.

— Сімдесят шість. Це вдвічі більше від найдовшого періоду Барлоу без висушування після його першого значного витягування сили з землі — інциденту зі скелею. Я не хотів тебе обнадіювати, але гадаю, якщо я протримаюся сімдесят шість днів, це означатиме, що я зможу зупинити прогресування.

Я кліпаю.

— Ще три дні?

Мої надії не просто зростають. Вони злітають.

— Я сказав собі, що почекаю до сімдесят шостого дня, щоб з’явитися біля твоїх дверей, але Сґейл змінила курс, щойно я зрозумів, що якщо зможу втримати контроль за межами сфер... — Він нахиляється, зависаючи за міліметри над моїм ротом.

— Тоді ти зможеш утримувати контроль зі мною? — Я безсоромно закінчую речення так, як хочу, щоб воно закінчилося.

Мені перехоплює подих, коли крижана вода скрапує мені на ключицю, ніяк не впливаючи на те, щоб сповільнити зростання температури мого тіла, що так близько притулилося до його...

— За правильних обставин. — Ксейден киває, потім відступає на крок, знімаючи промоклу льотну куртку, а я роблю те саме, вивертаючись із халата так, щоб наш одяг одночасно впав на підлогу. — Це може бути тільки якнайкраще, тож я хочу, щоб кожну секунду ми... — Він зупиняється на півслові, коли його погляд пробігає по мені з відвертим, відчутним голодом, зігріваючи кожен сантиметр моєї шкіри, до якого він торкається. — О блін, — стогне він.

— Яких ще таких обставин? — Моє серце пускається в галоп.

Усе, чого він хоче, усе, що йому потрібно, вже належить йому. Я належу йому.

— Ти носиш... — Ксейден простягає до мене руку і одразу відсмикує її назад, стискаючи в кулак.

— Нічну сорочку, яку ти для мене замовив? Так. Не відволікайся. То що за обставини? — повторюю я, проводячи язиком по розпухлій нижній губі.

Цього поцілунку було замало. Я зголодніла за ним, і, якщо він не проти, я з радістю готова бенкетувати.

— Не відволікатися. Я одержимий. Ти як... — Ксейденові очі темніють, коли він вивчає мої вигини, ніби ніколи їх не бачив. — Можливо, нам варто почекати до сімдесят шостого дня. — Він відступає і тягнеться до дверної ручки.

Певно, що ні.

— Відчини-но тільки двері — і я пришпилю край твоїх штанів до дерева і залишу тебе там на наступні три дні. — Я багатозначно поглядаю на свої кинджали на комоді. — Ми можемо згорнутися в ліжку калачиками і просто спати, якщо ти цього хочеш, але, будь ласка, перестань тікати від мене.

— Я точно не хочу спати. — Ксейден відштовхується від дверей, і мій пульс пришвидшується, коли він долає відстань між нами. — І я зовсім не здатний втекти від тебе. — Його пальці тонуть у волоссі на моїй потилиці, і він смикає мене, нахиляючи моє обличчя до себе. — Навіть коли я не зовсім... я, чим би я не був, я все одно прагну тебе, потребую тебе, хочу тільки тебе.

Це відчуття мені більш ніж знайоме.

— Я теж тебе кохаю.

Кладу руки йому на груди, торкаюся кінчиками пальців мокрих нашивок біля комірця, підхоплююся навшпиньки й цілую його. Бажання, яке тільки-но кипіло, повертається з подвійною силою, і те, що починалося як м’яке і солодке, за лічені секунди стає запаморочливо гарячим. Наші язики сплітаються, наші руки блукають, і все, що перебуває за межами цієї кімнати, вислизає, підкорене тим, що дійсно має значення, — нами.

Ксейден обхоплює рукою мої сідниці і піднімає мене. Світ обертається, і я відчуваю стіну за спиною, якраз коли він піднімає голову.

— Якби я любив тебе так, як ти на те заслуговуєш, я проігнорував би те, що ти єдина форма спокою, яку я коли-небудь знав, і поклав би між нами тисячі кілометрів, бо стабільність усе одно не є цілістю. — Його погляд падає на мої губи. — Натомість я тут будую плани, думаю про всі можливі способи зменшити загрозу, яку я становлю, щоб я міг зірвати цю шовкову павутинку з твого неймовірного тіла і розчинитися в тобі до останку.

— Так, прошу, — проштовхую цю думку по зв’язку і обіймаю його за талію, задихаючись від холоду, що пробігає моїми стегнами.

— Вайолет... — Ксейденів стогін заповнює мою свідомість, коли він дивиться на мене, зціпивши зуби.

— Я вирішую, на що заслуговую. — Просто зараз моє тіло точно знає, що заслуговує на нього. Я змикаю литки й приймаю холод із легким тремтінням. Я зігрію його миттєво. — Який ризик я готова прийняти? За яких обставин, Ксейдене?

— Я змушую тебе мерзнути. — Його брови супляться за мить до того, як він закидає руку за голову і стягує сорочку.

Мій. Весь мій.

— І все ж ти чомусь думаєш, що можеш завдати мені болю. — Мої руки обхоплюють його шию, коли сорочка падає на підлогу, а все моє тіло притискається до його оголених грудей і шраму над серцем. Я хочу вилизати кожну лінію його тіла. — Скажи мені, що тобі потрібно, щоб я могла мати тебе.

Ксейден бере мене долонями за талію, потім опускає голову і припадає ротом до моєї шиї.

— Блін, як же ти гарно пахнеш.

— Це звичайне мило.

Потім мої думки перетворюються на кашу, а голова відкидається назад. Кожен натиск його рота — це розряд струму, який розливається моєю кров’ю, змішується з моєю силою і збирається між моїми стегнами.

— Ти, потрібна тільки ти. — Ксейден цілує мене в шию, потім вниз по лінії підборіддя, аж поки його губи не опиняються над моїми. — Мені потрібно, щоб ти дала мені єдину річ, яку ти любиш ламати.

Я змушую мозок працювати крізь імлу хтивості, яку він створює.

— Контроль.

— Контроль, — киває Ксейден.

— Згода. — Смокчу його нижню губу, потім покусую її зубами і відпускаю. — Ти й так його вже маєш.

Щойно він кладе на мене свої руки, я стаю піддатливою, як віск.

— Якби ти тільки знала. — Ксейден хитає головою і ковзає пальцями по моїй шкірі, щоб обхопити груди. Мені перехоплює подих, коли він знову і знову лоскоче шовком моєї нічної сорочки по чутливому соску. — Мій контроль над тобою — це ілюзія. Ти — храм, якому я поклоняюся. Я живу стисканням твоїх стегон, твоїми хрипкими стогонами, відчуттям, як ти стискаєшся навколо мого члена, і, перш за все, звучанням моїх улюблених трьох слів із цих вуст. — Його великий палець торкається моїх губ, перш ніж він охоплює мою потилицю і дивиться мені в очі. — Тримати свої руки подалі від тебе було подвигом мого життя, і ти маєш силу зруйнувати моє самовладання одним довбаним дотиком.

Я тану і вигинаюся на його руці. Добре, що Ксейден притиснув мене до стіни, бо я знаю, що мої коліна підкосилися б на половині цієї сповіді, не кажучи вже про те, що він робить своїми пальцями.

— Не торкатися тебе. Зрозуміла.

— Справді? — Смуги тіней течуть по його плечах, обвиваючи мої зап’ястки, і за мить мої руки вже притиснуті до стіни над головою. — Ти зможеш прийняти це, якщо буде потрібно?

Тіні струменять по моїх долонях і крізь пальці в безперервних пестощах, від яких мені перехоплює подих.

— Так. — Я важко ковтаю. — Взагалі-то це дуже гаряче.

Ксейденів рот розпливається в повільній усмішці, а смуги тіней, наче руки, пробігають по моїх ногах, підтягуючи поділ сорочки до стегон.

— Я це запам’ятаю.

Моя спина вигинається, коли тіні міцно налягають на внутрішню частину стегон. А він і пальцем не поворухнув. Він робить усе це силою думки. Невимушена демонстрація сили ще більше заводить.

— Що там ще? Бо якщо ти не почнеш мене торкатись найближчим часом, я зроблю це сама і змушу тебе дивитися.

— Ми повинні були зробити це ще кілька місяців тому. — Ксейденові очі спалахують, і він крутить мій сосок великим і вказівним пальцями.

— Це таке кайфове відчуття...

Мої стегна рухаються йому назустріч. Він твердий і просто, бляха, тут лише за кілька шарів шовку від того місця, де він мені відчайдушно потрібен.

Ксейден через шовк охоплює ротом верхівку моїх грудей, легенько покусуючи їх зубами, щоб змусити мене застогнати.

— Ксейдене, — безсоромно скімлю я, а мої стегна міцно обхоплюють його за талію.

Коли він піднімає голову, з його очей зникають усі сліди насмішки.

— У тебе є сироватка?

— У моєму наплічнику. Хочеш? — Тепер ми робимо успіхи.

Він хитає головою.

— Сґейл випатрає мене. Але я хочу, щоб ти запхала мені це в горло, якщо ти... — Він здригнувся. — До біса. Скільки кинджалів у тебе тут?

— Два. — Не треба уточнювати, про які саме кинджали він питає.

— Хай буде чотири. — Ксейден витягує один з піхов біля стегна і кладе його на книжкову шафу праворуч від мене, а потім за допомогою дрібної магії перекидає другий до моєї тумбочки. — Ще не злякалася?

Мої уста кривляться, коли я згадую його слова кількамісячної давнини.

— Нє-а. — Я проводжу поцілунком по його губах, знаючи, що мені не доведеться використовувати зброю. — Це був би не перший раз, коли я підняла на тебе лезо.

Ксейден дивиться, геть спантеличений, а потім усміхається.

— Я не впевнений, що це може про нас розповісти.

Чи це токсично? Можливо. Чи це ми? Безумовно.

— Що ми багато разів обговорювали можливість убити одне одного і завжди утримувалися? — Я цілую Ксейдена, проводячи язиком по заглибині між його губами, бо він мій і я можу це зробити. — Я б сказала, що це добре для нашого майбутнього. Якби ми справді намагалися пустити собі кров, я б занепокоїлася.

— Ти метала мені в голову кинджали.

Його руки стискають мої стегна, а рот ковзає по моїй шиї, затримуючись, щоб залишити слід у місці між шиєю і плечем.

Боги, який кайф.

Я втягую повітря, коли моя температура підвищується як мінімум на градус. Він розплавить мене ще до того, як почне.

— Я метнула кинджали біля твоєї голови. Це велика різниця.

Рухаючи стегнами, змушую його тихо стогнати.

— Якщо тобі від цього стане легше, то раптом мені здасться, що ти насправді збираєшся мене вбити, я заріжу тебе, гаразд? Просто вклади мені в руку провідник і, бляха, торкнись мене вже.

Гівна небесні, я щойно це сказала.

І я навіть не збентежена.

— Жодного провідника.

Ксейден згинає руки, притискаючи мене до себе, і цілує кожен сантиметр оголеної шкіри, до якого може дістатися ротом.

Я згорю просто тут, небезпечно близько до цих книг, але принаймні дощ все ще лупить по склу.

— Маю на увазі, це твій будинок. Якщо ти хочеш його підпалити... — Моє серце стискається. — Ти ж хочеш, щоб я віддалась на повну...

— Я не ризикуватиму з тобою. — Ксейден послаблює тіні на моїх зап’ястях, і мої руки падають йому на плечі, а його рот шурхотить вздовж моєї ключиці, від чого по хребту пробігають мурашки задоволення. — Хочеш взяти кинджал? Чи достатньо того, щоб він лежав у межах досяжності?

— Не треба. Я — зброя.

Я повторюю його слова зі спарингової ями і занурюю пальці в його волосся, відчайдушно намагаючись утримати одну з найважливіших розмов у житті, поки він сантиметр за сантиметром звільняє мене з одежі.

— Я знаю. — Ксейден торкається своїми губами моїх і відсторонюється, коли я нахиляюся до нього, бо хочу ще. — Це єдина причина, чому я дозволив собі постукати в твої двері. Хочеш передумати? — Він вивчає мої очі, ніби є шанс, що я буду заперечувати те, чого ми обоє відчайдушно потребуємо, — одне одного.

— Наші двері, — виправляю його. — Я обираю тебе. Я обираю будь-який ризик, який це принесе. Я бачу кожну частинку тебе, Ксейдене. Добру. Погану. Непробачну. Це те, що ти обіцяв, і це те, чого я хочу, — усього тебе. Я можу впоратися з собою, навіть супроти твоєї волі, якщо доведеться.

Його погляд темніє.

— Я не хочу завдати тобі болю.

— Тоді не треба. — Проводжу кінчиками пальців по його тавру, насолоджуючись відчуттям Ксейдена, допоки він дозволяє мені це.

— Якщо я зісковзну... — Ксейден хитає головою. — Бляха, Вайолет.

Те, як він вимовляє моє ім’я — чи то стогнучи, чи, може, молячись, — нищить мене.

— Ти не зісковзнеш. День сімдесят третій, пам’ятаєш? — Проводжу великим пальцем по його підборіддю. — Але ми можемо почекати до сімдесят шостого, якщо тобі від цього стане легше.

Він торкається губами моїх пальців.

— Досить чекати.

РОЗДІЛ
СОРОК ДЕВ'ЯТИЙ

Хоча більшість божеств дозволяє відвідувачам храмів обирати час свого служіння, лише двоє вимагають посвяти на все життя: Данна і Лоял. Бо і війна, і кохання безповоротно змінюють душі.

Посібник майора Рорілі «Як задобрити богів»,
друге видання

Наші уста стикаються — і ми спалахуємо. Більше жодних піддражнювань. Жодних сумнівів. Ксейденів язик брутально проникає крізь мої губи, і я стогну, ковзаючи пальцями по його волоссю, щоб притиснути його до себе. Він знову і знову впивається в мій рот глибокими, п’янкими поцілунками, які змушують мене вигинатися, щоб отримати більше, і кусати його за нижню губу, коли він робить це недостатньо швидко.

Камінь шкребе мою спину, коли він крутить стегнами, але все, що я відчуваю, — це пекуче задоволення, коли він потрапляє в ідеальну точку. — Ще, — вимагаю я, а потім скімлю йому в рот, коли він так робить.

Лихоманка, в яку він мене занурив, загрожує поглинути мене, а між нами ще так багато одягу.

Ксейденова рука ковзає під моїм стегном і зім’ятим подолом сорочки, і він веде тильними сторонами двох пальців між моїми стегнами просто по тканині трусиків.

— Ти, бляха, вся мокра через мене, — гарчить він.

Спокусливий і легкий дотик викликає приплив енергії, яка лише посилює тріскучий жар, що збирається внизу живота.

— Ну, курва, я в курсі, — усміхаюся, погойдуючись на цих пальцях, і цілую так, ніби можу втратити його, якщо відмовлюсь від його язика. Ти себе бачив?

Ксейден пирхає мені в губи, і ми починаємо рухатися. Я очікую, що за мить відчую ліжко за моєю спиною, але він несподівано розводить мені литки і ставить мої ноги на підлогу між кріслом з високою спинкою і нашим ліжком.

Потім його губи знову на моїх, розпалюючи вогонь, який і без того розгоряється надто сильно, щоб витримати його довше. Одяг розлітається.

Я тягнуся до ґудзика на його поясі.

Ксейден перериває поцілунок лише настільки, щоб стягнути мені через голову нічну сорочку.

Я стягую з нього промоклі наскрізь шкіряні штани.

Він знімає з мене трусики.

Якщо роздягання — це перегони, то я точно виграю, але Ксейден напрочуд швидкий зі своїми черевиками. Досить одного його погляду, щоб нагадати мені, як багато я виграла.

— Мій, — шепочу, проводячи пальцями по різьблених м’язах його живота. — Я все чекаю, коли це відчуття мине, — бурмочу я, коли він кладе руку на мій поперек і притягує мене до себе.

— Що? — питає Ксейден, сідаючи в крісло й піднімаючи мене собі на коліна.

Мої коліна охоплюють його м’язисті стегна, а серце калатає з неймовірною швидкістю.

— Я відчуваю суцільний трепет, коли згадую, що ти мій. — Проводжу руками по його плечах і грудях. — Що якимось дивом саме я можу доторкнутися до тебе.

— Для мене це теж ще не минуло. І не думаю, що мине. — Його погляд ковзає по моєму розпущеному волоссю і тілу з таким гострим голодом, що він міг би прорізати драконячу луску. — Це все, про що я думав, коли востаннє був тут без тебе.

О, так. Починаю опускатися, більш ніж готова відчути кожен сантиметр його всередині себе.

Ксейден шипить крізь зуби, коли головка його члена ковзає між моїми стегнами, і я роблю те саме, коли він треться об мій клітор, посилаючи іскри до кожної клітини мого тіла.

— Ще ні, — каже він крізь зуби.

Мої пальці впиваються в його плечі.

— Я справді можу померти, якщо ти змусиш мене чекати...

— Я ніколи не казав, що ти будеш чекати. — Ксейден піднімає одне з моїх колін на м’який підлокітник, потім — друге і дивиться на мене з лукавою усмішкою, а його руки ковзають до моїх сідниць.

— Тримайся, люба.

Перш ніж я встигаю запитати, за що, тіні тягнуть мої руки до верхівки м’якої спинки крісла і утримують їх там.

— Що ти...

— Поклоняюся. — Ксейден піднімає мої сідниці і підносить стегна просто до свого рота.

Я кричу від першого руху його досконалого язика, і лише його руки та тіні не дають мені впасти. Розпечена жага пронизує мене, як блискавка, і сила зростає до частоти, яка вібрує по моїй шкірі, коли він робить це знову. І знову. І знову.

— Я ніколи не пересичуся тобою. — Ксейден лиже, пестить і смокче так, ніби у нього немає інших планів на ніч, зводячи мене з розуму, утримуючи мене на місці, тоді як мої стегна гойдаються, бажаючи більшого.

— Ксейдене... — стогну я. Задоволення і сила закручуються спіраллю, гаряче і напористо, закручуються в мені так туго, що м’язи судомляться, а стегна починають тремтіти. — Не зупиняйся.

Він доводить мене до шалу.

Б’є блискавка, освітлюючи кімнату, і одразу ж лунає грім, а я розлітаюся на незліченні уламки, розбиті хвилями блаженства, що набігають, і приходять, і приходять, і приходять. Замість того щоб відпустити, Ксейден ковзає двома пальцями всередину мене і рухається в такт з язиком, і оргазм, який мав би піти на спад, переходить у другий, такий же яскравий, якщо не ще гостріший.

— Ти така мокра, що я опинюся всередині тебе одним поштовхом, — каже Ксейден, коли я починаю спускатися, мляво осуваючись на спинку крісла. Мої руки тремтять після цього. — Залишайся тут. — Він цілує мій живіт, а потім вислизає з-під мене.

Я смикаю за тіньові пута, але вони міцно тримають. Бляха, я хочу доторкнутися до нього, цілувати його, присвятити себе його тілу так, як він щойно зробив це з моїм. Але якщо це те, що йому потрібно...

— Ти — всі мої фантазії. — Його губи торкаються моєї вушної раковини, і я здригаюся. Ксейден опускає моє праве коліно на сидіння, і крісло скрипить, коли він прилаштовує своє ліве позаду мене. — Дай мені свій рот.

Я озираюся через плече, а він схиляється наді мною й цілує мене міцно та глибоко.

Ксейден ковзає головкою члена в потрібне положення, потім відриває свій рот від мого.

— Останній шанс передумати.

— Цього ніколи не буде. — Дивлюся йому в очі. — Трахни мене. Кохайся зі мною. Візьми мене. Мені байдуже, як ти це назвеш, головне, щоб ти був у мені зараз.

«Бажання» — недостатньо сильне слово, щоб описати те, що я відчуваю, як відчайдушно мені хочеться утримати його всього.

— Ти можеш дотягнутися до кинджала на комоді, якщо... — починає Ксейден, але я поцілунком змушую його замовкнути. Він стогне, потім хапається за мої стегна і тягне мене вниз у довгий спіралистий поштовх, який забирає мене сантиметр за благословенним чудовим сантиметром. — Бляха, з тобою почуваюся як вдома.

Ми обоє голосно стогнемо, коли він входить повністю. Тиск, розтягнення, глибина, на яку він потрапляє під цим кутом, — все це божественно досконало. Я перестаю смикати тіні на зап’ястях і хапаюся за спинку стільця, щоб розгойдатися під його наступний поштовх.

Ксейден починає глибокими ритмічними ривками, настільки ж нещадними, наскільки й вишуканими, і щоразу, коли він повторює, вони кращі за попередні. Слава богам, що в цій кімнаті є звуковий щит, інакше нас почули б аж у залі засідань Асамблеї.

Ми не можемо поцілуватися достатньо глибоко, не можемо достатньо зблизитись, і всі зусилля призводять лише до того, що на нашій шкірі з’являються краплі поту. Я зриваюся на крик, коли Ксейден веде нас далі, його дихання огортає мої губи, одна його рука заплутується в моєму волоссі, а друга притягує мене до себе з кожним рухом його стегон.

Цього разу напруга, яка розкручується тугою спіраллю, глибша — вона тягне за собою мою силу, переплітаючи насолоду та струм, аж поки повітря навколо нас не заряджається.

— Ксейдене, — шепочу я. — Мені потрібно... мені потрібно...

Боги, я навіть не знаю.

— Я тримаю тебе, — запевняє він хрипким голосом. — Моя сила, моє тіло, моя душа — все твоє. — Він ковзає рукою по моєму животу і легенько погладжує надчутливий клітор. — Бери все, що хочеш.

Тільки його. Це все, чого я хочу, і я маю кожну його можливу частину.

Я розбиваюся на друзки, мої стегна підстрибують, коли мене підхоплює вивільнення, викидаючи з тіла в якесь царство, що існує десь там, а потім воно топить мене в каскадних лавинах насолоди. Блискавки б’ють знову і знову, і я вловлюю запах диму, перш ніж Ксейден бурмоче прокляття — і тіні розлітаються.

От лайно...

— Це лише стіл. Усе гаразд, — присягається Ксейден, а я геть як ганчір’яна лялька, коли він висмикує мене з крісла і перевертає так, що я знову опиняюся в нього на колінах.

Я опускаюся на нього, спостерігаючи, як його очі заплющуються, і обіймаю за шию.

— Мої руки...

— Про твої руки я зараз не хвилююся. — Ксейден, зціпивши зуби, тягнеться, щоб вхопитися за край комода.

Це пояснює зміну позицій. Меблі — не єдине, за що він тримається. Піт вкриває його чоло, артерія пульсує на шиї, а його прес біля мого живота такий напружений, ніби він кам’яний.

— Відпусти, — наказую я, підводячись на колінах і знову опускаючись, скачучи на ньому в такому темпі, який, як я знаю, доводить його до шалу.

— Блін... — Ксейден закидає голову назад, і жили на його шиї надуваються. — Вайолет. Кохана. Я не можу...

— Можеш. — Мої руки ковзають по його шиї, і я припадаю чолом до його чола. — Моє тіло. Моя душа. Моя сила тут. Ти кохаєш мене. Ти ніколи, ніколи мене не скривдиш. Відпусти, Ксейдене.

Я викликаю рівно стільки сили, щоб у мене на шкірі бриніло, і достатньо, щоб сказати йому, що я не беззахисна в цю мить, а потім безсоромно беру кожну краплю того, як добре я почуваюся, і пробиваю її по зв’язку до нього.

— О чорт... — Ксейденові руки напружуються, а стегна шарпаються раз, другий, а на третій тіні заповнюють кімнату, занурюючи нас у темряву і шпурляючи метал з брязкотом на землю. Він опускає голову мені на плече і стогне мені в шию, коли нарешті досягає вивільнення. — Я кохаю тебе.

Припадаю до його грудей, щасливо обм’якаючи від утоми, і темрява зникає, знову відкриваючи кімнату — і бурю, що вирує надворі.

— Дерево... — починає Ксейден, піднімаючи руки.

Я неохоче підводжу голову, щоб він передчасно не звів нас у могилу, і зазираю через спинку крісла.

— Жодних слідів не бачу. — Моє серце калатає.

— Навіть відбитків пальців? — Ксейден напружується піді мною.

— Жодного. — Дивлюся в його очі й посміхаюся. — Ти стабільний.

— Поки що, — шепоче він, але його очі сяють. — І цього досить.

Він обіймає мене і зривається на ноги, несучи мене повз ліжко.

— Ми кудись йдемо? — Я вчепилася в нього, хоча знаю, що він спокійно може нести мене.

— У ванну, — каже Ксейден з лукавою усмішкою. — Потім до комоду. Потім у ліжко.

Я цілковито ігнорую домашнє завдання, яке ще висить на мені.

— Чудовий план.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТИЙ

Ваша Величносте, цим Тиррендор офіційно відхиляє Ваш запит про виділення військ провінції для участі в нашому поточному конфлікті. Залишивши посаду професора у Військовому коледжі Басґіат, я тепер за правом командую всіма тиррендорськими громадянами, які перебувають на військовій службі.

Офіційний лист Його Милості, Лейтенанта Ксейдена Ріорсона, шістнадцятого герцого Тиррендорського до Його Величності короля Таурі Мудрого

Весняна зелена лугова трава зминається під моїми черевиками, а зверху падають перші краплі дощу. Я не маю бути тут. Я знаю, що тут відбувається. І все ж саме сюди мене тягне знову і знову.

Такою є ціна порятунку її життя.

Блискавка розсікає небо, освітлюючи високі стіни Дрейтуса, його спіралеподібну вежу віддалік та десятки крил у небі. Якщо рухатимуся досить швидко, то цього разу встигну туди.

Проте мої ноги не слухаються і, як завжди, заплітаються.

Він виходить нізвідки просто мені напереріз, і моє серце калатає так, наче збільшення швидкості його ударів не дозволить йому провалитись крізь мої груди.

— Я втомився чекати. — Мудрець відкидає каптур свого вбрання, показуючи очі з червоними облямівками та червоні вени, що розгалужуються на скронях, як коріння.

— Я не твій.

Перевертаю долоні, закликаючи силу, яка має прибути, щоб оточити мене, але нічого не зростає, окрім моєї власної паніки. Перш ніж я встигаю дотягнутися до своїх лез, мене висмикують у повітря. Крижані пальці обхоплюють мою шию, надто примарні, щоб із ними боротися, однак достатньо сильні, щоб майже перекрити мені потік повітря. Біль обпікає горло.

Засранець.

Моя магія тут ніколи не спрацьовує, зате його — завжди.

— Ти наш. — Очі Мудреця зі злістю звужуються. — Ти принесеш те, що я хочу, — його хватка сильнішає з кожним словом, дозволяючи лише струминці повітря потрапляти в мої легені, — або вона помре. Мені набридло чекати, і я не дозволю їй отримати такий приз.

Чую її крик і оглядаю небо в пошуках знайомої пари крил, але не знаходжу жодної, бо починається справжня злива.

Він блефує.

— Ти. — Карбую кожне слово. — Не. Отримаєш. Її.

Він опускає руки, тож я падаю колінами на траву, роблячи вдих за вдихом, щоб надолужити те, чого він мене позбавив.

— Але я це зроблю, — присягається він. — Бо ти приведеш її до мене.

А хер тобі!

Злість відтинає страх — і я вдаряю лівою рукою об землю. Дощ стікає з льотної куртки й струменить по краю тавра, коли я згинаю пальці у мокрій траві, широко розчепіривши їх.

Моя рука... не схожа на мою...

Ось вона. Сила протікає крізь землю піді мною, вона готова і бажає знищити їхні сили, якщо я наберуся мужності позбутися нездійсненних мрій, за які я чіпляюся, і прийняти долю, яку призначив мені Зігнал.

Мені треба лише сягнути по неї — і вони будуть у безпеці. Вона буде в безпеці.

Ні, це неправильно.

Це сон. Лише сон. І все ж він утримує мене тут щоночі. Я борюся з вагою кошмару і відриваю руку від землі.

— Прокидайся! — кричу я, але не видаю жодного звуку.

— Це місто впаде. Твоє буде наступним, — обіцяє Мудрець.

— Прокидайся!

Я різко піднімаю голову, але виявляю Меч Тиррендору біля свого горла. Мудрець відводить руку...

Моє тіло здригається, а очі розплющуються. Немає ніякого поля. Немає Мудреця. І меча немає. Лише ніжні дощові краплі, що ляпають у наше вікно, тепло ковдри, зібганої біля моїх ніг, і вага Ксейденової руки, що лежить на моїй талії. Найстрашніша буря минула.

Вдихаючи на повні груди, я змушую стукіт у грудях заспокоїтися, але дихання біля мого вуха тільки пришвидшується, з кожною секундою стаючи все більш нерівним.

— Ксейдене?

Повертаюся до нього і підношу руку до його обличчя. Його шкіра волога від поту, брови насуплені, а щелепи стиснуті так сильно, що я чую скрегіт зубів. Я не єдина, кому сьогодні сняться кошмари.

— Ксейдене... — Сідаю і ковзаю рукою по його оголеному плечу, потім обережно поплескую. — Прокидайся.

Він перевертається на спину, а його голова починає метлятися по подушці.

— Ксейдене... — Мої груди стискаються від болю, який спотворює його обличчя, і я кидаюсь вниз по зв’язку. — Ксейдене!

Його очі розплющуються, і він підхоплюється з ліжка, хлипнувши повітря на повні груди, а потім опускає руки на матрац обабіч стегон.

— З тобою все гаразд, — м’яко кажу я, і його погляд — дикий і затравлений — перехоплює мій. — Тобі наснився кошмар.

Ксейден кліпає очима, щоб розігнати сон, а потім шалено крутить головою, аби роззирнутися довкола.

— Ми в себе, в нашій кімнаті.

— Ми в нашій кімнаті. — Я проводжу пальцями по його плечах, і м’язи розслабляються.

— І ти тут. — Його плечі опускаються, коли він дивиться на мене.

— Я тут. — Беру його ліву руку і притуляю до своєї щоки.

— Ти холодна. — Ксейденові брови супляться. — Усе гаразд?

Зрозуміло, що він одразу ж запитує про мене.

— Мені також наснився поганий сон. — Знизую плечима. — Мабуть, через бурю.

— Мабуть. — Його погляд перебігає від мене до вікна. — Іди сюди. — Він притягує мене ближче, і ми вкладаємося обличчями одне до одного. Далі накриває нас простирадлом — але не ковдрою — і кладе руку мені на стегно. — Розкажи мені про свій сон.

Я заправляю простирадло під пахву, а іншу руку засовую під подушку.

— Це той самий сон, що переслідує мене з часів Рессони.

— Той самий? — Ксейден відкидає моє волосся назад через плече. — Ти казала мені, що бачиш погані сни, але ніколи не казала, що вони повторюються.

— Мені сниться один і той самий кошмар. Нічого особливого. — Вдалині гримить грім, а Ксейден мовчить, чекаючи, коли я продовжу. — Зазвичай це відбувається в полі, а десь удалині триває битва. Я чую, як кричить Андарна, але не можу до неї дістатись. — Моє горло стискається, і я кладу руку на його груди. — Мудрець там, і він завжди піднімає мене в повітря, ніби я не важча за кишеньковий годинник. І я не можу ані брикатися, ані кричати чи рухатися. Я просто застрягаю там, а він мені погрожує.

Ксейден напружується.

— Ти впевнена, що то Мудрець?

Киваю.

— Він приставив Меч Тиррендору до мого горла після того, як зажадав, щоб я щось йому принесла. Це ніби моя підсвідомість намагається попередити мене, що вони збираються використати тебе проти мене.

— Що ще? — Ксейденове серце починає калатати під моїми пальцями.

Я кліпаю, намагаючись пригадати.

— Не можу пояснити, звідки я знаю, адже я бачила це лише здалеку, але останні кілька разів ми були поруч із Дрейтусом.

— Ти впевнена? — Його очі розширюються. — Опиши.

— Зазвичай там досить темно, але я могла розрізнити високі міські мури на високому плато та центральну спіралеподібну вежу.

— Це Дрейтус. — Його дихання знову прискорюється.

— Щось не так? — Я ковзаю рукою до його шиї.

— Що ще? — Ксейден кладе долоню на моє стегно.

Він дивно напружений щодо цього, але якщо це допоможе йому виговоритися про те, що мучило його під час сну, то я йому підіграю.

— Сьогоднішній вечір був... дивним. Іншим.

— Як?

— Він мене відпустив, і була якась мить, коли я подумала, чи не почати тягнути силу з землі, тож я подивилася вниз... — Мій погляд ковзає до його тавра. — У мене було тавро на лівому зап’ясті, там, де починаються всі твої.

І моя рука не була схожа на мою. Тепер, коли я думаю про це, вона на вигляд була як... твоя. Хтозна. А про що був твій сон?

Ксейден мовчки розглядає мене, і в мене по спині починають бігати мурашки.

— Чому ти так на мене дивишся?

— Бо це моя рука.

Мої пальці зісковзують з його шиї.

— Я просто так сказала.

Він сідає, і я наслідую його рух, притискаючи простирадло до грудей. — Це моя рука, — повторює Ксейден. — А ти була в моєму сні.

Це ж неможливо, правда?

За дві години я розповіла йому про кожен сон із Мудрецем, який пам’ятаю, і Ксейденові наснився кожен з них.

Цьому мало б бути розумне пояснення.

— Ти думаєш, ми бачимо один і той самий сон? — повільно запитую я, сидячи посеред ліжка закутана в ковдру і спостерігаючи, як він у піжамних штанях міряє кроками нашу невелику спальню.

Це ходіння нагадує мені Сґейл на Гедотісі.

Чи можливо взагалі ділитися снами? Чи, може, це якийсь ефект нашого зв’язку?

— Ні. Це мої сни. — Ксейден потирає підборіддя. — Вони снилися мені щонайменше раз на тиждень після Рессони, а після Басґіату — частіше, але я майже ніколи не усвідомлюю, що це кошмари, коли я в них. А якщо усвідомлюю, то прокидаюся з відчуттям, що хтось був поруч і спостерігав за мною. — Він дивиться на мене і зупиняється. — Як сьогодні вночі.

— Я не бачу в цьому сенсу. — Сильніше натягую ковдру. — Мені снився цей сон ночами, коли тебе не було зі мною. Ночами, коли ти був за кілька годин льоту від мене.

— Може, справа і у зв’язку. — Ксейден притуляється спиною до комода. — Але це точно мої сни. Ти ніколи не була у Дрейтусі, і цей розвиток подій... це саме те, що сталося на березі річки, коли я бився з ним у Басґіаті.

Я кліпаю. Ксейден ніколи не говорив про це.

— Темний володар, котрого Андарна спалила на подвір’ї Басґіату, зробив той самий хід. — Я нахиляю голову. — Але тим темним володарем був не він. Ти знаєш, про що цей сон? Що він хоче, щоб ти йому приніс? Бо для мене це все неясно, ніби я вклинююсь посеред розмови... — Слова завмирають, коли мій розум осягає можливість того, що Ксейден має рацію, яким би неможливим це не було.

— Тому що так і є. — Ксейден піднімає брови. — І він хоче, щоб я привів тебе.

— У них є власна володарка блискавок, — міркую я вголос, так ніби можу переконати Ксейденову підсвідомість.

— Проте це мій нічний кошмар, а в мене є тільки ти, — каже він. — Стає щораз важче не літати до Дрейтуса, щоб доводити собі, що це все тільки в моїй голові. — Його очі спалахують, потім примружуються. — Однак це не повинно бути у твоїй. Таке траплялося ще з кимось іншим?

— Звідки я знаю? — хитаю головою. — Не думаю, проте я не пам’ятаю всіх своїх снів. — Утім... той кошмар, який мені наснився в Самарі, досі не дає мені спокою. Він такий же реальний, як і спогади. Такий же нестерпно реальний, як і ці кошмари. — Що тобі відомо про падіння Кліфсбейну?

Ксейден хапаться за край комода.

— Тобі наснився Кліфсбейн?

— Коли ночували в Самарі, — киваю я. — Уві сні я була в своїй кімнаті — принаймні я думаю, що то була моя кімната, — і почалася пожежа, але я не хотіла йти без портрета своєї сім’ї, і...

Сім’я на портреті. Медово-карі очі. Опік на руці.

— І що? — Ксейден повільно підходить до мене, пожираючи мене поглядом так, ніби ще не пізнав жодного сантиметра мого тіла.

— Я... — Серце починає прискорено битися, а до горла підкочує нудота — Я сказала Кет, що вона мусить жити, бо вона майбутня королева Тиррендору, і те, як вона подивилася на мене... — Я ковтаю жовч, яка разом зі страхом підступає до горла. — Це було так, ніби я була для неї дорогою. А що як... — ледве стримую бажання виблювати, — а що як я була Марен?

Ксейден сідає в ногах ліжка, а по м’язах його спини пробігають брижі, коли він напружується.

— Ти була уві сні Марен. — Він повертається до мене обличчям, і щось моторошно схоже на жах розширює його зіниці, перш ніж він встигає це приховати.

— Це неможливо. — Хапаюся руками за живіт. — Вочевидь з тобою це через зв’язок, але в чужий сон не можна потрапити.

— Можна, якщо ти мандрівник снами. — Ксейден замислено киває, і моє серце калатає, коли я здогадуюся, що він зараз скаже. — Це, мабуть, твоя друга печать — та, яку дає тобі зв’язок із Андарною. Це мало б сенс. Її вид миролюбний, а сама здатність була б пасивною, навіть подарунком у такій культурі.

Що? У мене ціпеніє спина.

— Не існує такого явища, як мандрування снами, і Іриди сказали, що Андарна дала мені щось більш небезпечне, ніж блискавка. Це одна з причин, чому вони так розлютилися на неї.

— Таке існує. — Ксейденів голос стишується. — Це набагато небезпечніше, ніж блискавка. Це форма телепатії, — закінчує він пошепки.

— Я не читаю думок. Це не може бути правдою, — заперечливо хитаю я головою.

— Ти не читаєш їх. Ти входиш просто в них, коли перебуваєш у несвідомості.

У мене відвисає щелепа, і я тягнуся до Андарни.

— Це правда?

Терн вовтузиться, але мовчить.

— Я не вибирала її так само, як Терн не вибрав блискавку, — виправдовується Андарна. — Але ж відомо, що ти блукаєш уві сні. Це нешкідливо. Тебе здебільшого тягне до нього.

Ковдра вислизає з моїх пальців.

— І ти нічого не сказала? — гарчить Терн.

— Ти не попередив її, коли вона вперше застосувала блискавку! — виправдовується Андарна. — Вона повинна була дізнатися про це сама.

— О боги... — Мене починає трусити.

— Лайно. — Ксейден накриває мене ковдрою, а потім тягне до себе на коліна. — Але все буде добре.

— Це не має сенсу. Печаті засновані на нашому унікальному зв’язку і силі дракона. — Мої думки плутаються, а я белькочу: — І те, що нам найбільше необхідне... Ну так, це логічно, що тобі потрібно було знати наміри кожного, коли твоя печать проявилася. Ти повинен був оберігати таврованих від небезпеки. Але немає такої частини мене, яка хотіла б або потребувала б знати, що сниться комусь іншому... — Тремтіння припиняється, коли все складається і я розумію. — За винятком тих кількох випадків. Я була відрізана від Андарни, поки та спала всі ці місяці.

— Андарна... — Ксейден киває. — Це має сенс. Моя печать не діє на драконів, і припускаю, що твоя теж, тож ти несвідомо розвинула її на людині.

— На тобі... — Я шукаю на його обличчі ознаки гніву, але не знаходжу. — Мені дуже шкода.

— Тобі нема за що вибачатися. — Ксейден гладить мене по волоссю і дивиться мені в очі. — Ти не знала. Не робила цього навмисне...

— Авжеж, ні. — Я б ніколи не стала навмисно порушувати його приватні кордони таким чином... та й Марен теж.

— Саме це робить тебе надзвичайно небезпечною. — На його щелепах раз-другий заграли жовна. — Я можу читати людину лише тоді, коли вона не спить, до того ж я обмежений її здатністю виставити щити. Ніхто не може поставити щити уві сні. Потенційно ти могла б увійти просто у сни Мельґрена, і він не зміг би тебе зупинити. Можливо, навіть не дізнався б. — Ксейденове обличчя на мить кривиться, перш ніж він швидко ховає це під маскою. — Вайолет, вони вб’ють тебе, якщо дізнаються. Не матиме значення, що ти їхня найкраща зброя проти венінів... проти мене. Вони зламають тобі шию і скажуть, що то був нещасний випадок.

Що ж, це... жахливо.

— Тільки якщо це правда. — Я сповзаю з його колін і починаю натягував тренувальну форму, залишаючи обладунки на спинці стільця. — Це ж лише сни, так? Якщо це сни, так? Це наче бачити чиїсь страхи, а не справжні думки.

— За винятком того, що, на мою думку, ти втрутилася, бо я збирався зачерпнути силу з землі на тому полі, а замість цього виявив, що підняв руку... Що ти робиш?

Втрутилася?

— Я знаю лише один спосіб переконатися, але не хвилюйся, я буду обережною. — Застібаю штани, спостерігаючи, як Ксейден також підводиться і дістає з наплічника комплект сухого одягу. — А що ти робиш?

— Очевидно, йду з тобою.

Немає сенсу сперечатися, тому ми обоє одягаємося. За кілька хвилин та декілька сходових переходів я стукаю у двері Марен.

Вона відчиняє лише через хвилину, і я бачу, що її очі все ще затуманені від сну.

— Вайолет? Ріорсон? — запитує Марен, позіхаючи так, що аж щелепа клацає. — Що відбувається?

— Вибач, що розбудила, але я маю запитати тебе про дещо дуже... дивне. — Я потираю перенісся. — Немає іншого способу сказати про це, і мені потрібно, щоб ти не питала чому.

— Дій обережно, — попереджає Ксейден.

— Гаразд. — Марен схрещує руки на халаті.

— У тебе випадково не було портрета твоєї сімї? — запитую я.

— І досі є, — відповідає Марен, морщачи чоло. — Щось не гаразд із моїми братами? Я бачила їх лише кілька годин тому.

— Ні, — різко хитаю головою. — Нічого такого.

Можливо, ми зробили хибне припущення і це просто якийсь дивний ефект від нашого зв’язку. Якщо у Марен досі є той портрет, то він не міг загорітися. Тоді Ксейден помиляється... Я не була у її сні.

— Давай я покажу тобі, — пропонує Марен і зникає у своїй кімнаті.

Вона повертається за кілька секунд і простягає портрет.

Упізнавання вражає з усією гостротою кинджала.

— Я це вже бачила. — М’які посмішки, медово-карі очі. Боги, недивно, що хлопці здалися мені знайомими. Просто мені було надто боляче, щоб вперше зрозуміти чому. — Він прекрасний. — Я змушую себе ковтнути слину.

— Дякую. — Марен забирає руку назад. — Я ношу його з собою, куди б ми не переїжджали.

— Ти не боїшся його втратити?

— Узагалі-то колись це був мій найгірший кошмар, — каже Марен, дивлячись на мініатюру. — Допоки насправді не пережила їхню втрату.

Найгірший кошмар...

Мені знадобиться кожна крапля самоконтролю, щоб зберегти спокійний вираз обличчя.

— Я дуже добре це розумію. Дякую, що поділилася зі мною...

— Срібна! — репетує Терн.

Ксейден нахиляє голову, а Марен завмирає.

— Я тут...

— Зі сходу наближається орда! — кричить він.

Б’ють дзвони. Найгучніший з них — просто над головою.

Нас атакували.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ ПЕРШИЙ

Задля максимальної ефективності вершники повинні розміщуватися, якщо це можливо, недалеко від своїх сіл. Ніщо так не мотивує, як видовище пожежі у власному домі.

«Тактика: частина друга»,
мемуари лейтенанта Лірона Панчека

— Скільки їх? — запитую Терна, поки ми вже мчимо вниз по сходах.

На кожному поверсі, який ми пробігаємо, відчиняються двері і люди висипають зі своїх кімнат, більшість із них на ходу натягує військову форму. Лише незначний відсоток — у чорному.

— Декілька десятків. Важко сказати з такою погодою. Хвилин за двадцять звідси, може, менше. Я лечу до вас.

— Андарно... — починаю я, тоді як Ксейден першим заходить до нашої спальні.

— Не загадуй мені залишатися на місці! — кричить вона. — Я можу спалити темних володарів.

І я краще щодня вислуховуватиму крики від неї на власну адресу замість постійної тиші.

— Охороняй вартовий камінь.

Обходжу Ксейдена, поки він засовує руки в свою льотну куртку, і вихоплюю свою із шафи. Дідько, я у тренувальній формі і без броні, але доведеться обійтись. Принаймні черевики на мені.

За кілька хвилин ми обоє озброєні і біжимо по коридору до натовпу, що знай зростає.

— Скільки людей у патрулі?! — кричить Ксейден Бреннанові, коли ми дістаємося холу.

— Шестеро, — відповідає Бреннан, застібаючи льотну куртку на ходу. — Орда обігнала двох на напрямку від скель Дрейлора, а інші чотири — за двадцять хвилин на захід.

Ну, це, курва, не той напрямок, який нам потрібен.

— Якщо вони обігнали двох драконів, то це, мабуть, віверни зеленого вогню, — кажу я, дивлячись угору, поки юрба з вершників, піхотинців і моїх товаришів по рою мчить до нас, гримлячи кованими підборами.

— Прийнято. Вершники на місці? — запитує Ксейден, оглядаючи сходи, поки я заплітаю волосся в просту косу з трьох пасом, щоб воно не заважало мені.

— П’ятнадцять тих, що у відставці, десять на службі — разом з тобою одинадцять, — відповідає Бреннан. — Коли ми перебрали всі застави в Тиррендорі у наваррських вершників, то це спричинило зменшення особового складу.

— Сурі? — Ксейден оглядає хол.

— У Тірванні. — Бреннан здригається. — А Улісез...

— У Левелені, — закінчує Ксейден. — Тож жодного з генералів моєї армії тут немає.

— Правильно, — підтверджує Бреннан.

Його армії. Я запускаю пальці у волосся, щоб відкинути його, бо воно мені заважає. Ксейден тут не старший за званням, але він командує. Від ваги цієї відповідальності у мене підгинаються коліна, але він просто киває на катастрофічні новини мого брата.

— Це прикро. — Ксейден дивиться на сходи. — Гаразд. Будемо працювати з тим, що є. Феліксе, охороняй першокурсників і не спускай очей з отого. — Він показує пальцем на Ааріка. — Піхота хай займе свої пости і нищить усіх віверн, яких ми заженемо на землю. Вершники, біжіть швидше. — Він обертається до Бреннана, а інші поспішають виконати наказ. — Якісь думки?

— Сфери все ще стоять, інакше ми б це відчули. — Бреннан схиляє голову набік.

Я зав’язую кінець коси.

— Враховуючи, що камінь на задньому дворі, це мало про що свідчить, — відповідає Ксейден.

— Вони не помітили жодного веніна у патрулі, — додає Бреннан, коли Рі підходить до мене, а Імоджен ступає за нею по п’ятах. — Але він, чорт забирай, величезний, тож, мабуть, варто очікувати прориву міських мурів. Курс віверн був позначений як строго західний.

Аарік зупиняється на сходовому майданчику, насупивши брови, а Фелікс фактично штовхає його вниз по коридору.

— На їхньому місці я летів би невеликими групами, щоб перевірити бар’єри сфер, — продовжує Бреннан. — Я рекомендую розмістити офіцерів за три-вісім кілометрів на схід, поставити рій... старших вершників біля міських воріт, а курсантів приставити до вартового каменя як останню лінію оборони.

Гівна небесні, яке все це знайоме... І я не у захваті від того, як все закінчилося минулого разу.

Ксейден цокає язиком, а його погляд секунду-другу бігає туди-сюди, поки він роздумує.

— Я приєднаюся до офіцерів, — каже він Бреннанові, і моє серце щемить. — Старші вершники можуть бути вправними, але половина з них не літає...

— Я — твоя найкраща зброя, — вставляю я. — Якщо ти не поставиш мене на першу лінію, то розмісти мене біля воріт.

— У жодному разі! — заперечує Бреннан, втупивши в мене переляканий погляд.

— Вона має рацію. — Ксейден кривиться, а потім напускає спокійний вираз. — Розділіть відставних вершників. Половину відправте до вартового каменя, половину — по всьому місту на випадок, якщо цивільним доведеться тікати до печер. Ви будете на мурах, курсантко Сорренґейл.

— Відрядіть усіх нас, — додає Рі. — Неправда, що курсанти другого і третього року не бачили боїв. Якщо вибирати між тим, щоб битися і померти, або тим, щоб не битися і померти, ми воліємо битися.

Ксейден киває.

— Тільки ті, хто хоче.

— Ми готові, — відповідає Дейн зі сходинки поруч із Бодхі.

Усі другокурсники і третьокурсники, що стоять біля них, кивають головами.

— Гаразд. Аетосе, твоє крило під твоїм командуванням, — каже Ксейден.

Бреннан рушає, аби доносити накази. Пориви вітру вриваються у вхідні двері, коли люди поспішають зайняти свої позиції.

— Третьокурсники, ви зі мною біля східних воріт міста. Другокурсники, ви з Маттіас на півночі. Працюйте парами, — роздає накази Дейн.

— Я вже тут, — оголошує Терн. — Ворог хвилин за десять.

Гівна небесні. Так близько до Аретії не долітала жодна віверна.

— Я йду з тобою. — Бодхі перестрибує останні дві сходинки, приземляючись поруч із Ксейденом.

— Ти залишишся з першокурсниками, — одразу ж заперечує Ксейден.

Що? Мої брови злітають догори.

— Чорта з два. — Перекошене від гніву обличчя Бодхі змушує мене відступити на крок. — Я буду з тобою...

— Ти будеш якомога глибше в цьому будинку. — Ксейден встає просто перед його обличчям.

— Бо я не така зброя, як ти? — намагається заперечити Бодхі. — Ми з Куїром не менш смертоносні в повітрі.

— Бо ти перший на черзі! — Ксейден загрібає кузена за потилицю. — Ніхто з нас не має спадкоємця. Ми — це все, що є, Бодхі. Я не маю часу на суперечки, і ти зробиш як наказано. Наша сім’я щойно повернула Тиррендор, і ми не втратимо його через твоє его. Второпав?

Очі Бодхі звужуються.

— Ми втратимо його через твоє. Второпав. — Він розвертається і зникає в натовпі.

— Не дуже добре вийшло, — бурмочу я.

— До бісової матері, — лається собі під ніс Ксейден, тоді повертається до мене і нахиляється. — Я люблю тебе більше, ніж це місто. Не вмирай, захищаючи його. — Він притискає свої губи до моїх і цілує швидко та несамовито.

Тиррендор. Ксейден. Наші стосунки. Я.

Важко кохати того, хто при владі.

Я відступаю на крок.

— З усіх мотиваційних промов, які я чула, ця була не найкраща. — Мій погляд ковзає по його обличчю, запам’ятовуючи кожну рисочку. — Я кохаю тебе. Тримайся подалі від хмар та від криги і повертайся до мене цілим.

Ксейден киває, його очі зблискують, коли він розуміє, що я маю на увазі, а потім відходить.

Немає часу на роздуми, чи був це наш останній поцілунок.

— Не хвилюйся за нього, — кидає Терн. — Він переможе, незалежно від того, як завершиться ця битва.

— Не будь віслюком. — Я йду за Рі та Кет до вхідних дверей.

— Сорренґейл! — кричить Аарік, тож я озираюся через плече і бачу, як він біжить вниз сходами. — Зачекай!

— У мене не так багато часу, — відповідаю я, пропускаючи інших другокурсників.

— Ти мусиш захищати храм Данни. — Аарік біжить через хол, а за ним — двоє розлючених охоронців.

— Я маю захищати ціле місто.

— Храм ззовні, за мурами. — Він дивиться на відчинені двері.

— Якщо він там, у межах дії наших наказів...

— Ні. — Аарік хитає головою, здається, намагаючись дібрати слова. — Ти мусиш захищати храм.

Він що, бляха, знущається з мене?

— Ти уклав якийсь альянс, про який я не знаю? — запитую я, відступаючи.

Виділяти храм Зігнала в дусі альянсу — це те, що я можу зрозуміти, але Данни? Тож допоможи мені, Малеку, бо якщо ще один наваррський аристократ укладав угоди за моєю спиною, то я поїду дахом.

— Це не... — починає Аарік, тоді як повз нас пробігає підрозділ солдатів.

— Вайолет! — гукає Ріаннон. — Ми повинні летіти!

— Іду! — Відгукуюсь я через плече, перш ніж звернутися до Ааріка: — Служителі храму Данни вміють захищати себе.

— Так ти врятуєш Тиррендор. — Голос Ааріка зривається на шепіт.

— Віддаючи перевагу Данні? — Я хитаю головою. — Час зважувати стратегію минув близько п’яти хвилин тому. Іди і залишайся зі своїми однокурсниками.

Виходжу, не чекаючи його відповіді, і приєднуюся до своїх товаришів, які проходять через двері.

— Накази? — запитує Соєр, хрустячи кісточками пальців.

— Льотчики внизу... — Рі кліпає, тоді швидко оглядає нас, поки ми йдемо крізь шквалисті пориви бурі, яка вже стихає.

Дощ послабшав, але брак інтенсивності він компенсує крижаним холодом. Подвір’я кишить драконами та грифонами. Вони чекають на мурах, на землі та на дорозі за воротами.

— Ні. Льотчики на мурах, щоб легше було маневрувати, — наказує Ріаннон, киваючи. — Розділимо сили. Тож ми із Сорренґейл ширятимемо на висоті тридцяти метрів. Усе, що вище, — наше. Генрік і Ґемлін відповідають за ділянку від землі і до нашого сектора! — командує вона, перекрикуючи вітер. — У більшості з нас тут сім’ї, тож викладайтеся наповну.

Ми всі киваємо на знак згоди, а потім розбігаємося, щоб влаштуватись у наших сідалищах.

Знімаю льотні окуляри і бачу перед собою Терна.

— Ти не міг почекати збоку, як інші?

— Ні. — Він опускає плече, і я швидко видираюся, черевики не втрачають зчеплення, попри слизьку від дощу луску. — Ви мусите швидше реагувати на такі атаки.

— Я не можу вказувати керівництву, щоб рішення ухвалювалися швидше.

Сідаю в мокре сідло. Руки тут же зводить судомами, але я квапливо застібаю набухлий від води ремінь.

— Тоді, можливо, нам варто ухвалювати власні рішення, — бурчить Терн, а потім злітає без преамбули чи попередження.

Мене відкидає назад на сидінні, коли він рве вгору свічкою, і то так близько до маєтку Ріорсонів, що я здригаюся, очікуючи почути, як лапа зачепить камінь.

— Я не аматор, — нагадує мені Терн, поки ми підносимося над покрівлею будинку, а потім різко кренимо праворуч, щоб приєднатися до інших вершників, які злітають.

Його маленький маневр, можливо, й припечатав моє серце до хребта, але це дало Фердж, Аотрому та Слайзіґу час і простір, щоб рвонути з подвір’я на північ.

Я ігнорую непереборне бажання поглянути на схід, щоб зловити бодай ще один погляд Ксейдена або просто побачити крила Сґейл. Моя увага потрібна тут і зараз. Ксейден більш ніж здатний подбати про себе... якщо не сягне по магію, яка йому не належить.

Місто проноситься під нами, коли ми летимо до північної брами. Піхота мчить осяяними магічним світлом вулицями до своїх позицій. Цивільні панічно снують між будинками. Служителі храмів кидаються до своїх святилищ — за винятком тих, хто служить Зігналу. Вони стоять на передніх сходах своєї святині і п’ють, коли ми пролітаємо повз. Лише переконавшись, що у вікнах родини Ріаннон горить світло, я вдивляюся в похмуре небо над північним муром.

— Страх як люблю воювати в темряві, — буркочу я, протираючи рукавом льотні окуляри.

— Я чув, що в тебе є чудове рішення для цього, — заперечує Терн.

Слушна підказка. Дістаю провідник з лівої кишені, застібаю ремінець на зап’ясті і беру скляну кулю в долоню. Потім відчиняю двері свого Архіву.

Сила Терна вривається всередину, зігріваючи мою шкіру і холодні від дощу руки.

Енергія гуде в моїх венах, згущується в грудях, і, коли вона затріскотіла у провіднику, я піднімаю праву руку до неба й орудую, широко розчепіривши пальці, — я штовхаю силу вгору — і вона виривається з мене.

Блискавка пронизує хмару над головою, розгалужуючись на десятки напрямків, і освітлює поле протягом двох ударів серця.

Пари сірокрилих віверн летять на нас десятками різних траєкторій і з десятків різних висот. Вони губляться в темряві, коли світло згасає і гримить грім. Бреннан мав рацію, коли казав, що віверни прилітають невеликими групами, щоб випробувати сфери. Він просто не передбачив, що вони робитимуть це такою широкою дутою, що нам воно дорого коштуватиме.

— Вони летять не таким строєм, як це було в Басгіаті, — зауважую я, коли ми підлітаємо до північної брами і піднімаємося вище, щоб зависнути поряд із Фердж.

Моя шкіра парує, але я тримаю двері Архіву відчиненими, дозволяючи силі накопичуватися всередині мене, щоб наступного разу мені не довелося тягнутися по неї.

— Або вони проміняли безпеку строю на надію, що меншими парами вони проникнуть, — розмірковує Терн, — або вони знають, що ти тут, і стрій є більшою мішенню.

— Для цього потрібно, щоб хоч один із темних володарів уцілів під Басґіатом. — Я дивлюся вниз і бачу, як Слайзіґ і Аотром приземляються біля брами, а над ними на мурах ворушиться ряд грифонів.

— Десь так, — погоджується Терн, а потім рокоче: — Офіцери вийшли на зв'язок.

Ксейден. Тривога з пекельною впертістю намагається влізти в мої груди.

— Ти скажеш мені, якщо щось...

— Ти знатимеш, — відповідає Терн, а потім повертає голову до Фердж. — Командирка твого рою просить світла.

Я знаю, що Рі говорить не про місцеве освітлення від кулі, тому обертаю руку вгору і знову підіймаю її. Мене пронизує жар, а над головою б’є блискавка, розсікаючи хмару. Тримаю пальці розведеними і виштовхую ще одну хвилю енергії назовні, продовжуючи тривалість розряду так, як мені ніколи раніше не вдавалося.

Дощ шипить, б’ючи по моїх щоках, і я швидко нараховую чотири пари віверн, які безперешкодно летять у нашому напрямку. Кінчики моїх пальців горять, і я опускаю руку, влучно відсікаючи розряд.

Грім реве голосніше, ніж будь-який дракон, з яким я стикалася.

— Вражає, — каже Терн.

— Вражає, але це безглуздо. — Я здригаюся, потім тримаю провідник над правою рукою. На зовнішній стороні мого вказівного пальця з’явилися два пухирі. — Які накази для нас?

— Командирка рою, — бурчить Терн, — помиляється, наказуючи, аби трималися ближче до стін, це хибне розпорядження. Твоя сила не повинна застосовуватися в такій близькості до цивільних.

— Так, поки я не навчуся контролювати її значно краще, — погоджуюся я. — Передай це.

— Вона вагається. — Голова Терна повертається до Фердж. — Ми не можемо собі цього дозволити.

Трясця. Останнє, що я хочу робити, — це йти проти Рі або покинути свій рій, а тепер я вагаюся, бо Терн має рацію.

— Вперед. — Глибоко вдихаю. — Скажи їм, щоб не підходили, як наказано, але ми з тобою повинні йти.

— Згода. — Терн кидається вперед. — Повелитель вітру тут, щоб забезпечити місячне світло. А тепер приготуйся. У нас є дві хвилини, поки вони на нас нападуть.

Моє серце починає калатати.

— Чи впала офіцерська лінія?

— Вони обійшли її. — Тернова голова знову нахиляється. — Ми беремо на себе пару вгорі ліворуч. Фердж приєднається до нас.

— Погнали.

Битися в парі має сенс, але Рі ніколи не залишала рій.

Терн тричі поспіль сильно змахує крилами, і ми мчимо вперед, миттєво набираючи висоту, а Фердж несеться слідом за нами.

— Попереду надто темно. Я нічого не бачу, — попереджаю Терна.

Ліворуч від мене є чітка ламана лінія чорного кольору, і я знаю, що це гори, але що далі ми летимо від вогнів міста, то менше обрисів я можу розгледіти в небі перед нами. Усе розпливається в темряві.

А за багато кілометрів на сході вибухає полум’я потоками помаранчевого... та зеленого кольорів.

— Ми — темрява. Покинь провідник, — наказує Терн.

— Я не зможу...

Мої груди стискаються від пульсації магії. Ми минули захисні сфери.

— Кинь його!

Я розтискаю пальці — і куля спадає на кінець ланцюжка, світло гасне, коли скло вдаряється об мою руку. Мені нічого не лишається, як зробити себе якомога меншою ношею, тож я хапаюся за луку і розпластуюся, намагаючись трохи стримати силу Терна.

— Скажи мені, що ти дійшла до вартового каменя! — гукаю я Андарні.

— Він добре захищений, — запевняє вона, і від її слів у мене на потилиці волосся стає дибки.

— Чи ти в... — починаю я.

— Приготуватися! — наказує Терн.

І ми вгатилися в довбаний мур.

Принаймні так воно відчувається, коли я лечу вперед і моє прискорення зовсім не зважає на те, що Терн практично зупинився в небі. Кігті й зуби хряскають об луску, коли мене відкидає назад і я всією вагою вдавлююся в сидіння.

Сила тяжіння тягне вліво, повітря дме від землі, а мій шлунок підскакує догори. Усе, що я можу зробити, — це міцно триматися і довіряти Тернові.

Вереск віверни загрожує розірвати мої барабанні перетинки, перш ніж різко обірватися, — далі чути вологий звук розриву плоті і хрускіт кісток.

Терн вирівнюється, і за два помахи крил я чую глухий удар під нами.

— Давно я так не вшановував колір своєї луски, — з гордістю заявляє Терн.

— Ти злився з ніччю, — фиркає Андарна. — Навряд чи це досягнення.

— Ти звучиш ближче, ніж маєш бути!

Чому вона ніколи не залишається там, де їй належиться?

У Терна низько рокоче в грудях, і перед нами спалахує вогонь. Полум’я Фердж вихоплює обриси другої віверни за мить до того, як вона вгризається в її сіру горлянку. Тіло Зеленої Кинджалохвістки гойдається вперед, коли її зуби впиваються в шию потвори.

Істота вищить, а її крила несамовито б’ються, бо вона намагається втекти.

— Тримайся міцніше!

Терн збільшує швидкість, і я роблю саме те, що він наказує, готуючись до нового удару. Моє тіло зненавидить мене завтра, якщо ми переживемо цю ніч. Хмари розвіюються саме настільки, щоб визирнув місяць, а Терн якраз летить просто на віверну, що звивається всім тілом.

Терн підтягує ліве крило, коли ми пролітаємо повз лапи Фердж, пролітаємо так близько, що мої очі на мить зустрічаються з очима Рі. Потім я нахиляю голову вперед, а Терн, роззявляючи пащу, врізається в шипастий хвіст віверни, хапаючи його зубами.

Потім він крутиться.

Довбана. Бляха. Нудота. Мене кидає вперед разом із Терном, і небо перетворюється на землю. Ремінь сідла впивається в мої стегна, коли ми перевертаємося, і маленькі цяточки світла розпливаються піді мною... наді мною... я навіть не можу сказати. Вони зникають, перш ніж я встигаю усвідомити силу тяжіння.

Чутно хрускіт кісток, коли знову з’являється небо, і Терн відпускає почвару.

Віверна падає, за декілька секунд розбиваючись об землю.

— Ми зламали їй шию, — оголошує Терн, змахуючи крилами, щоб зупинити наш рух.

Голова паморочиться, а шлунок погрожує вивергнути свій вміст.

— Не роби так більше ніколи.

Я перевіряю, чи все гаразд з Рі, і вона піднімає руку на знак підтвердження.

— Це був ефективний маневр, — стверджує Терн. — Зустрічна сила скрутила хребет істоти...

— Я второпала, як це працює. Але ніколи більше.

Місячне світло дозволяє повністю роздивитися поле, і моє серце завмирає, коли я бачу хмару крил біля північних воріт. Я не можу розрізнити їх у темряві, але можу розгледіти зяючий отвір у верхній частині муру.

— Твої однокурсники самі збили дві пари, але тіла спричинили руйнування, — пояснює Терн. — До сфер віверни ще не дісталися. Вони продовжуватимуть посилати хвилі за хвилями, щоб перевірити кордони.

Його голова снує туди-сюди поміж ордою, що утримує позиції на сході, і тими, хто вступив у бій перед ними.

Ксейден. Почуття беруть гору, тож я тягнуся вниз по зв’язку. Замість теплої мерехтливої тіні мене зустрічає стіна з оніксової криги, такої холодної, що обпікає на дотик.

Різко вдихаю і викидаю щит.

— Чи зі Сґейл все...

— Вона дає собі раду, — перебиває Терн, його голова повертається ліворуч. — Поглянь нижче.

М’язи мого живота напружуються. Чотири віверни проносяться над землею із запаморочливою швидкістю, тримаючись так низько, ніби намагаються пролетіти непоміченими. Я переводжу погляд, слідкуючи за траєкторією їхнього польоту, і бачу Андарну, яка чекає перед самотньою спорудою в полі за мурами, метляючи хвостом. Від жаху мені перехоплює подих.

— Пішов!

Терн складає крила — і ми пікіруємо.

Вітер рве моє волосся, і я борюся із силою тяжіння, щоб ухопитися за провідник. Я забуваю про падіння і зосереджуюсь лише на віверні, а сила знову виринає на поверхню. Я збираю її, згущую, палаю нею, а потім викликаю її все більше і більше, поки не стаю світлом, теплом і самою енергією.

— Не надто багато! — попереджає Терн, коли я піднімаю праву руку проти вітру.

Але як може бути занадто багато, коли я сама є тим, чим орудую?

Я не зводжу очей з віверни, поки ми наближаємося до неминучої точки перетину наших траєкторій, і намотую силу, наче нитку, а тим часом земля летить нам назустріч. Ми можемо випередити їх, якщо доберемося туди досить швидко.

Мені потрібно лише п’ять секунд. Від нас до них п’ятнадцять метрів висоти і стільки ж відстані.

П’ять. Терн тріщить крилами, щоб сповільнити наше падіння.

Чотири. Хрящі в моєму хребті скрегочуть від різкої зміни інерції, але Терн закинув нас достатньо близько, щоб ми могли побачити кінчики пазуристих крил. І вони якраз наближаються.

Три. Моє тіло горить, коли я кручуся в сідлі і орудую, вивільняючи спіраль енергії одним помахом руки, а потім тягну її донизу двома кінчиками обпечених пальців.

Два. Терн б’є крилами, піднімаючи нас, тоді як блискавка розсікає небо — а можливо й час. Здається, все рухається повільніше, коли я розтискаю пальці, розколюючи блискавку навпіл. Жар поглинає моє дихання, і біль стає всім моїм існуванням, коли я спрямовую палючі вибухи на траєкторію польоту віверни.

Один. Удар влучає в передню пару — і почвари спалахують, не долітаючи до Терна лічені метри, та випадають зі строю вогняними смутами, відкриваючи двох, що залишилися...

А на одній з них — срібноволоса вершниця.

Нуль. Грім стрясає сплав у провіднику, і моя рука опускається, коли Терн атакує найближчу віверну.

Істота верещить, і світ обертається у вихорі чорно-сірих крил.

Терн реве, а його біль замінює мій.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ ДРУГИЙ

Присвятити себе служінню в храмі — це не просто благородне прагнення. Стати верховним жерцем чи жрицею — ось як більшість із нас може максимально наблизитися до того, аби торкнутися сили богів. Решта стає вершниками.

Посібник майора Рорілі «Як задобрити богів»,
друге видання

— Терне! — кричу я, і мій рот заливає гіркота нововідкритого жаху.

— Ні! — зойкає Андарна.

Ми оремо степову траву, і я піднімаю голову якраз вчасно, щоб побачити, як Фердж женеться за віверною Теофанії, яка злітає в небо. О, Данно, ні. Якою б сильною не була Рі, навіть ми вдвох не зможемо впоратися з Майстром. А ми не разом.

— Андарно! Гукни Фердж, щоб не гналася!

Кістки хрустять під Терном, а я видихаю чистий вогонь.

— З тобою все гаразд? — запитую його, намацуючи пряжку на поясі, щоб побачити, наскільки сильно він поранений.

Жар обпікає легені, і я тягнуся по силу, готуючись битися з Теофанією. Вона не може піти з цього поля, не отримавши того, за чим прийшла, а цим, як я підозрюю, є я. Вона повернеться.

— Відріж його! — вимагає Терн, а під ним ще щось хрустить. — Ти згориш!

— Але ж Теофанія...

Крига прошиває мої щити наскрізь, наче їх і немає.

— Вайолет!

Не крига. Ксейден.

— Я в нормі. Тримай себе в руках і не відволікайся. Теофанія тут.

І подумки грюкаю дверима Архіву, вдихаючи холодне нічне повітря, щоб загасити полум’я, що лиже мої легені зсередини. Це було занадто, занадто швидко, але я не згоріла, лише трохи обпеклася.

— Відведи Терна назад до сфер якомога швидше. — Крига обвалюється.

— Вже йду.

— Це було недобре, — гарчить Терн і відходить від трупа віверни, припадаючи на свою ліву задню лапу.

— Сказав той, хто поранений! — парирую я, а Фердж уже повертається до нас. — Наскільки все серйозно?

На сході гримить грім, але не через мене.

От лайно, це буря. Ось чому вони пройшли так далеко непоміченими.

— У мене в нозі застрягла відламана шпора з її крила. Я виживу. А вона — ні. — Терн повертає голову до Андарни і йде до неї, злегка накульгуючи. — Твоя нездатність виконувати прості накази призведе до її загибелі, а я не хочу втратити її, як того, хто був раніше!

— Зі мною все норм! — Моя температура знижується з кожним вдихом, і в полі зору з’являються високі, вигадливо вирізьблені мармурові колони. — Я не згоріла. Я навіть не була так близько, як того дня...

Слова обриваються, коли Терн зупиняється, а потім опускає голову, звільняючи мені поле зору.

Андарна завмерла перед сходами храму Данни, оточена пів десятком служителів, що розмахують мечами.

Вони дивляться на нас, ніби не знають, кого остерігатися більше — нерозважливої дракониці поруч із ними, масивного дракона перед ними чи Зеленої Кинджалохвістки, що з гарчанням саме приземляється ліворуч від мене.

— Що ти взагалі тут робиш?! — кричу я Андарні, нарешті розстібаючи пряжку.

Мушу витягти цю шпору з ноги Терна до того, як повернеться Теофанія.

— Принц наказав захищати храм Данни! — огризається Андарна, рвучко метляючи хвостом, і перекидає чан з гарячим вугіллям, яке шипить, вдаряючись об мокрий мармур. Вугілля ледь не зачепило десятиметрову статую богині, на вигляд майже таку саму, як та, що в Аннбрієлі.

— Аарік сказав це мені, — відповідаю я, посуваючись до плеча Терна, але він не опускає його. — А не тобі. А я відкинула його пропозицію!

— Чого ти приндишся? Принц не робить пропозицій, а я — твоє продовження. — Андарна йде вперед, погрозливо опустивши голову. — Хіба я не така, якою ти хотіла мене бачити? Хіба я не така ж люта і відважна, як він? Хіба це не те, що я маю робити? Точити кігті об луску ворога?

Здіймається вітер, а в моїх грудях щось рветься.

— Твоя істерика недоречна, Золотиста, — гарчить Терн.

— Не називай мене як дитину. — Луска Андарни мерехтить, але залишається чорною.

— То не поводься як дитина! — бурчить він.

— Що це було?! — кричить Ріаннон з-за спини Фердж. — Ми могли б зловити їх!

І померли б.

— Це була Теофанія, — озиваюся я.

— І? — Рі здіймає руки догори.

— А я не змогла б летіти з тобою — Терн поранений, — відповідаю я. У неї є бажання померти? — Дай мені злізти, щоб я могла витягти цю штуку з твоєї ноги. Або я просто зістрибну. — Терн із бурчанням опускає плече, і я злізаю за метр перед Андарною. — Мені не потрібно, щоб ти була кимось іншим, окрім того, ким ти є. — Зсуваю свої льотні окуляри на маківку і дивлюся просто в її золотисті очі. — Очевидно, що нам потрібно поговорити, але не тут, коли ми не посеред поля бою. Ти завжди кажеш, що обрала мене, але я стояла перед тобою на тому полі Обмолоту. І я зробила би це знову.

Андарна фуркає, і ми прямуємо до задньої ноги Терна, не зводячи очей з неба.

Я ніколи не зрозумію, що відбувається в підлітковому мозку.

Мені зводить живіт, коли я бачу рану. Гівна небесні, шпора з крила віверни майже як половина мене застрягла в Терновому стегні. Він ніяк не зможе злетіти з нею, і, навіть якщо її витягти, рана може спричинити надто сильний біль. Місячне світло падає на кров, що стікає по лусці. Як, в ім’я Данни, я маю витягти цю штуку?

— Мені дуже шкода.

— На вигляд гірше, ніж є насправді. Просто кінчик застряг.

— Дуже болить?

— Психічно чи фізично? — бурчить Терн.

— Твій сарказм недоречний. — Витягуюся на весь свій зріст, але не можу дотягнутись до шпори.

— Де він поранений? — запитує Ріаннон, підбігаючи.

На щастя, вона неушкоджена.

— Ось. — Показую на Тернове стегно, і Рі ахає. — Ти повинна повернутися до наших. Ми тут вразливі.

— Я не піду. Ти не завжди маєш робити все сама. — Вона відступає на кілька кроків і піднімає руки.

— Іноді так має бути, — відповідаю я.

Рі хитає головою.

— Ми впораємося із цим.

— Ти справді... — починаю було я, але мої брови піднімаються, коли вона напружується.

Тут Терн так заревів, що я аж здригнулася.

Ріаннон стоїть переді мою зі шпорою в руках.

У мене відвисає щелепа, коли подруга кидає її і гачкуватий шматок кігтя падає на землю.

— Як ти це зробила?

— Я вправляюсь. — Ріаннон усміхається і витирає піт із чола тильним боком долоні. — Хоча це найбільша штучка, яку я коли-небудь висмикувала.

— Дякую. — Згрібаю її в швидкі обійми, а потім оглядаю рану Терна. — А ще я мало що бачу в темряві. Треба відправити тебе в Паділ.

Терн повертає до нас голову, а за ним і Фердж.

— Занадто пізно. У нас лічені хвилини.

Повітря наповнює ляскання крил, і я помічаю трьох віверн, що наближаються, а вдалині розпливчасту пляму — там їх ще більше.

Ми з Ріаннон зустрічаємося поглядами на одну-єдину промовисту секунду, а потім обидві біжимо. Вона — до Фердж, а я проскакую під Терном і мчу до його передньої лапи.

— Лети назад, негайно! — наказую Андарні.

— Вони будуть беззахисними, — стверджує вона, і моє серце завмирає, коли я опиняюся під грудьми Терна.

Десятки сивочолих служителів храму та їхня верховна жриця чекають на вершині сходів позаду Андарни, їхня увага зосереджена на нічному небі.

— Тікайте всередину! — кричу я.

Сякий-такий притулок краще, ніж ніякого, чи не так?

— Щоб ми згоріли всередині? — запитує верховна жриця.

Її голос моторошно спокійний, тим часом лопотіння крил стає все гучнішим.

Дідько. Немає часу сперечатися, і я не можу їх покинути. Андарна має рацію: якщо ми піднімемося в небо, то залишимо їх беззахисними, а Терн уже поранений.

Але мені не потрібно сидіти верхи, щоб орудувати блискавкою.

— Скажи Фердж, щоб рушала, — кидаю я по зв’язку Тернові, а потім бігом піднімаюся слизькими від дощу мармуровими сходами для кращого огляду, хапаючи в руку провідник. — Я б попросила тебе піти з нею, але знаю, що краще цього не робити.

— І все ж ти про це згадала. — Терн із Андарною повільно повертаються мордами до віверни, що наближається, і він високо піднімає хвіст. — Май на увазі. Якщо з'явиться Теофанія, я віддам перевагу твоєму життю, а не життям служителів.

Якщо з’явиться Теофанія — нам усім гаплик. Якщо хтось із венінів доповість іншим, що вони підійшли так близько до брами Аретії і їх не зупинили сфери, вони перескочать через неосушену територію Кровли і прийдуть на наші місця кладки.

Ми не можемо дозволити втекти жодній віверні.

— Ви принаймні думаєте про те, де б сховатися? — запитую верховну жрицю, коли вибігаю на терасу сходів.

— Ми не будемо ховатися. — Її погляд якусь мить оцінює мене, а потім затримується на сріблястій половині моєї коси. — Чи використовуєш ти вибілювач і сік квітки манваси на своєму волоссі, як ми?

Мені ледь очі з орбіт не вилізли. Вона хоч розуміє, у якій ми небезпеці? Зараз не найкращий час для цієї розмови.

— Воно просто так собі росте.

— Справді? — Її татуйоване чоло морщиться. — Ти здійснила далеку подорож, щоб прийти нам на допомогу. — Жриця виймає короткий меч, прикріплений до її стегна. — Або Данна захистить нас, або ми зустрінемо Малека як його гідні слуги.

— Данна не з’явиться і не візьметься за зброю, — стверджую я, хоч і знаю, що це безглуздо, а потім повертаюся, щоб стати поруч із нею.

Терн прокрався ліворуч, даючи мені змогу добре бачити трьох віверн, що наближаються, а Фердж стоїть праворуч від сходів, готова злетіти.

— Звісно, ні. — Жриця глузливо посміхається, а навколо здіймається вітер. — Вона послала тебе.

— Ну, її ніколи не шанували за розсудливість.

Я додаю служителів храму як поповнення до списку розумових процесів, які ніколи не зможу збагнути, і відчиняю двері Архіву рівно настільки, щоб перевірити. Сила наповнює мої вени, як гаряча вода, вилита на сонячний опік, і я повільно вдихаю, приймаючи біль і встановлюючи нову точку відліку.

— Чому Фердж не злетіла?

— Командирка рою тебе не покине, — відповідає Андарна.

Прокляття. Я піднімаю праву руку...

— Давай не будемо цього робити, — лунає знайомий голос зліва від мене.

Я різко повертаюся в цьому напрямку, а страх приковує мої ноги до підлоги храму. Висмикую обидва свої кинджали.

Теофанія.

Тернова голова повертається, його гарчання розкидує рештки розсипаного вугілля, а служителі довкола нас ахають.

— Злітайте, поки вона вас не висушила, — благаю я Терна й Андарну, але вони, вірні своїй природі, залишаються на місці.

— Піднімеш лезо чи руку, щоб орудувати, і я вб’ю вас усіх. Підеш зі мною — і я збережу решті життя, — каже Теофанія, стоячи біля підніжжя сходів.

Темно-фіолетова туніка контрастує з блідістю її шкіри. Червоні вени біля очей пульсують у такт серцебиттю, коли вона усміхається втомленою усмішкою, яка викликає ще більшу тривогу через її виснажене задоволення. Вона хилить голову набік.

— Краще не будемо сваритися, Вайолет. Хіба все це насильство не втомлює тебе? Ходімо зі мною. Я дам тобі те, чого ти прагнеш найбільше.

— Ти навіть не уявляєш, чого я прагну найбільше. — Мій шлунок зводить судомою, а верховна жриця відходить убік.

— Єретичко! Тобі тут не раді! — кричить вона, і її голос уривається хрипом.

Єретичка? Мій погляд бігає між двома жінками, а думка мчить у такт із биттям мого серця. Вицвіле татуювання на лобі. Теофанія була жрицею Данни. Її сріблясте волосся таке саме, як у служителів на Аннбрієлі... таке саме, як у мене...

Мої думки зупиняються, коли сивочола жриця тремтячою рукою піднімає меч у бік Теофанії.

От лайно.

Сила заливає моє тіло палючим вогненним потоком. Навколо занадто багато людей, щоб я нехтувала ними, і якщо венінка почне висушувати так близько...

— Можливо, мені не раді, — кидає Теофанія, впевнено стоячи у траві, — але тут є вони.

Ще двоє венінів — чоловіки у червоних туніках — з’являються позаду неї, і Андарна стрибає на хвіст Тернові, вистрілюючи вогняним потоком у бік Теофанії. Сморід попелу і сірки наповнює повітря, але коли Андарна приземляється біля підніжжя сходинок праворуч від мене, Теофанія все ще стоїть неушкоджена.

— Як?! — зойкає Андарна.

— Чудово, — усміхається Теофанія. — Це змусило тебе відчути...

Погляд венінки піднімається до неба позаду мене, і вона відступає назад, а її очі розширюються.

— Облиште їх і тікайте! — кричить Теофанія темним володарям, що наближаються, і кидається до них. — Негайно!

Усі троє хапаються за руки, а той, що в центрі, ступає один крок — і вони зникають.

Так само, як Ґаррік.

— Наближаються! — реве Терн, і я переводжу погляд на схід.

Немає часу роздумувати, що саме, в ім’я Малека, так налякало Теофанію, що вона втекла. Чотири віверни, що все ще наближаються, заходячи клином, одна з них попереду, а решта впритул слідують за нею. І вони прямують просто на нас.

Я знову піднімаю праву руку. Нагромаджуючи більше енергії, почуваюся так, ніби підбираю розкидане Андарною вугілля голими руками, але вони будуть тут менш ніж за тридцять секунд.

— А тепер стріляй коли захочеш, Срібна, — підказує Андарна, повертаючись до Терна.

Вона висувається вперед, водночас Фердж присідає, готова кинутись у небеса у бій.

Якщо темрява збила мені відчуття глибини, якщо вони летять швидше, ніж я розраховую, нас усіх підсмажать. Я цілюся в головну віверну і посилаю молитву Данні. Тоді змахую рукою, випускаючи вибух енергії, і клацаю пальцем вниз. Цього разу я не тягнула. Я засвоїла урок.

Магія омиває мене, поколюючи шкіру знайомою хвилею, і блискавка вдаряє в першу віверну. Вона падає з неба вогненною кулею, але ми не можемо святкувати з трьома все ще...

Що за хрінь?

Вони більше не летять до нас — вони падають. Моє серце шалено калатає, бо віверни гепають вниз, наче снаряди. Земля здригається, коли та, що праворуч, падає за тридцять метрів попереду і її інерція заганяє її в багно.

— Готуйсь! — кричить Терн, стрибаючи на ту, що зліва.

Біль прострілює по зв’язку, поки він збиває її з курсу, і хвиля грязюки пролітає ліворуч від храму, коли віверна валиться.

Залишаємо одну, завбільшки як Фердж, падати далі.

Вона гепається об землю за десять метрів перед Андарною, а потім ковзає до нас з грацією тарану. І не зупиняється.

— Геть! — кричить Терн, і страх пронизує мені груди, коли Андарна займає свою позицію.

— Вона завелика для тебе! — кричу я.

Фердж робить один крок і махає головою, наче булавою, в бік Андарни, відкидаючи її зі шляху віверни якраз перед тим, як та пролітає там, де стояла драконка.

Віверна витріщається на нас невидючими очима, її зуби вищирені.

— Бігом!

Хапаю верховну жрицю за лікоть і тягну її з дороги, тим часом як туша віверни падає на мармурові сходи. Служителі з криками розбігаються, а плечі віверни виносять нижню частину сходинок у той самий момент, коли її голова врізається у вигадливо вирізьблену центральну колону.

От дідько.

Від удару колона вибухає — і навсібіч розлітаються шматки мармуру. Викидаючи руки вгору, я штовхаю з усією дрібною магією, на яку здатна, але неможливо зупинити уламки каміння завбільшки із кігті, що летять у всіх напрямках, і на нас теж.

Однак потім вони просто... зупиняються.

Один уламок завис у повітрі за метр від мого обличчя, а його вигравіювані краї, котрі нагадують язики полум’я, утримуються одним-єдиним чорним пасмом тіні.

Ксейден.

Від полегшення в мене підкошуються коліна, а рештки зруйнованого стовпа повільно опускаються на землю і з глухим грюкотом гупають на неї. Люди навколо нас розбігаються, проте інші уламки м’яко опускаються вниз.

Повертаю голову праворуч, минаючи решту стовпів та верховну жрицю, спостерігаючи за тінями, що відступають до свого володаря.

Ксейден вибігає єдиною неушкодженою секцією, перестрибуючи через дві сходинки. Права рука в нього опущена, а лівою він тримає меча, з якого стікає кров. У його очах немає ані сліду червоного, лише рішучість і страх, що швидко зникає, коли він оглядає мій силует, шукаючи ран.

Я роблю те саме, і моє серце калатає від вигляду крові, що стікає по його обличчю.

— Це не моя, — каже Ксейден за мить до того, як притискає мене до своїх грудей. Я опускаю чоло, глибоко дихаючи, щоб вгамувати серцебиття, а він міцно цілує мою маківку. — І це завжди ти.

За таких обставин сперечатися немає сенсу.

— Як ти так швидко сюди дістався?

— Ти дозволила цьому статися з ним? — огризається Сґейл.

Я вириваюся з обіймів Ксейдена і бачу звужені очі та гострі зуби Сґейл небезпечно близько.

— Мені шкода...

— Вона не несе жодної відповідальності, — заперечує Терн.

Голова Сґейл рвучко повертається в його бік, і товста стіна щитів одразу ж перекриває наш зв’язок. Починається сварка.

— Вона відмовилася тримати позицію, щойно відчула, що він поранений, — каже Ксейден, оглядаючи храм. — І я радий, інакше, схоже, ми обоє були б мертві. Ми вже майже дісталися сюди, коли піднялися сфери.

Сфери? Мої брови злітають вгору. Це пояснює пульсацію магії, віверну, що падає з неба, страх Теофанії.

— Але як?

У моїй голові пронизливо вищить свисток, набираючи високі тони, і ми із Ксейденом рвучко обертаємося, припадаючи спинами до храму.

Ліворуч від туші віверни за Терном і Сґейл темрява змінюється. Луска кольору нічних брижів перетворюються на відтінок, який не є ані чорним, ані фіолетовим, утворюючи дракона, чиї роги мають такий самий завихрений візерунок, як і в Андарни.

— Скидалося на те, що слід було запалити ваш вартовий камінь, — каже Леотан.

Мені виносить мізки.

Іриди прийшли.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ ТРЕТІЙ

Ашер сьогодні повернувся. Боги, допоможіть нам, якщо хтось дізнається. Я не впевнена, що коли-небудь пробачу йому те, що він зробив із нею.

Щоденник капітанки Ліліт Сорренґейл

Якщо Іриди запалили вартовий камінь як дракони сьомої породи, то Аретія в безпеці. Як і більша частина Тиррендору.

Це занадто сюрреалістично, занадто легко. Емоції, яким немає назви, обрушуються на мене з усіх боків, але їх усі заступає страх, бо Фердж розвертається корпусом, щоб стати на бій з Іридом, опускаючи голову й оголюючи зуби.

— Ні! — Андарна забігає з боку Терна, перестрибуючи через віверну, щоб опинитися перед Фердж. — Він з мого роду!

Зелена Кинджалохвістка відступає на крок, але тримає голову при землі. А Ріаннон зісковзує з неї, стрибаючи просто на терасу храму.

Ксейден напружується, побачивши Ірида, хоча в його очах немає жодних ознак червоних обідків.

— Ти займися цим, а я подивлюся, що потрібно зробити... тут. Зважаючи на те, що сталося останнього разу, коли він зустрічався з Іридами, я киваю, мовляв, згода.

— Передай йому мою подяку, — тихо каже Ксейден, поки Рі мчить до нас. — Обов’язково, — обіцяю я, зустрічаючись очима з Рі.

Вона хитає головою, гаряче погоджуючись, а потім ми йдемо сходами вниз. — Сховай зброю, — кажу Рі, поки ми проходимо між Терном і Сґейл. — Вони пацифісти.

— Зрозуміло, — зауважує вона, не відстаючи від мене. — Отож він не підсмажить нас до смерті, так? Я не буду говорити Фердж, що вона мала рацію. Вона ніколи не дозволить мені пережити це, навіть якщо я помру. І я дуже хочу знати, що щойно сталося з тими темними володарями.

— Я розповім тобі, — відповідаю, коли ми підходимо до Леотана й Андарни. — Просто будь готова до...

Рі сапає повітря й затуляє вуха.

— Цього, — закінчую я, зморщившись.

Леотан дивиться на Рі, потім повертається спиною до трупа віверни з виглядом, який можна назвати лише презирством.

Коли ми підходимо до них, Андарна рухається зліва від мене, заливаючи весь зв’язок сумішшю побоювань і хвилювання.

— Я волів би теплішого привітання від зеленої, — вичитує Леотан Рі, а потім переводить свій золотистий погляд на мене.

— Дякую, — ніяково випалюю я, витягуючи шию, щоб подивитися на нього. — Ви врятували всіх у цій провінції.

— Я зробив це не для тебе, — каже Леотан, дивлячись на Андарну.

— Жорстко, — шепоче Рі.

— Я дякую, — відповідає Андарна, високо піднявши голову.

— Твоя людина саме така небезпечна, як ми й боялися.

Він вивчає її, нахиливши голову, і мій живіт хапає судома. Усе, що він побачив, лише підтвердило причини, через які Іриди спочатку відмовили Андарні.

— Вона захищає свій народ, — відказує Андарна, підтягуючи кігті в мокрій від дощу траві. Буря принаймні вщухла до мряки. — І наш.

— Як і ти. — Голос Леотана пом’якшився. — Я спостерігаю за вами з моменту свого прибуття.

І ніхто не знав. Терн наїжачується, а мені перехоплює подих.

— І що ти бачив? — Хвіст Андарни заноситься над головою. — Який вирок виніс?

Її їдкий тон точно не допоможе, як і гарчання, що гримотить у горлі Сґейл.

Ірид примружує очі.

— Ваша поведінка огидна, а дії помилкові...

— Вона — гордість нашої ватаги, — шипить Сґейл.

— Чого ми й очікували. — Леотан повертає голову до Сґейл, а Терн стає в бойову стійку. — Але не в тому сенсі, який ми цінуємо.

Рі підходить ближче до мене.

— Це не її провина, — втручаюся я, і Леотан переводить погляд на мене. — Ви прирекли її на те, що вважаєте невдачею, коли залишили тут, щоб вона виховувалася за законами Емпіреїв.

— Ти що, справді дозволяєш собі кричати на величезного незнайомого дракона? — шепоче Рі.

— Так, — відповідаю я, дивлячись просто йому в очі. — З нею все гаразд. Ми ніколи не зможемо віддячити вам достатньо за те, що ви зробили сьогодні, звівши наші сфери, але якщо ви прийшли лише для того, щоб вказати на те, чого, на вашу думку, їй бракує, ви виявите, що зустріч Фердж тепліша за мою.

Ірид нахиляє голову, потім відводить погляд від мене, переводячи його на Андарну.

— Твої спонуки благородні, — каже він. — Це те, що я збирався сказати, перш ніж мене перервала ота блакитна.

— Сґейл, — підказує Андарна. Її тон, гострий як лезо, пом’якшується.

— Сґейл, — повторює Леотан, а потім знову зосереджується на Андарні. — Нас розділяє багато поколінь, але ми з тобою однієї крові. На відміну від інших, з якими ти зустрічалася, які походять з більш віддаленої лінії, ми з тобою з одного лігва або були б з нього, якби ти виросла серед нас.

Він її сім’я. Моє серце стискається.

— Твоя людина може залишитися, — відповідає він Андарні. — А решта хай не бере участі в нашій розмові.

Мої брови повзуть догори.

— Я не залишу їх без захисту. — Кігті Терна загрібають землю поряд із Рі.

— Те, що ти думаєш, ніби вони потребують захисту, і є приводом для того, що мої слова тільки для них. — Леотан не зводить очей з Андарни. — Я роблю пропозицію лише один раз.

Андарна напружується, потім повертає голову до Терна і Сґейл.

— Я мушу його вислухати.

Сґейл здригається, а руки Рі зриваються догори, щоб затулити вуха.

Терн гарчить, а я тягнуся по зв’язку, але там щит, що блокує нас, сильніший, ніж його. Леотанів.

Це дивно схоже на дію сироватки, яку нам вкололи під час КВВ. Кожна частинка мене бунтує проти розриву зв’язку, але я зобов’язана лишитися з Андарною.

— Ми почнемо, щойно вони підуть, — запевняє Леотан.

— Він відрізав нас від вас, — кажу я Рі, а потім дивлюся на Терна. — Зі мною все буде гаразд.

Сґейл вишкірює зуби, потім різко розвертається до храму і до Ксейдена.

— Ти впевнена? — запитує Рі, стурбовано насупивши чоло.

— Я впевнена. — Ковтаю клубок, який розростається в горлі. — Я не буду причиною, через яку вона не зможе його вислухати.

Якусь мить здається, що Рі збирається сперечатися, але потім вона киває.

— Ми будемо неподалік.

Вона йде за Сґейл, а Терн, перш ніж розвернутися, застережливо гарчить на Леотана.

Хвіст Андарни вигинається над моєю головою.

— Мені було неприємно, що тебе судили за недоліками інших, — каже Леотан, нахиляючись до очей Андарни. — Навіть за темного володаря, до якого ти, здається... небайдужа.

Надія зароджується в моїх грудях, випалюючи очікувані наперед образи, а луска Андарни брижиться всіма відтінками чорного.

— Тобі треба дати шанс навчитися наших законів, — продовжує Ірид. — Вибирати наші способи.

— Ти залишишся і будеш мене навчати? — запитує Андарна.

— Ти полетиш зі мною додому, — відповідає Леотан, не зводячи з неї погляду. — Це може зайняти декілька років, але інші приймуть моє рішення. За той час ти дізнаєшся достатньо, щоб знати правду про себе.

Років? Мій шлунок, здається, викине з себе все, що має.

— Ми не можемо полишити всіх на роки. — Слова Андарни просякнуті скорботою.

— Ти можеш, — заперечує він.

— Сама? — Андарна завмирає.

О боги!

Мій хребет дерев’яніє, і жах, з яким я ніколи раніше не стикалася, сковує м’язи. Він хоче розлучити нас.

— Я врятував людину, про яку ти піклуєшся, увімкнувши захисні сфери, — заявляє Леотан, ніби ставить галочку напроти того, що могло б перешкодити її від’їзду. — Під крилом твого наставника вона буде в безпеці від усіх, окрім подібних до себе.

— Я не можу залишити її! — Андарна відкидає голову назад.

Моє серце калатає загрозливо швидко.

— Ти мусиш. Це не призначалося ні тобі, ні будь-кому з нашого роду. Поглянь, що сталося сьогодні вночі. Якби я не втрутився, вас би вже не було. — Його луска мерехтить, набуваючи перламутрового блиску. — Для тебе тут немає нічого, окрім війни і страждань.

І для мене. І для Терна. І для Сґейл. Мені потрібен увесь мій самоконтроль, щоб не закричати і не зіпсувати цей момент Андарні.

— Я пов'язана. — Хвіст Андарни опускається, вигинаючись навколо мене. — Наші життя, наші думки, сама енергія, яка нас формує, переплетені.

Так. Це. Саме так. Ловлю себе на тому, що я киваю.

— То покінчи з цим. — Леотан нахиляє голову, і луска над його очима зводиться в одну лінію. — Узи — це лише магічні зв'язки. Ти — Іридка. Ти — сама є магією. Згинай їх, формуй, ламай, як вважаєш за потрібне.

Зачекайте. Що?

— Я не можу. — Хвіст Андарни скручується тугіше.

Мені бракує повітря, і голова починає паморочитися.

— І все ж ти вже це зробила. — Леотан дивиться на мене. — Хто пов'язав тебе першим?

Це не може відбуватися насправді. Можливо, я сплю. Або перебуваю уві сні Ксейдена. Тоді ми точно потрапили на територію кошмару.

— Вони обрали мене в той самий день.

Ірид роздратовано зітхає, а наді мною клубочиться пара.

— Хто заговорив до тебе першим?

Я відводжу погляд і повертаюся думками до Обмолоту.

«Відійди набік, Срібляста», — гуркотить голос Терна, спливаючи в моїй пам’яті.

— Терн, — шепочу я, повертаючись обличчям до Андарни.

Я вбираю в себе все в ній: від візерунка її луски, нахилу носа, кута її очей, аж до завихрень на рогах, які збігаються з візерунком на рогах Леотана.

— Ти не говорила зі мною, поки не назвала свого імені на летовищі.

Андарна кліпає.

— Бачиш? — Леотан переводить погляд на драконицю. — Люди здатні пов'язати лише одного дракона, та все ж ти створила другий зв'язок там, де його не повинно бути. На таке здатні лише Іриди. Твої інстинкти чудові, але тобі потрібен наставник. Розірви зв'язок і йди зі мною.

Серце гупає у вухах, наче тупіт копит.

— Але Вайолет... — Тон Андарни змінюється із заперечення на... Амарі, допоможи мені, це занепокоєння?

Я зблідла, так це мене вразило. Вона хоче піти. Звісно, хоче. Леотан — її сім’я, єдиний дракон у її роді, який готовий прийняти її. А я — та, хто її стримує.

— Інший зв'язок підтримуватиме її життя, — стверджує Леотан, наче це все, що є між Андарною і мною. — Якщо ти вирішиш повернутися, ти завжди зможеш відновити зв'язок.

Коли Андарна не відповідає, він опускає голову до моїх очей.

— Вона емоційно заплуталась через свій вік. Що б ти хотіла, щоб вона зробила?

Андарна пригинає голову.

— Я... — Тепло відринуло з мого обличчя, але я не зводжу з неї очей, запам’ятовуючи кожну деталь, ніби бачу її востаннє. Можливість цього незбагненна — я розвинула свою печать з чистої потреби в ній — і все ж відчуваю, ніби ми мчимо до якоїсь прірви. — Я люблю тебе і хочу, щоб ти почувалася повноцінною, — кажу я, і вона повільно зводить на мене погляд. — Я хочу, щоб ти була щасливою, в безпеці і жила на повну силу. Я хочу, щоб ти жила. — Мій голос зривається. — Навіть якщо не зі мною.

— Чудово, — каже Леотан. — Розумію твій вибір.

Туга переповнює зв’язок так глибоко, що мені болить у грудях, і біль від неї висмоктує дихання з моїх легенів. Змушую себе кивнути, відчуваючи все, що Андарна не може сказати.

— Я не знаю, як... — починає вона.

У моїй голові лунає пронизливий свист, а потім залишається лише тиша. Я тягнуся по зв’язку, але знаходжу лише стіну... а потім нічого.

Андарна повертає голову до Леотана.

Він стартує без попередження, злітаючи високо наді мною. Його крила розкриваються, і вітер обдає моє обличчя, поки він набирає висоту. Його луска мерехтить, набуваючи кольору хмарного нічного неба, і він починає зникати.

Андарна гарчить на нього, а потім її погляд дико метається, зосереджуючись то на мені, то праворуч, тоді на мить зупиняється на мені. Її очі спалахують, ніби вона хоче щось сказати, а я кидаюся на ту стіну, де має бути наш зв’язок.

Але його вже немає.

За мить — і її теж.

Усе, що залишилося, — порив вітру. А її луска зливається з небом.

Рев пронизує до мозку кісток, у вухах дзвенить, а перед очима темніє. Моє серце зупиняється, а легені припиняють функціонувати. Повітря немає, і немає сенсу його шукати. Я була нескінченною, але закоріненою, а тепер я порожня і дрейфую у водах, надто великих, щоб їх осягнути.

Мої коліна підгинаються і вдаряються об землю.

— Вайолет! — кричить хтось. Чути швидкі кроки, і за мить до того, як вона присідає переді мною, її карі очі шукають у моїх відповідей, яких я не маю. — З тобою все гаразд?

Я ніщо.

Небо темніє, а земля здригається. Дивлюся в чорну порожнечу, і мій зір фокусується на колі, що постійно зменшується. Це не небо. Це крило.

З’являються суворі, вимогливі золотисті очі.

— Ти будеш дихати! — Його глибокий, хрипкий голос наповнює мою голову, і нездоланна сила несеться стежкою, що з’єднує нас.

Терн.

Він існує, отож і я повинна, бо ми пов’язані. Ніколи не самотні. Завжди пов’язані.

Я сапаю — і повітря вривається всередину. Серце калатає в безладному, болісному ритмі, але пелена перед моїм зором розсіюється.

«Вона покинула нас. Вона покинула нас. Вона покинула нас».

Це все, про що я можу думати.

— Ми залишаємось, — наказує Терн, ніби у мене є інший вибір.

— Що трапилося? — Хтось бухається на коліна поруч зі мною, і мій погляд блукає, зустрічаючи бурштиновий онікс. Не хтось, а Ксейден. — Вайолет?

Тривога і страх повзуть по зв’язку, що поєднує нас, і цей зв’язок заспокоює моє серцебиття.

Я існую для Терна, але живу я для Ксейдена.

— Я не знаю, — відповідає Ріаннон, а я бачу, що вона дивиться на мене з несамовитим занепокоєнням, яке мені негайно хочеться вгамувати.

Рі все ще тут. І Міра, і Бреннан, і Рідок, і Соєр, і Дейн, і Джесінія, і Імоджен, і Аарік... Усі тут, окрім неї.

— Як вона могла так вчинити? — гнівається Сґейл, лють вигострює її слова, як кинджали...

— Вона пішла, — шепочу я Рі, а потім обм’якаю під вагою нестерпної правди.

Ксейден ловить мене, притискаючи моє плече до своїх грудей. Його брови насуплюються, коли наші погляди зустрічаються.

— Андарна пішла.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ ЧЕТВЕРТИЙ

Жоден вершник ще не пережив втрату свого дракона.

І не можу уявити, хто хотів би цього.

«Польовий довідник з різновидів драконів»
полковника Каорі

Андарна пішла.

Наступні три дні я не виходжу з кімнати. Я майже не встаю з ліжка. Андарна пішла.

Але я ніколи не буваю сама.

Бреннан читає в кріслі біля мого ліжка вранці, поки я то впадаю в сон, то прокидаюсь. Після обіду його підміняють мої товариші по рою, але їхні голоси ледве пробиваються крізь туман виснаження. Вони — нескінченний потік компанії, яка не знає, що сказати, і мене це влаштовує, бо я не маю сил відповідати. Ксейден обіймає мене вночі, огортаючи своїми руками і думками.

Андарна пішла.

Терн залишає наш зв’язок відкритим, даючи мені необмежений доступ до нього, чого я ніколи не мала. Він завжди був зі мною, але тепер і я з ним. Я чую ту частину розмови, коли він розповідає старійшинам про відліт Андарни. Я чую, як він свариться зі Сґейл через те, що він називає її надмірною метушливістю, і я втаємничена в нотацію, яку він читає Ксейденові щодо того, що я маю їсти...

І це ще не все, що я чую. Перші два дні, щоразу, коли прочиняються двері, до мене доноситься атмосфера свята, звуки щасливих голосів і сміху, які стихають, щойно хтось заходить.

Звісно, вони щасливі. Аретія в безпеці. Те, на що ми відчайдушно сподівалися кілька місяців тому, здійснилося. Я не звинувачую їх у тому, що вони святкують — я просто не можу до них приєднатися. Для цього потрібно щось відчувати, хоча б що-небуть.

Я сплю, але мені не сняться сни.

Андарна пішла.

На третій день атмосфера змінюється, але я не питаю про напругу в мовчанні моїх товаришів по рою. Не тому, що мені байдуже, а тому, що вся моя енергія йде на те, що має бути природним актом дихання.

Вона ж повернеться, правда? Вона мусить. Вона не померла. Леотан подбає про те, щоб вона перетнула море. І якщо вона повернеться, щоб знайти мене такою, затиснутою в грудку, я не буду гідною її мітки. Якщо це емоційна Рукавичка, то я програю, але немає мотузки, за яку можна вхопитися, щоб цього разу врятуватись від падіння.

На четвертий ранок я прокидаюся від того, що матрац прогинається за моєю спиною.

— Я летіла крізь ніч не для того, щоб дивитися, як ти спиш. Прокидайся.

Її голос вражає мене так, як ніщо інше. Перевертаюся і бачу, що Міра дивиться на мене із Ксейденової половини ліжка, вона витягнула на ковдрі ноги в панчохах, схрестивши кісточки. Під її очима, які уважно вивчають мене, залягли темні кола, але, на щастя, я не помічаю жодних нових ран.

— Я не хочу. — Від того що я не розмовляла, мій голос зробився хрипким.

— Еге ж. — Міра вивчає мої очі, насупивши брови, і прибирає волосся з мого чола. — Але ти мусиш. Ти можеш плакати, або кричати, або навіть налигатися до безтями, якщо хочеш, але ти не можеш жити в цьому ліжку.

— Я була цілісною, а тепер ні. — Мені ріже очі, але я не плачу. Це припинилося кілька днів тому. — Вона справді пішла.

— Мені дуже шкода, правда. — Співчуття переповнює обличчя Міри. — Але не настільки, щоб втратити тебе через твоє горе. Тобі просто треба почати з того, щоб встати. — Вона морщить ніс. — А потім можеш перейти до купання.

Хтось стукає, і моя увага перекидається на зачинені двері спальні.

— Як ти сюди потрапила?

— Ріорсон впустив мене. — Мірина рука сповзає з моєї голови, коли двері відчиняються. Звісно, впустив. — Вона прокинулася! — гукає Міра через плече.

Ксейден зазирає, і, поки він не помічає мене, хвилювання брижить зморшки на його чолі.

— Дивіться, хто прокинувся. — Він усміхається куточком рота.

— Неохоче, — визнаю я.

Його очі спалахують, і я розумію, що розмовляю з ним уперше за кілька днів.

Чорт. Мені потрібно взяти себе в руки.

— Чим ти замінила втрачену силу? — швидко запитує Міра.

Я переводжу погляд на неї.

— Я... не робила цього. Про що ти говориш?

— Якщо вона прокинулась, то впустіть мене! — репетує Бреннан з коридору позаду Ксейдена. — Вони мої сестри!

— Я можу вбити його, якщо хочеш, — пропонує Ксейден, піднімаючи пошрамовану брову.

— І дати йому ще одну можливість інсценувати власну смерть? — глузує Міра.

— Нехай заходить.

Відштовхуючись обома руками, я змушую себе сісти. Я так довго була у тренувальній сорочці Ксейдена і його закочених піжамних штанях, що вони практично в’їлися в мою шкіру.

Ксейден затягує Бреннана крізь прохід, і той одразу ж супиться, побачивши Міру.

— Що ти тут робиш? — запитує брат, зачиняючи за собою двері.

Ксейден прихиляється спиною до книжкових полиць і дивиться на мене так, ніби я можу втекти будь-якої секунди або ще гірше — зникнути під ковдрою.

— Привіт.

— Привіт, — я не можу передати цього усмішкою, але поглядом я поглинаю його.

Міра застережливо примружує очі, дивлячись на Бреннана.

— Ти надіслав мені повідомлення, що наша сестра на межі кататонії, тому я приїхала сюди. На що це, по-твоєму, схоже?

— Я хотів, щоб ти підняла її з ліжка. — Бреннан вказує на мене. — А не лізла в ліжко до неї.

— Я тут менше ніж пів години, а вона вже заговорила, тож, гадаю, моя методика досить ефективна. — Сестра змірює його поглядом, який нагадує мені мамин. — А от що ти робив?

Мама, безумовно, перебувала би в жаху від моєї нездатності діяти.

— Сидячи в цьому кріслі, — він вказує на крісло, що біля ліжка, — я придумую, як розмістити і нагодувати тисячі людей, які зараз піднімаються на перевал Медаро, одночасно спостерігаючи за значним збільшенням продуктивності кузні, а на додаток вечорами відновлюю кожного пораненого вершника, здатного прилетіти сюди з фронту.

— Не тобі розповідати мені про фронт. — Міра стукає себе в груди. — Зведення сфер, очевидно, розлютило їх, бо веніни там надирають нам дупи, а ми можемо лише відступати. Мені вже видно Дрейтус з лінії фронту.

— Ти справді відкрив кордон.

Я дивлюся на Ксейдена широко розплющеними очима, а суперечка моїх брата і сестри відходить кудись на задній план.

Він киває один раз.

— Це те, чого хотів би мій батько.

Так, але Фен цього не зробив. Це зробив Ксейден. А я була надто занурена у свої страждання, щоб навіть знати про це, не кажучи вже про те, щоб підтримати його в акті кричущої зради. Моє обличчя витягується.

— Про що б ти не думала, зупинись, — каже Ксейден, нахиляючи голову.

— Я залишила тебе наодинці розбиратись із цим. — Левелен був би страшенно розчарований в мені. Я страшенно розчарована у собі.

— Ти дихала — і мені цього достатньо. — У його очах помітне полегшення, і від цього мені чомусь стає ще гірше.

Мені варто було б бути сильнішою за це. Що ще я пропустила?

— Вона втратила дракона! — кричить Міра. — Не хлопця. І це не розставання. — Її погляд перестрибує на Ксейдена. — Не ображайся.

Порожнеча загрожує знову поглинути мене, але Терн заливає зв’язок потоком непокори й обурення.

— Зосередься на теперішньому, на ньому, якщо вже треба.

Я досі маю їх обох: Терна і Ксейдена.

— Не ображаюся. — Ксейден складає руки, але не відводить погляду. — Ми вже проходили стадію розриву.

— Річ у тім, — каже Міра Бреннанові, — що дефіцит сили в такому разі має бути приголомшливим, не кажучи вже про емоційний вплив розриву зв’язку.

— Припини говорити про мене так, ніби мене тут немає, — шепочу я.

— Я не мав на увазі, що вона відразу має підвестись, як неваляйка, — заперечує Бреннан.

— Зупиніться! — Мій крик змушує всіх у кімнаті завмерти.

Я мушу встати з ліжка, хоча б для того, щоб утекти від їхньої суперечки.

Усе тіло Бреннана обм’якло.

— Слава богам. Ти заговорила.

— Я ж казала, що вона розмовляє! — Міра розводить руками.

— Недивно, що тато стільки часу проводив в Архіві, — бурмочу я, а потім відкидаю ковдру.

Крок перший — встати з ліжка. Крок другий — змити з себе чотири дні страждань.

— А тепер ти ще й жартуєш? — роззявив рота Бреннан.

— Я їй подобаюся більше, ніж ти. — Міра змахує рукою декілька травинок зі свого однострою.

— У цьому немає нічого смішного. — Мої ноги гупають об підлогу. — Ви двоє повинні припинити сваритися. Вирішіть це, тому що, окрім Ніари, ми все, що залишилося.

Я повільно встаю.

Ксейден відштовхується від книжкових полиць, а я хитаю до нього головою.

— Мені потрібна хвилинка.

Я простую до ванної кімнати, нагадуючи собі, що треба дихати. Суперечка стихає, коли я зачиняю двері, а потім зовсім зникає, коли я приступаю до купання після того, як залагоджую свої нагальні потреби.

— Хвилинка минула.

Ксейден тут же заходить у двері і швидко зачиняє їх за собою, перекриваючи гучні голоси Бреннана і Міри.

— Вони досі сперечаються?

Сідаю на край ванни і простягаю руку, щоб перевірити воду.

— Вони твоя рідня, — відповідає Ксейден, закочуючи рукава своєї форми, коли йде до мене. — Дозволь мені це зробити. — Він занурює руку у ванну, потім регулює важіль, який подає воду із системи акведуку. — Тобі допомогти?

Я киваю.

Ксейден роздягає мене, і я залажу у ванну. Тепла вода ллється на мене, а я відкидаюся назад і починаю розпускати пасма коси. Стоячи навколішки поруч зі мною, він намилює невелику мочалку і береться мити мене, починаючи з ніг.

— У тебе є інші справи, якими ти повинен займатися, — тихо кажу я, спостерігаючи за Ксейденовими очима, а його руки рухаються з ніжністю, яка шокувала б будь-кого, крім мене.

— Усе інше зачекає. — Він переходить до мого коліна.

Проте не зачекає. Ні, якщо Ксейден відкрив кордон, усупереч указу Сенаріуму, хоча я люблю його ще більше за те, що він це сказав. Неважливо, наскільки все здається неможливим, світ однаково крутиться за цими дверима. І я мушу його наздоганяти.

Я знавець із болю, і втрата Андарни — найглибший біль, який мені колинебудь доводилося приховувати, щоб вижити. Але із Ксейденом мені не треба прикидатися.

— Я пропустила три дні занять із рунами, — шепочу я, коли вже майже помилася.

Найкраще починати з малого, коли йдеться про те, чого бракує в житті. До того ж це одна з небагатьох сфер мого життя, де я ніколи не дозволяла йому допомагати.

— Не хочу тебе засмучувати, кохана, але три дні ніяк не допоможуть тобі в цьому питанні. — Ксейденові губи сіпаються, і він проводить мочалкою вниз по моїй руці.

— Ти мені допоможеш? — Слова виявилися легшими, ніж я думала.

Його погляд перехоплює мій.

— Попроси мене ввічливо.

Я ледь стримую усмішку, коли пригадую той час, коли він ставив такі вимоги і врешті поцілував мене біля стіни фундаменту.

— Чи не допоміг би ти мені, коли твоя ласка?

— Завжди. — Ксейден закінчує з моєю рукою. — Дозволь мені помити тобі голову?

— Будь ласка.

Я підставляю голову під воду, а Ксейден чаклує за моєю спиною. Потім я піднімаюся і шукаю потрібних слів. Просте задоволення від того, як його руки намилюють моє волосся, дає мені проблиск надії, що я, можливо, зможу знову відчути щось позитивне.

— Здається, я знаю, чому вершники гинуть, коли гинуть їхні дракони.

Його пальці зупиняються, перш ніж він продовжує.

— Чому?

— Справа не лише в дефіциті сили, — розмірковую я, набираючи пригоршнями воду у ванні, а потім випускаючи її між пальцями. — У той момент я не знала, хто я, де я і навіщо мені взагалі дихати. Якби Терн не заземлив мене, думаю, я б залюбки відплила геть. Я досі не можу збагнути жахіття її відсутності. І не знаю, чи зможу коли-небудь. Я не можу зазирнути далі.

— Тобі поки що не треба цього робити. — Ксейден підходить до мене і сідає на край ванни.

— Так, я знаю. Я майже впевнена, що щойно чула, як Бреннан із Мірою згадували, що західний фронт посипався і тисячі людей тікають у твою провінцію. — Нахиляю голову. — Є ще щось?

— Так, — відповідає він без вагань. — Але жоден вершник не пережив того, що з тобою тепер трапилось...

— За винятком Джека Барлоу, — перебиваю я.

— Радий бачити, що твоє почуття гумору збереглося. — Ксейден піднімає вкриту шрамом брову. — Ніхто не очікує, що ти відновишся до повної працездатності.

— Я зроблю це.

Зайнятість не дасть мені впасти назад у ліжко. Я тягнуся до Терна і намагаюся ігнорувати порожнечу, що зяє там, де мала б бути Андарна.

— Тоді питання ось у чому. — Ксейден спирається руками на край ванни і зазирає мені в очі. — Ти хочеш, щоб я дбав про тебе чи надер тобі дупу? Я цілком здатний і готовий зробити і те, і інше.

— Я знаю.

Мої губи стискаються в щільну лінію. Я хочу, щоб він піклувався про мене, але мені потрібно, щоб він надер мені зад, і потреба щоразу перемагає бажання.

Занурююсь під воду і змиваю піну з волосся, затримуючись в абсолютній тиші на мить довше, ніж потрібно для полоскання. Коли я виринаю, Ксейден стоїть нахилений наді мною, немов завагався, чи не кинутись мене рятувати. Моє тіло пам’ятає, що треба дихати самостійно.

— Можеш принести мені однострій із шафи? Мені треба вдягнутися.

Він киває, а потім припечатує поцілунок до мого мокрого чола.

— Я зараз повернуся.

Коли Ксейден повертається, я витираю волосся і тіло під шум води, яка стікає у злив.

Нехіть відбивається на його обличчі, коли він віддає мої речі.

— Я повернуся туди, щоб переконатися, що вони не вб’ють одне одного. Хто така Ніара?

Мої брови повзуть вгору.

— Моя бабуся.

— Це, мабуть, болісна тема? — Ксейден кривиться і йде до спальні.

Я квапливо одягаюся, залишаючи волосся мокрим і розпущеним, і вриваюся через двері ванної до спальні.

Міра і Бреннан, здається, за крок до того, щоб вихопити зброю, і зовсім не помічають моєї появи. Тіні в’ються біля ніг Ксейдена, а сам він спирається на край нашого столу, склавши руки і спостерігаючи за моєю ріднею примруженими очима.

— Вона ненавиділа нашу матір. — Бреннан хитає головою. — Я не можу повірити, що ти до неї літала.

— У Вайолет є татові книжки. У тебе — Аретія, — шипить Міра. — Я пішла до єдиного живого члена нашої сім’ї, бо все, що в мене є, — це кілька маминих щоденників, а там бракує певних місяців, Бреннане.

— Він упізнав браслет, який належав твоїй бабусі, — і щось пішло не так, — повідомляє Ксейден.

— Значить, мама декілька місяців не вела щоденник. То й що? — Брат знизує плечима. — Ти запитала Вайолет, чи вона...

— Записів бракує в середині зшитка, — каже Міра. — Щоденники з того літа, коли мама з татом залишили нас із бабусею Ніарою. Мама навмисне нічого не написала.

Стривайте. Я теж читала той щоденник.

— Це не означає, що... — починає Бреннан.

— Мені було вісім, — перебиває Міра. — І там були тільки ти і я, пам’ятаєш? Вайолет була занадто малою, щоб залишитися. Після того як вони повернулися, бабуся перестала з ними розмовляти.

— Хочеш, щоб я з'ясував... — Ксейден піднімає брову і дивиться в мій бік.

— Ні. — Кидаю на нього застережливий погляд.

— Це не означає, що вони притягли її до храму Данни і віддали на посвяту богині. — Бреннан з огидою хитає головою. — Це було незаконно ще з двохсотих років.

Віддали на посвяту. Сила тяжіння зміщується, і моя рівновага пливе, наче камінь під моїми ногами раптом став піском.

«Добре, що ми не завершили твого посвячення». Слова аннбрієльської верховної жриці звучать у моїй голові, як і пам’ять про її сріблясте волосся, таке ж, як у Теофанії, таке ж, як у мене.

— Вайолет? — Тінь смугою охоплює мої стегна, утримуючи якусь мить, поки Ксейден не добігає до мене і не підхоплює своєю рукою замість неї.

— Тоді вони поїхали в Поромієль, щоб зробити це! — кричить Міра. — Ти повіриш мені, Бреннане, бо так і було! Саме тому Ніара відмовлялася розмовляти з ними. Жриця почала процес, а потім сказала мамі з татом, що вони приймають лише тих дітей, чиє майбутнє визначене, а у Вайолет ще є шляхи для вибору...

— Відколи це ти віриш у наркотичні галюцинації, які вихаркують оракули? — Бреннан розводить руками, відкриваючи шрам у формі руни на долоні. — Або в просторікування нашої бабусі?

«Скажи, ти сама обрала цей шлях?» Про це мене запитала жриця.

— І один з тих шляхів... — Міра перериває його, хитаючи головою. — Вони відмовилися її взяти. Я місяцями посилала запити про записи храмів, але, звісно, в них не було жодної дитини, не кажучи вже про Сорренґейл.

Мій розум напружено працює, складаючи докупи шматочки картини, яку я не хочу бачити, але частиною якої якимось чином є.

Бреннан дивиться на мене і блідне.

— Міро...

— Жриця говорила загадками, але, по суті, сказала, що якщо Вайолет невдало вибере своє майбутнє, вона все одно може заслужити їхнє наставництво, проте вона перетвориться... — продовжує сестра.

— Міро! — Бреннан жестом вказує на мене.

Її переляканий погляд перестрибує на мене, і вона здригається.

— Вайолет, — шепоче Міра, хитаючи головою. — Я не хотіла, щоб ти... Пробач.

— Перетвориться на що? — запитую я.

На думку спадає лише один варіант.

Міра дивиться на Ксейдена.

— Даси нам хвилинку?

— Залишайся. — Я притуляюся до нього, допоки мої думки крутяться.

— Ні, — відповідає Ксейден Мірі.

— Перетвориться на венінку? — висловлюю здогад я.

Міра міцно стискає губи.

— У наших храмах ти не знайдеш жодних записів, — повільно кажу я, відчуваючи важкість у грудях.

— Бо вони ніколи не намагалися посвятити тебе, — запевняє Бреннан, дивлячись на нашу сестру.

— Вони це зробили. — Я мляво киваю. — Просто це сталося не тут. Вочевидь вони відвезли мене до Аннбрієлю. Це пояснює, чому, на твою думку, моє волосся виросло таким чином, і ті дивні речі, які жриця сказала мені перед тим, як розрізати мені руку.

— Ні. — Бреннан береться руками в боки. — Тато вважав тебе досконалою, і він казав, що батьки, бувало, посвячували своїх немовлят служінню певному божеству, коли вважали, що дотик бога допоможе цій дитині... — Він раптово стуляє рота.

Мій живіт судомить.

— Вони намагалися зміцнити мене, віддавши Данні?

— Навіть близько ні. Мама ніколи не була релігійною, — стверджує Бреннан. — А ти ніколи не потребувала зміцнення.

«Я не впевнена, що коли-небудь пробачу йому те, що він зробив з нею».

О боги. Вони ніколи не бачили драконів, доки не прибув наш рій.

— Це не мама мене брала. — Очі печуть від усвідомлення несподіваної зради. — Це тато забрав. — Жахливий сміх виривається з мого горла. — Ось чому він розповів тобі цю маленьку частину історії, Бреннане. На випадок, якщо тобі потрібно буде скласти її докупи. Ось чому він відправив мене туди за тими книгами. — Я дивлюся на Міру. — Не думаю, що хтось із нас насправді знав наших батьків. — Я кліпаю. — Тому ти така відсторонена останнім часом? Чому ти постійно дивишся на мене так, ніби у мене ростуть роги? Бо думаєш, ніби я можу перетворитися будь-якої секунди?

— Ні... Так... Можливо. Я не знаю. — Міра рушає до мене, але Бреннан перегороджує їй шлях.

— Що вона сказала? — запитує Бреннан у сестри. — Які саме слова жриці?

Міра крутить браслет, потім дивиться мені просто в очі.

— Вона сказала, що серце, яке б’ється для тебе... або всередині тебе... зробить неправильний вчинок з правильної причини, потягнеться до невимовної сили і стане темним.

Мої уста розтуляються.

— У ній чи для неї? — перепитує Бреннан.

— Хіба це не одне й те саме? — запитує Міра. — Вайолет ризикує перетворитися, і з такою силою, як у неї...

— Стійте, — каже Ксейден, і я повертаю голову в його бік. — Це не Вайолет. Це я.

— Ні! — кричу по зв’язку, а страх охоплює мене так міцно, що в голові паморочиться.

— Моє серце б’ється для неї, — каже він Мірі, навіть не здригнувшись. — І це я потягнувся до невимовної сили. Я перетворився. Я — темний володар, про якого вона попереджала твого батька. Я, а не Вайолет. Припини ставитися до неї, як до тягаря. Проблемою є я.

О чорт.

Міра дивиться то на нього, то на мене.

— Він жартує?

— Він не жартує, — зізнаюся я, мій голос ледь чутно. — Завдяки йому ми вижили в Басґіаті.

— Від грудня? — Її очі витріщаються, і вона витягає з піхов на стегні сильний кинджал.

— Ні! — Я заступаю Ксейдена. — Він стабільний.

— Він — венін! — Міра піднімає свій клинок.

— Мені не подобається, коли на Вайолет піднімають зброю. — Ксейден притискає мене до себе.

— Так це я небезпечна? — Міра перевертає кинджал, готуючись метнути, і сила вривається в мене. — Бреннане, ти...

— Не треба, — тихо просить брат.

Міра зупиняється і обертається на тон його голосу, розуміння проступає на її обличчі.

— Ти знав?

Погляд Міри перескакує з Бреннана на Ксейдена, тоді на мене. Біль і шок змішуються в смертельній комбінації.

— Він уб’є тебе, — нарешті каже вона мені. — Саме це вони роблять.

— Він не зробить цього. — Я вкладаю в ці слова всю свою впевненість, всю свою довіру.

— Я не зроблю цього, — присягається Ксейден. — І так, я стабільний, але все, що ми можемо зробити, — це сповільнювати просування.

Дихання Міри завмирає, а її очі зупиняються на мені.

— Ти приховала це від мене.

— Ти теж дещо приховувала від мене. — Мої нігті впиваються в долоні. — Дещо про себе, що я заслуговувала знати.

— Вона не збирається нікому розповідати про мене, — каже Ксейден.

Він пробив її щити?

— Ти добре її навчив. — Міра дивиться на нашого брата і, вклавши лезо в піхви, виходить геть. — Щасти тобі зберегти їй життя.

Двері грюкають за нею, коли вона виходить.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ П'ЯТИЙ

Як найбільша провінція, Тиррендор надає найбільше рекрутів для наших збройних сил. Однак сила Наварри не лише в тиррендорських солдатах, а й у найціннішому ресурсі провінції — таладіумі. Втрата його прирече Наварру на загибель.

«З тиррійської історії» капітана Фіцґіббонса,
повний звіт, третє видання

Минає два дні, а Міра нікому нічого не розповідає, тож я починаю вірити, що Ксейден мав рацію і вона не розповість, навіть якщо не розмовляє зі мною.

Наварра за крок до оголошення війни Тиррендору через те, що той кинув виклик Сенаріуму. Голден розташував війська вздовж кордону Калдиру, і ті просто чекають на наказ його батька, що спонукало Ксейдена припинити поставки таладіуму, доки король Таурі не підтвердить, що їхній альянс діє без Провінційного договору, а Аретійська ватага в Басґіаті залишатиметься в безпеці, що, однак, призупинило роботу кузні військового коледжу.

Єдиним позитивним моментом є те, що вдень я зі своїм роєм, а вночі — у ліжку Ксейдена.

Виявляється, Панчекові взагалі байдуже, хто де спить. Квінн теж проводить кожну ніч зі своєю дівчиною, оскільки Джекс якимось дивом перебуває тут.

Найкраща частина цілоденних занять професорки Трісси з рун — це прогулянки на свіжому повітрі в долині. Діра, що зяє в моїх грудях, здається трохи меншою, коли я припадаю до Терна.

А паскудна частина? Я гірше, ніж будь-коли, розбираюся в рунах. Коли я сиджу, схрестивши ноги в колі, яке утворив наш рій, переді мною на землі лежить понад десяток зіпсованих дисків із тренувальними завданнями — і це все мої помилки лише від обіду.

Кілька місяців тому я ледве давала раду з більш тонкими нитками магії від сили Андарни, але в Терна вони непокірні і їх важко відокремити. Недивно, що моя печать — це майже все або нічого. Терн нічого не робить наполовину, так само як і його сила.

— Це був Тейне? Бо я бачила дракона, що відлітав, перед перервою, — запитує Рі, ставлячи перед собою неохайну, але, без сумніву, ефективну рунувідмикач, поки професорка Трісса ходить по протилежному боці кола, перевіряючи роботи Нів і Брейґена.

Я киваю і втискаю кривобоку трапецію із чотирма нерівномірно розташованими вузлами і овалом зверху — який мені вдалося зробити схожим на яйце, — на тренувальний диск і загартовую руну. Дерево шипить і з’являється форма, випалена на диску.

— Мірі дали лише сімдесят дві години відпустки, що вочевидь більше, ніж керівництво може собі дозволити.

Розглядаю руну, морщачи чоло. З кожним днем фронт відступає все ближче до Дрейтуса, і довколишня атмосфера нагадує повітря перед грозою, заряджене неминучим кровопролиттям.

— Мені шкода, що ви не мали більше часу. — Рі обдаровує мене усмішкою, яку я називаю обережною. Це наполовину співчуття, наполовину заохочення і на сто відсотків будь-ласка-не-впадай-у-кататонію-знову.

Це стало фірмовим стилем нашого рою відтоді, як я позавчора з’явилася на заняттях.

— Принаймні ти побачила свою сестру, — каже Кет, яка сидить зі східного кінця нашого кола поруч із Марен, обома руками вимальовуючи в повітрі руну, якої ще не видно. — Я не бачилася із Сиреною вже кілька місяців.

Вона не переймається обережною усмішкою, і я, на диво, вдячна за це.

— Мені шкода.

Кажу це щиро. Кордин майже заблокований. Єдиний спосіб потрапити туди, не перетинаючи територію венінів, — через море.

— Я б сказала, що все гаразд, але ми обидві знаємо, що це не так. — Кет кладе перед собою руну-відмикач ідеальної форми. — Так само, як і те, що ти щойно спробувала, тому що це не відкриє... нічого.

— Будь чемною. — Марен скоса кидає погляд на Кет.

— Добре, що я досягаю успіху в іншому, — вичавлюю усмішку, що натякає: відвали.

Рідок пирхає, сидячи ліворуч від Рі, і, перш ніж я встигаю сказати йому, що я не це мала на увазі, Соєр штурхає його під ребра.

Професорка Трісса переходить до першокурсників, тож я готуюся до неминучого розчарованого зітхання, яке вона видасть, коли добереться до мене. Вона перебуває в поганому настрої після того, як провела більшу частину вчорашнього дня з Мірою, обговорюючи, які руни спрацювали, а які — ні в нашій проваленій місії. Поки що єдиний консенсус полягає в тому, що певні матеріали можуть переносити магію за межі Континенту, а інші — ні.

— Ця краща, ніж попередня. — Рі киває на мою руну й зблискує обережною усмішкою.

— Та де там...

Моє серце підскакує, коли контури крил відкидають тінь на південний край долини, а потім різко пірнають, бо Помаранчевий Булавохвіст приземляється на заході, неподалік від місця, де лежить Терн, вигріваючи на сонці свою луску.

— Якоїсь миті я перестану її шукати, правда?

— Можливо, — відповідає Терн.

Це так втішило.

— Дай-но я тобі допоможу. — Справа до мене підбирається Квінн.

— Я намагалася. Вона не хоче допомоги, — зауважує Імоджен, закінчуючи ще одну ідеальну руну.

— А може, вона не хоче допомоги від тебе, — воркоче Квінн солодкавим голосочком.

Правда.

— Дивно, враховуючи, що я тут одна з найкращих, — так само солодко відповідає Імоджен.

Вона, Кет, Квінн і Слоун — наші найсильніші, а Бейлор і Марен — на другому місці. Бодхі йде відразу слідом за Кет, але останні два дні він пропускав післяобідні заняття, і не мені його судити. До того ж мушу визнати, що приємно бачити групу, в якій не Дейн очолює клас.

— Що може бути проблемою. — Квінн переводить погляд на мене. — Важко прислухатися до порад того, хто займається рунами так довго, що вони стали для нього другою натурою.

— Так і є, — погоджуюсь я.

Тавровані вчаться роками. Коли вони потрапляють у квадрант, вони вже знають закономірності і їм потрібна лише магія.

— Мені подобається хід твоїх думок.

Квінн заправляє свої біляві кучері за вуха, потім тягнеться до мого диска.

— Не пригадую, щоб ти раніше із цим так мордувалася. Що сталося?

— Я завжди використовувала силу Андарни, — тихо зізнаюся я. — Сила Терна надто міцна, щоб розділяти пасма.

— Звучить логічно. Не схоже, щоб Мельґрен заморочувався, загартовуючи руни силою Кодага. — Квінн кладе диск на місце. — Можливо, тобі варто поводитися з руною енергійніше. Насправді заламувати кути, а не згинати. Не вмовляй її набути потрібної тобі форми — спробуй більш напористий підхід. Навіть агресивніший. Будь брутальною, коли ламаєш краї, сильно тягни, коли зав’язуєш вузли. — Вона імітує рухи.

— Сильніше? Грубіле? Я можу так зробити.

Я киваю, потім тягнуся до свого Архіву і висмикую пасмо сили Терна.

— Я впевнений, що можеш, враховуючи, з ким ти спиш, — дражниться Рідок.

Закочую очі і роблю так, як пропонує Квінн, примушуючи силу створити форму і зав’язуючи вузли з майже жорстким зусиллям. Коли я загартовую руну на диску, вона не ідеальна, але й не найгірша.

— Дякую.

— Нема за що. — Квінн усміхається, а потім перебирається навпочіпки назад до Імоджен. — Вони будуть безнадійно втрачені, коли ми залишимо їх у липні.

— Будуть? — глузує Імоджен.

Коли професорка Трісса переходить на наш бік кола, вона схвально киває Імоджен, потім Квінн, а тоді зупиняється над моїм диском.

— На крайній випадок зійде.

Це найвища похвала, яку вона дала мені у цей приїзд.

Через годину з іншого боку поля підходить Фелікс, його льотна куртка перекинута через руку.

Мені холоне в животі. Використовувати силу Терна — це одне, а орудувати нею — зовсім інше.

— Ходімо, — каже мені Фелікс, махаючи рукою в бік поля. — Тріссо, я забираю її до кінця дня.

Яка радість. Зводжуся на ноги і обтріпую ззаду траву.

— Феліксе, як думаєш, чи не час її підштовхнути? — запитує Трісса, натякаючи на запитання, про яке всі думають, але ніхто не наважується поставити.

— Гадаю, краще зараз, ніж на полі бою, — відповідає Фелікс, вже відходячи. — Ходімо, Сорренґейл, — додає він. — Може, ти і втратила свою маленьку Іридку, але в тебе все ще є Терн.

— Я збережу твої диски, — запевняє мене Рі.

— Дякую.

Згрібаю свою льотну куртку і хапаю речі, а потім наздоганяю Фелікса.

— Я не втратила її. Вона сама пішла.

Не знаю чому, але формулювання має значення.

— Тим більше причин вправлятися. — Він крокує до свого Червоного Мечохвоста. — Якщо Іриди не прийдуть нас рятувати, то тобі краще бути готовою. Достатньо ще одного Джека Барлоу — і вони не просто наблизяться до Дрейтуса — ми матимемо венінів на самому порозі.

Так. Сфери захищають нас, але вони не безвідмовні. І мені варто перестати шукати дива. Леотан запалив вартовий камінь. Усе, що я можу тепер контролювати, — це тільки себе.

— Я не збираюся панькатися з тобою, як інші, коли війна грюкає в наші двері. Уся ця підготовка нічого не варта, якщо ти не можеш виконувати накази, — вичитує Фелікс. — Твоя нездатність зробити це під час атаки ледь не коштувала життя цивільним, коли ті тіла віверн проламували мури. — Він розчаровано супить брови. — Із твоєю командиркою вже поговорили. Ви правильно зробили, що відійшли подалі від мурів, але вам слід було негайно повернутися на свій пост і перехопити цих віверн, а не ризикувати життям біля храму.

— Там під загрозою були цивільні.

Мій хребет дерев’яніє.

Фелікс на мить замовкає.

— Ти коли-небудь замислювалася над тим, що їм би там нічого не загрожувало, якби не ти?

Я кліпаю, а горло мені стискається.

— Бо вона полює на мене?

Він киває, а потім продовжує швидко йти до наших драконів, залишаючи мене підстрибом поспішати за ним.

— Твій рій повинен знати свої межі. Ти не просто курсантка, і тому вони повинні зрозуміти, що не можуть кидатися за тобою, коли ти робиш помилки, — тут чи на островах. А поміж тим, ти пішла на невиправдані ризики, а Ріорсон залишив свій пост заради тебе. Ми програли б, якби Ірид не запалив вартового каменя.

Від почуття провини мені млоїть в животі.

— Я розумію.

— Добре. Є що нового про вашу сутичку за мурами? — запитує Фелікс.

— Я розщепила блискавку надвоє. — Піднімаю підборіддя, а перед нами стоїть Терн. Рана на його стегні покрилася струпом і заживає зі швидкістю, якій я заздрю. — І не в хмару. А з неба.

Феліксові сріблясті брови стрибають догори.

— Але ти вразила ціль?

Киваю.

— Обидві.

— Добре. — Він випинає нижню щелепу із задоволеною усмішкою. — А тепер покажи мені.

Коли ввечері я нарешті повертаюся до маєтку Ріорсонів, мої руки немов чужі, кожна нитка мого однострою просякнута потом, а права долоня вкрита пухирями.

Але я вмію орудувати блискавкою.

І роблю це наступного дня, а потім ще наступного дня.

— Від стану прикутості до ліжка ти відразу переходиш до стану вигорання, — бурмоче Бреннан після того, як утретє за три дні закінчує відновлювати м’язи моєї руки. — Ти не можеш знайти золоту середину? — Його голос відлунює в порожній залі засідань Асамблеї.

Майже всіх офіцерів Аретії відіслали на застави, включно із членами Асамблеї. Якби Бреннан не був потрібен, щоб керувати цим місцем, коли Ксейден відсутній, він би теж пішов.

— Мабуть, що ні. — Я піднімаю руку з краю довгого столу і згинаю пальці. — Дякую.

— Треба дозволити цілителям доглядати за тобою і подивитися, як швидко ти оговтаєшся, щоб зробити це знову. — Брат потирає перенісся і сідає назад у крісло.

— Спробуй. — Обсмикую рукав свого однострою. — Але завтра я знову буду там. Я і так уже взяла забагато вихідних. — Теофанія не збирається здаватися лише тому, що аретійські сфери на місці.

— Якби я міг зносити вид твого болю, я б серйозно подумав про це. — Бреннан опускає руку. — Що ти збираєшся робити, коли повернешся в Басґіат? Я не можу літати по вісімнадцять годин щоразу, коли ти знову потрапляєш у халепу.

— У мене залишився ще десь тиждень, щоб з’ясувати це. — Я морщу чоло. — Думаєш, ми полетимо, якщо Таурі не підтвердить, що не спалить це місце, як шість років тому?

Усе більша частина мене не проти залишитися.

Мені подобається спати поруч із Ксейденом уночі і прокидатися вранці від відчуття його губ на своїй шкірі. Мені подобається, що в нас тут усе так просто, і мені дуже подобається, що генерал Аетос не ховається за кожним рогом, шукаючи причин, щоб зробити нас нещасними. Але найбільше мені подобається, що останніми днями Ксейден став більше схожий на себе. Іноді він все ще крижаний, але від нього також віє спокоєм і цілеспрямованістю, і вперше я не просто мрію про наше майбутнє тут.

Я бачу його.

— Утримувати загін курсантів Басґіату ускладнить... — починає відповідати Бреннан.

— Ти мудак! — Бодхі вривається в кімнату, шарпаючи за ґудзики свою льотну куртку.

— Це не нова інформація, — відказує Ксейден, зриваючи з голови льотні окуляри і прикипаючи до кузена таким поглядом, якого я не побажала б і найлютішому ворогові.

Ксейденове волосся розвіяне вітром, мечі пристебнуті до спини, але я не бачу крові — хоча він і не повністю повернутий до мене, ще й стоїть у протилежному кінці кімнати.

— І відповідь — ні. Припини діймати мене.

Бреннан піднімає до мене брови, а я знизую плечима. Фіґ його знає, про що вони сперечаються.

— Тобі потрібен кожен вершник, до якого ти можеш дотягнутися, — стверджує Бодхі. — Я міг би очолити заставу...

— Ні. — Ксейден заграв жовнами.

— ...або патрулювання Дрейтуса, який, як ми обидва знаємо, от-от впаде... — Руки Бодхі стискаються в кулаки.

— У жодному разі. — Тіні клубочаться навколо черевиків Ксейдена. — Ти не можеш просто забрати Куїра і піти з коледжу, бо вирішив, що вже цілком освічений. Ти мусиш закінчити навчання.

Стривайте. Бодхі хоче кинути навчання?

— Хто сказав? — Бодхі виклично дивиться на брата.

— Окрім Емпіреїв і всіх писаних правил? — Тіні поширюються. — Я!

Бодхі струшує головою.

— Якби це було так важливо, щоб я закінчив навчання, ти не витягував би щодня мене з класу.

— Бо мені потрібно, щоб ти знав, як перебрати на себе владу! — гаркає Ксейден.

— Бо я тепер перший у черзі? — Кожне слово Бодхі бринить сарказмом.

— Так! — Тіні розширюються до стін.

— Ксейдене? — У мене холоне в животі.

Ксейден дивиться в мій бік, потім робить глибокий вдих і звільняє плечі.

— Відповідь — ні, Бодхі.

— Я не твій запасний план. — Бодхі відступає на два кроки, потім дивиться через стіл на нас із Бреннаном, а тоді переводить погляд на Ксейдена. — Ти — герцог. Я — вершник. Так було завжди, поки наших батьків не стратили. Я стоятиму поруч із тобою і буду твоєю довбаною правою рукою до кінця нашого життя, але якщо ти хочеш, щоб член нашої сім’ї зайняв це місце, — він вказує на трон, — тобі краще тримати своє лайно при собі.

Бодхі виходить з кімнати, не сказавши більше нічого.

Але він хотів, щоб я почула кожне його слово.

Під ребрами в мене розгорається біль. Ось чому Ксейден тут такий спокійний, такий цілеспрямований. Він розставляє фігури на місця, готує свою заміну. Він прийняв інше майбутнє, ніж те, яке я уявляю собі, коли ходжу цими залами і продовжую шукати всі можливі шляхи його зцілення.

Ксейден міряє кроками простір уздовж столу, а Бреннан відсувається, і його стілець скрипить об підлогу помосту.

— На столі в кабінеті лежить стос паперів, які потребують твого підпису, — каже Бреннан, переймаючи Ксейдена. — А це тобі. — Він дістає з передньої кишені два листи і передає їх. — О, і я хотів би знати, чому король Девереллі назвав мою сестру твоєю дружиною у своїй останній пропозиції.

— Я б сказав, що це довга історія, але насправді це не так. — Ксейден усміхається куточком рота і бере листи.

Боги, я люблю цю зарозумілу, порочну, сексуальну усмішку. Як, на його думку, я маю жити, не бачачи її щодня?

— Гаразд. — Бреннан хитає головою і виходить із зали.

— Як минув твій день, кохана? — запитує Ксейден, зламуючи воскові печатки на обох пергаментах.

— Це те, чим ти займаєшся? — запитую я, нахиляючись над столом. — Готуєшся до власної смерті?

— Мій був цікавий. — Ксейден залишає моє запитання без відповіді і читає перший лист, потім хмуриться над другим. — Вилетів до скель, щоб перевірити, як проходить евакуація, яка йде повільніше, ніж ми розраховували. — Його очі зустрічаються з моїми, коли він ховає листи в кишеню і піднімається сходинками. — А тепер Мельґрен попереджає мене, щоб я не летів у бій, інакше ми програємо — лише на кілька днів запізнився з цим попередженням, але верховна жриця храму Данни написала, що Данна ставиться до тебе і Ріаннон з пошаною і що вона в боргу переді мною і відробить мені будь-яку послугу, яку я вважаю за потрібне. — Ксейден відсуває стілець Бреннана убік, потім спирається на край столу обличчям до мене. — То як минув твій день?

Він хоче обмінятися люб’язностями? Чудово.

— Я читала книгу про появу венінів. Майже вдалося розщепити блискавку на три частини, але моя точність була сумнівною. На дві вдається досить надійно. А ще мені вдалися руни, які одночасно загартовують поверхні, — я вигинаю брову, — і розм’якшують їх. То що, ти готуєшся до власної смерті?

— Так. — Ксейден засовує руки в кишені. — Але я не приймаю поразку, якщо ти про це думаєш. Я не відмовлюся від жодного дня, проведеного з тобою. Я не здамся без бою.

Дні. Не тижні, не місяці і аж ніяк не роки. Мене охоплює раптове бажання ніколи більше не спати, використовувати кожну хвилину з ним.

— Хочеш піти посидіти на даху?

— Я мав дещо інше на думці. — Він дивиться на трон.

— Так, прошу. — Я повертаю зап’ястям і зачиняю двері, використовуючи дрібну магію, а потім замикаю їх.

Ксейденова усмішка миттєво пробуджує спогади.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ ШОСТИЙ

Якщо Тиррендор негайно не відновить постачання таладіуму, наслідки будуть жахливими не лише для провінції, а й для всього Континенту. Це не прохання — це наказ вашого короля.

Офіційний лист Його Величності короля Таурі Мудрого до Його Милості лейтенанта Ксейдена Ріорсона, шістнадцятого герцога Тиррендорського

Я стою в полі перед Дрейтусом, оточеним засніженими вершинами гір і, хоча не повинна, ступаю перший крок до міста. Я надто далеко. Я ніколи не дістануся до Терна, а він — мій єдиний шанс знайти її.

У небі над спіральною вежею спалахує битва, і крізь зловісні хмари, що нависають над каньйонами на півдні, прориваються обриси крил, перш ніж знову зануритися в темряву. Буря дарує мені єдину річ, яку я ніколи не можу собі дозволити, — надію. Дощ може зробити політ скалкою в дулі, але він дасть їй необхідну перевагу.

Уздовж високих мурів спалахує вогонь, і синє та зелене полум’я здіймається вгору, деручись на сторожові вежі, наче плющ. Лайно. Я мушу дістатися туди негайно. Я можу загасити його. Тіні щоразу перемагають полум’я. Мої кроки уповільнюються — і я зупиняюся.

Тіні?

Я не володію тінями. Ксейден володіє.

Моє тіло намагається рвонути вперед, побігти до міста, але я не повинна продовжувати бігти цим полем. Це завжди закінчується лише одним: Мудрець підносить мене в повітря...

Це сон Ксейдена. Усвідомлення пощипує потилицю.

Я уві сні Ксейдена.

Усвідомлення цього робить щось, що відчувається як клацання в потилиці. Раптом я більше не є його частиною, а він біжить попереду мене, одягнений у бойові обладунки.

— Ксейдене! — кричу я, перш ніж він встигає зробити з пів десятка кроків.

Він зупиняється, потім повільно повертається обличчям до мене на трав’янистому полі. Його очі розширюються, коли він мене зауважує, потім примружуються, бо він розглядається ліворуч і праворуч.

— Тебе не повинно бути тут.

— Це ще м’яко сказано.

Я швидким поглядом окидаю околиці. Поле безлюдне, але якщо цей сон схожий на всі його інші, то це ненадовго.

— Ти в небезпеці. — Ксейден хитає головою і прямує до мене. — І я не можу тебе захистити.

— Це не по-справжньому. — Я беру його крижану руку у свою і здригаюся. Я відчуваю це. — Чому ти не можеш втекти з цього місця? Що тримає тебе тут?

— Я, — відповідає Мудрець з-за Ксейденової спини.

Ксейден рвучко розвертається, тягнеться через плече до меча, який зникає, а я підходжу до нього збоку.

Мудрець відкидає каптур бордової мантії, відкриваючи неприродно молоде обличчя, яке переслідує мене — точніше Ксейдена — у снах, і посміхається, від чого його пересушена шкіра на шорстких губах репається. Вени на скронях пульсують багряним, коли він складає вузлуваті руки так, ніби це може бути ввічливою зустріччю.

— Це так мило з твого боку, що ти приєдналася до нас, володарко блискавок. — Мудрець нахиляє голову. — Чи мені слід називати тебе мандрівницею снами?

Мої губи розтуляються. Кошмари Ксейдена моторошно влучні.

— Нам треба йти, — шепочу я.

— Він не може. — Посмішка Мудреця ширшає, і він піднімає кістляву руку.

Ксейден підноситься і дряпає себе за горло.

— Прокидайся! — кричу Ксейденові.

— Я ж казав тобі, він не може. А я сподівався, що ти швидко вчишся. Яке розчарування, — мовить Мудрець, а потім, як змія, звужує очі на Ксейдена. — Ти втратив те, що я хотів, але ти приведеш її, — вимагає він.

— Ніколи, — сипить Ксейден крізь горло, а його ноги відриваються від землі.

— Не хвилюйся, — каже Мудрець із кривою усмішкою. — Я буду більш милосердним вчителем, ніж Теофанія.

Страх пробігає по моєму хребту, і я тягнуся по силу...

Зупинись. Це сон. Це все несправжнє. Йому вистачає повітря. Він чудово дихає у нашому ліжку. Я мушу прокинутися, але це станеться тільки тоді, коли Мудрець вдарить.

Його меч заноситься наді мною...

Біль. Мені потрібен біль. Я тягнуся до стегна, але намацую лише гладеньку поверхню шкіри.

— Мені остогидло чекати, — гарчить Мудрець. — Годі гратися в цю дріб’язкову гру. Може, ви й підняли свої сфери, але вони вас не врятують. Ми маємо перевагу, і якщо ти не приведеш її, то вона прийде сама. — Він стискає кулак, і Ксейден хрипить. — Усе просто, мандрівнице снами. Або ти йдеш, або вона помре.

Хто вона?

Це сон, нагадую я собі, і якби він був моїм, я була б озброєна.

Ковзаю рукою по стегну і намацую руків’я кинджала. Перш ніж встигаю переглянути свій план, я висмикую його.

Очі Мудреця розширюються від вигляду полірованої дерев’яної ручки, але я вже замахуюсь ним на свою руку. Лезо впивається в мою шкіру...

Я підстрибую на ліжку і хапаю ротом повітря, нестямно кліпаючи, щоб розвіяти марево кошмару, а за вікном спальні починає світати.

Ксейден.

Його спина вигнута дугою поруч зі мною, голова закинута назад від болю, а він напружується, щоб ухопити ковток повітря.

— Прокинься! — Я накладаю обидві руки йому на груди і натискаю тілом і розумом. — Ксейдене! Прокинься!

Його очі рвучко розплющуються, і він падає на матрац, а серце калатає під моїми пальцями.

— Це був лише сон. — Я переношу свою вагу, щоб опуститися навколішки поруч із ним, а потім відкидаю його волосся з липкого чола. — Ми в Аретії. У твоїй кімнаті. Тільки ти і я.

Ксейден кілька разів кліпає на мене, а потім повільно видихає.

— Це здається набагато кращим сном. — Його рука лягає на моє стегно, а серце сповільнюється, коли він дивиться на мене. — Ти була там.

— Еге ж, — киваю, проводячи пальцем по шраму над його серцем.

— Я бачив, як ти витягнула кинджал. Я знав, що ти була там. Такого ніколи раніше не траплялося. — Він сідає, наближаючи до мене своє обличчя.

— Я... — Як би це пояснити? — Ти знаєш, я вже вкотре усвідомлюю, що це сон, але вперше я зрозуміла, що це був твій сон, а не мій. Щойно я це зрозуміла, я стала собою, окремою від тебе. — Мої брови супляться. — Я просто не знаю як.

— Здається, ти досить швидко це зрозуміла. — Ксейден вивчає моє обличчя.

— Я не повинна була цього робити. — Мій голос стихає до шепоту. — Андарна пішла.

Його великий палець гладить верхню частину мого стегна.

— Можливо, сила пішла, але здібності ще залишилися.

— Терне? — тягнуся я по зв’язку.

— Я стикався із цим стільки ж разів, скільки і ти, — відповідає той хриплим зі сну голосом.

Не допоможе.

Перш ніж я встигаю поринути у свої думки, хтось стукає у двері.

Занадто рано для чогось позитивного.

— Не на добро воно.

— Атож. — Ксейден відкидає ковдри і прямує до дверей у самих лише піжамних штанях, а я тягнуся до шафи. — Ґарріку? Паскудний маєш вигляд.

Що Ґаррік може робити тут о такій порі? Хапаю халат, накидаю його на бавовняну нічну сорочку і поспішаю до Ксейдена.

Він не жартує. Ґаррік побитий, як на квасне яблуко. З його волосся крапає кров, а ліве око швидко розпухає від, схоже, свіжого удару. Замість мечів він несе на спині масивний щит, розмір і вага якого мене б точно розчавили.

— Ми були в патрулі, коли вона нас знайшла. — Погляд Ґарріка ковзає в мій бік, і від миттєвого жалю, що наповнює його вціліле око, мені зводить шлунок. — Я був недостатньо сильним. Або недостатньо швидким. Вона зірвала нас просто з неба, як пару голубів у бурю.

— Хто? — запитує Ксейден, підхопивши друга під руки, коли той хитнувся.

— Їхня володарка блискавок, — відповідає Ґаррік. — Вона відпустила мене, щоб я передав послання.

Теофанія.

— Мені? — запитує Ксейден, насупивши брови.

— Вам обом. — Ґаррік відступає на крок, а потім вивертається зі щита. — Веніни дійшли до стін Дрейтуса. Вона сказала, що, якщо це недостатня загроза, у тебе є п’ять годин, щоб привести Бодхі та Вайолет, або вона помре. — Він кидає на мене погляд.

«Ти прийдеш або вона помре».

Хіба не так сказав Мудрець? Але чому Бодхі? І що то за «вона» має бути...

Ні. Я хитаю головою, і мені зводить шлунок. Не може бути, щоб Іриди дозволили здійняти руку на Андарну, якщо Андарна все ще на Континенті.

— Хто... — починає було Ксейден, потім замовкає і дивиться на щит Ґарріка. — Трясця.

Я теж кидаю погляд на щит, і мені в грудях усе холоне.

Це не щит, це зелена луска, яка точно відповідає відтінку моїх обладунків. Не Андарна... Тейне.

Теофанія схопила Міру.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ СЬОМИЙ

Але ще важче, ніж забрати життя, не робити нічого, поки хтось інший гасне поруч із тобою. Дивися вперед, Міро.

«Книга Бреннана», сторінка 71

— Ми летимо до Дрейтуса. Вони нападуть, щойно отримають те, що хочуть.

— І залишимо Сорренґейл помирати?

— А хто сказав, що вона взагалі ще жива?

Голоси озброєних вершників, що сперечаються, розпливаються, а я стою між Ксейденом і Бреннаном біля центру помосту, дивлячись на оновлену карту на стіні зали засідань Асамблеї.

— Тисячі людей піднімаються на перевал з міста. Якщо Дрейтус впаде, вони всі загинуть.

— У нас там дислокується ватага із шести драконів...

— Тепер десяти, коли фронт продавлено.

— Не забувай про дріфт «Нічні крила».

— Супроти сотень віверн?

— І щонайменше десятка темних володарів.

— Хто б не пішов, він не повернеться звідти.

— Тоді відправте нас.

— Ми курсантів у бій не відправляємо!

— Це наші дракони розбудили нас. Кінець балачок. Ми йдемо!

Я майже нічого з того не чую. Тільки одна думка має значення: Теофанії набридло чекати на мене, у неї є Міра.

У неї моя сестра.

І наші з нею останні слова були промовлені в гніві.

Страх загрожує прогризти собі шлях крізь лють, що кипить у моїй крові, і я борюся, щоб не допустити його. У Міри немає часу на мій страх. До Дрейтуса чотири години польоту, і якщо ми не вирушимо в найближчі пів години, то запізнимося — не лише для Міри, а й для тисяч цивільних.

Як це сталося? Різка червона стрілка на карті простягається від того, що колись було східним фронтом, просто до Дрейтуса. За останню добу веніни просунулися вперед, ігноруючи все інше на своєму шляху, зосередившись на цій єдиній цілі, тоді як доступніші, схожі за розмірами міста залишилися недоторканими.

— Не всі печаті однакові. Я знаю, що вона Майстер, але чи сильніша вона за тебе? — Бреннан схрещує руки, стоячи праворуч від мене, поки інші продовжують сперечатися.

— Так, — відповідаю я.

Немає сенсу брехати.

— Пішовши туди, ми потрапимо в пастку. — Його погляд зупиняється на прапорці, що символізує Дрейтус.

— Полетівши, а хто сказав, що ти підеш? — заперечую я.

Простір між прапорцем і скелями Дрейлора здається неймовірно малим для такої кількості людей, а підйом — пекельним. Не всі витримають.

— Вона і моя сестра теж, — каже Бреннан.

Це правда.

Ксейден мовчки стоїть перед троном, схрестивши руки і вивчаючи поле на північ від Дрейтуса, де Теофанія зажадала нашої зустрічі.

— У нас недостатньо вершників, щоб повернути Міру, захистити Дрейтус і прикрити перевал.

— Маєш рацію. — Бреннан зітхає і уважніше розглядає карту. — Нам доведеться визначити пріоритет. Ну, може, два.

Ксейден киває.

— Ми не можемо просто залишити людей помирати, — протестую я.

Суперечки між курсантами та офіцерами стають дедалі запеклішими, а яма в моєму шлунку поглиблюється. Я повинна бути зі своїм роєм, але побий мене грім, якщо буду терпляче стояти і чекати, поки інші вирішать долю моєї сестри.

— Що б ви зробили, якби це були ваші громадяни по той бік кордону?! — кричить Кет через усю кімнату, де стоїть у строю наш рій в позиції «вільно». — Чи ви тепер міркуєте як справжні наваррці, коли надійно сховалися за своїми сферами?

Пихатий капітанчик відгавкує Кет щось у відповідь, чого я не чую через гамір, і Слоун кидається в атаку. Я ледь не перестрибую через стіл, але Дейн встигає першим, обхоплює Слоун за талію і тягне назад, хоча вона виривається, як кішка. Щойно Дейн ставить її на ноги, на нього обрушуються її кулаки, і я здригаюся, коли він дозволяє вдарити себе двічі, перш ніж схопити її зап’ястя і низько нахилитися до неї. До Слоун доходить усе, що він каже, бо вона коротко киває, потім відповідає лютим поглядом і повертається до строю, де на неї чекає Рі з чимось, схожим на дошкульне вичитування.

Дейн піднімає на мене брови, а я скроюю вибачливу гримасу, перш ніж він рушає до Бодхі.

— Як довго ти збираєшся дозволити їм битися? — запитує Бреннан, дивлячись на Ксейдена.

— Допоки мій офіцер-тактик не запропонує план, який не змусить мене обирати між цілями, — відповідає Ксейден. — Те, що вони горлопанять, не робить їхні аргументи менш обґрунтованими.

— Я не можу гарантувати два пріоритети, не кажучи вже про три. — Бреннан міцно стуляє губи.

— Спробуй і будь вірний своїй репутації, — наказує Ксейден.

Бреннан лається, потім оглядає залу.

— Мені потрібні Тевіс і Каорі! — кричить він. Обоє чоловіків швидко відокремлюються від натовпу і пробираються до Бреннана з боку помосту. — Ви були на Дрейтусі? — запитує він Каорі.

— Одного разу. — Професор киває.

— Чи можете ви створити для мене приблизну проекцію місцевості?

Каорі піднімає руки — і над столом з’являється тривимірна проекція.

Дрейтуса та його прилеглих околиць. У кімнаті западає тиша, коли Бреннан нахиляється вперед, спершись долонями на стіл, щоб розглянути зображення, а Ґаррік показує, де стоять наші поточні захисні лінії. Завдяки Бреннану зникли рана на його голові та синець під оком.

Місто розташоване на південно-західному краю долини поміж хребтами, яка простягається на кілька десятків кілометрів. З усіх боків воно оточене вершинами, і дістатися до нього можна лише через звивисту низку інших долин, західну річку, що тече на південь до Арктильного океану, або повітрям — яке контролює Теофанія завдяки своїй печаті. І якщо повідомлення Ґарріка точні, східне поле теж їхнє.

— Які б розрахунки ви не робили, просто знайте, що я поїду з Вайолет, — каже Ксейден.

— Хто б сумнівався, — зітхає Бреннан.

Мої груди стискає лещатами, що розчавлять і дракона.

— Ти ризикуєш своїм життям.

— Це ризиковано, щойно ти перетнеш межі сфер, а ми обоє знаємо, що ти йдеш по Міру. Я краще буду поряд із тобою, ніж шукатиму тебе після того, як ти зникнеш. — Ксейден стискає щелепи.

— Теофанія не збирається мене вбивати, інакше вона б уже це зробила.

Я запам’ятовую топографію поля, передаючи інформацію Тернові. Між зубчастими вершинами, узліссями та низкою вертикальних скельних утворень уздовж західного краю, тут, властиво, утворилась природна бойова яма.

— Саме цього я й боюся, — відповідає Ксейден, коли входять Фелікс і професорка Трісса. — Є речі гірші за смерть.

— Чи не час нагадати, що Тиррендор не може дозволити собі втратити свого герцога через його намір, який фактично рівнозначний самогубству? — запитує Фелікс, прямуючи до передньої частини помосту разом із професоркою Тріссою.

— Я не маю наміру помирати, — відповідає Ксейден. — Панчек уже вирушив, щоб попросити підкріплення.

— Яке, як ми знаємо, Мельґрен не надішле. Мабуть, те пізнє попередження насправді було раннім попередженням про це, — заперечує Трісса, зберігаючи голос рівним і дивлячись то на мене, то на Бреннана. — Мені прикро за втрату вашої сестри, але Мельґрен уже оголосив цю битву поразкою, а він ніколи не помилявся.

У моєму горлі утворюється клубок завбільшки з провідник. Я не відречуся від Міри, як і від жодного з них.

— Вибір визначає наше майбутнє. Мельґрен бачив результат лише одного шляху. — Я дивлюся на Ксейдена. — На якому могло не бути трьох із таврами повстання.

— Курсантам належить шикуватись, а не планувати бій, — різко кидає мені Трісса.

Моя спина напружується, а руки хапаються за край столу.

— Вона залишиться при мені. — Голос Ксейдена опускається до смертельно спокійного тону командира крила, і він кладе свою теплу руку на мою. — Запам’ятайте це.

Комплімент і тиск, який він на мене чинить, не залишають мене байдужою.

— Я починаю розуміти послання про дружину, — бурмоче собі під ніс Бреннан, а потім дивиться на проекцію під іншим кутом. — Ми програємо, якщо візьмемо лише офіцерів.

— Жодних курсантів. — Фелікс хитає головою. — Не після того, що сталося останнього разу. Ми все ще ремонтуємо стіни, бо ті двоє вчинили безвідповідально. — Він дивиться на мене.

Ксейден дивиться в бік мого рою, його погляд затримується на Імоджен, потім на Слоун, а тоді на Бодхі.

— Зробите інший вибір — і отримаєте інший результат, — пропонує Ґаррік. — Їм доведеться потім жити з цим, тому нехай теж роблять свій вибір. Боги знають, як ми чинимо.

— Тільки добровольці. Першокурсники залишаються за сферами, — наказує Ксейден.

— Постав нас там, де ми тобі потрібні! — гукає Бодхі, потім дивиться на Дейна. — З дозволу нашого командира крила, звісно.

— Звісно, — погоджується Дейн.

Рі рахує кожну підняту руку, а руки підняли усі.

— Другий рій готовий.

— Цього не може бути, — не погоджується Трісса.

— Уже є. — Тон Ксейдена не передбачає заперечення. — Асамблея хотіла, щоб я був у цьому кріслі, тож тепер ви матимете справу з моїми рішеннями, допоки я буду в ньому.

— Ти ще не готова, — кидає Фелікс в мій бік цю образу.

— Навіть якби Дрейтус і мирні жителі, які втікають, не були під прямою загрозою, вона моя сестра. Я зроблю все можливе, щоб врятувати її. — Я піднімаю підборіддя.

— Наша сестра, — виправляє мене Бреннан, вивчаючи мене поглядом з-під лоба. — А це означає, що темна володарка знає про нас набагато більше, ніж ми про неї.

Ксейден дивиться у хвіст мого рою, де стоять Бодхі з Дейном.

— Ґарріку, скажи мені, якою саме була її вимога. Навіщо їй Бодхі?

— Я не знаю. — Ґаррік шкребе щетину на підборідді. — Вона сказала привести Вайолет і твого брата, і вони дозволять Дрейтусу стояти.

Стояти чи жити? Анка теж стояла, коли веніни вийшли з неї.

Ксейден напружується.

— Вона сказала «брат»?

Ґаррік киває.

— Усі знають, що ви виросли разом.

— Це, безумовно, найшвидший спосіб знищити династію правителів Тиррендору, — зазначає Трісса.

— Так... — Між бровами Ксейдена залягають дві складки, а його уста напружуються.

— Про що ти думаєш? — запитую я.

— Венінам начхати на спадкоємність.

— У тебе є інший, хто називає тебе на ім’я, — встрягає в розмову Сґейл, і її слова гостріші за зуби.

— Інший? — хмурюся я. Єдиною людиною, яка могла б претендувати на цей титул, був Ліам.

Зачекайте.

Під час нашої найпершої зустрічі вона не вбила мене, але й не досягла своєї мети з порятунку. Мені холоне в животі.

— Їй потрібен Джек.

— Це моє припущення. — Ксейденів погляд перебігає на Каорі, який зосереджено дивиться на свою проекцію, а потім перескакує на Ґарріка. — Не хочеш трохи прогулятися? — тихо запитує він.

Ґаррік дивиться на Каорі, а потім киває.

— Використай мене, — шепочу я Бреннанові, щоб Ксейден не почув. — Щойно я врятую Міру, я займу позицію між перевалом і Дрейтусом. Якщо віверни прорвуться повз мене, я зможу бити в обох напрямках.

— Точно. — Очі Бреннана заплющуються. — Усі, крім нас сімох, геть. Негайно! — наказує він, і його голос лунає в кімнаті. — Залишайтеся в коридорі для швидкого виклику.

— У нас немає на це часу, — заперечує Фелікс, коли натовп виходить у коридор.

— Ти є тією змінною, якої мені бракує, і, що ще гірше, ти робиш нею і Ріорсона. — Коли зал засідань Асамблеї порожніє, Бреннан переводить погляд на мене.

Я відступаю на крок.

— Не второпала...

— Ступай обережно, — застерігає Ксейден.

— Для початку, ось це. — Бреннан дивиться на мене, вказуючи на Ксейдена, і я не думаю, що він говорить лише про цю дискусію. Він жестами показує на проекцію. — Вайолет, обери одну ціль, щоб перемогти.

— Люди помруть, якщо ми виберемо лише одну. — Моє серце починає калатати.

— Так, — киває Бреннан. — Ласкаво просимо до керівництва.

— Чому я? — Дивлюся на проекцію.

Міра має бути на першому місці, але думка про те, що ми залишимо цивільних вмирати від висушування, а наших власних вершників і льотчиків помирати разом з їхніми драконами та грифонами, нестерпна. Занадто багато факторів, щоб збагнути. Ліама вбили у битві. Мама пожертвувала собою. Трейґер загинув... випадково. Бути відповідальною за смерті тисяч?

— Бо я не думаю, що ти зможеш, — м’яко відповідає Бреннан. — Теофанія знає, що ти намагатимешся врятувати всіх, як у Рессоні, чи в храмі Даний, чи в Басґіаті перед тим, як мама... — Він ковтає слину. — Ось чому ми зазнаємо поразки. Бо ти обиратимеш усіх замість себе, а він обиратиме тебе замість усіх.

Мені холоне під сонячним сплетінням.

— Ти граєш нечесно, — відповідає Ксейден, понижуючи голос.

— За всі роки, що ми знаємось, я ніколи не чув, щоб ти сперечався про чесність. — І Бреннан зводить на мене вказівний палець. — Доведи, що я помиляюся, щоб ми змогли повернути нашу сестру, Вайолет. Єдиний спосіб вийти з пастки, яку розставила для тебе ця темна володарка, — це якщо ти не потрапиш у неї. Одна мета. Один шлях. — Він піднімає брови, і слова поцілюють мені просто під дих.

Терн миттєво вибрав би одну.

Андарна вибрала б їх усі.

Але її більше немає.

Яка мета має найбільший вплив? Якщо відкинути Ксейдена. Дрейтус протримається лише доти, доки ми зможемо його захищати. Те саме стосується перевалу. А якщо я врятую Міру, є всі шанси, що Теофанія...

Це не про Міру. Вона полює на мене.

— Теофанія. — Я глибоко вдихаю. — Думаю, що я убила б Теофанію.

— Я вражений. Цього не було в моєму списку. — Стіл рипить, коли Бреннан сідає на його край. — А якщо курсантку Сорренґейл викрадуть під час виконання завдання?

Біля ніг Ксейдена розповзаються тіні.

— З Бодхі вийде чудовий герцог.

— Принаймні одного з вас можна навчити. — Бреннан потирає шрам на долоні. — Ти довіряєш командирці свого рою цього разу, що вона втримає позицію? — запитує він мене.

— Готова закластися життям, — миттєво відповідаю я.

— Гаразд, — киває Бреннан. — У мене є одна ідея. — Він дивиться на нас усіх по черзі. — Я відімкну зброярню. Тріссо, нам потрібен твій тайник із рунами та наконечниками стріл із маорзиту. Ксейдене, треба, щоб ти повірив Вайолет, що вона не дасть себе вбити. — Він не чекає відповіді Ксейдена, а звертає свій пильний погляд на мене. — І найголовніше: ти повинна зрозуміти, що не можеш врятувати всіх і не можеш відхилятися від власних наказів.

Я зроблю все можливе, щоб урятувати Міру.

— Добре.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ ВОСЬМИЙ

Більшість курсантів вважає, що на шлях адепта їх виведе вміння переказувати історичні факти, однак насправді вміння спостерігати і переказувати такі факти відрізняє бібліотекарів від писарів.

Посібник полковника Дакстона
«Як досягти успіху у Квадранті писарів»

Терн може долетіти до найближчого краю скель Дрейлора за дві години, але немає сенсу залишати Сґейл, Куїра та Марбха позаду, тому, коли ми досягаємо стелі польоту в три тисячі метрів, то майже не вкладаємося в крайній термін Теофанії.

Боги, якщо ми проґавимо, якщо ми запізнимося і вона вб’є Міру...

Моє горло загрожує перехопити спазм.

— Ми впораємося, — запевняє Терн, і ми в крутому піке спускаємося зі скель між водоспадом і переповненим людьми перевалом Медаро.

Тоді, восени, це був підступний, смертельно небезпечний підйом, а ми були курсантами. Я не можу собі уявити, як цивільні... діти... деруться цим підйомом.

— Ти погоджуєшся, що це пастка? — Слова вириваються, перш ніж я встигаю їх зупинити.

— Звісно, — відповідає Терн. — Але ти й так це знаєш. Інакше ми б обговорювали це останні три з половиною години.

Почуття провини впивається мені між ребра, тимчасом ми занурюємося в товстий шар пухнастих білих хмар.

— Не ганьби мене такими емоціями, — обурюється Терн.

— А як Сґейл ставиться до того, що я наражаю на небезпеку Ксейдена?

Я оглядаю хмари якомога пильніше, щоб виявити силуети віверн, але хмари дуже густі, а ми рухаємося надто швидко, щоб огляд був ретельним.

— Якби вона не погодилася, то досі була б в Аретії, а твій Темний розгулював би летовищем.

Чудова думка.

— Теофанія схопила Міру через мене. Це через мене моя сестра проходить через усе це.

— Ти наша володарка блискавок, і хоча твоє життя, можливо, має значення не більше, ніж життя інших вершників, але твоя печать має. Ти — зброя, і тобі доведеться навчитися приймати жертви інших заради твого імені, якщо ви хочете виграти цю війну.

Мене нудить.

— І ти думаєш, що я повинна була прийняти смерть Міри як жертву? — Ми прориваємося крізь хмари, і перед нами відкривається приголомшливий вид на поле.

— Якби я так вважав, я все ще був би в Аретії, а ти розгулювала б летовищем.

Моє серце холоне, коли я оглядаю краєвид. Східні поля, що прилягають до Дрейтуса, вкриті ордами сірих віверн, які тримають в облозі лінію драконів і грифонів, котрі розташувалися між вартовими вежами на мурах міста. Вони переважають нас у співвідношенні, яке я навіть не хочу підраховувати. Уперше я відчуваю полегшення, що Андарна вирішила піти. Бреннан геніальний, але здається, що це програшна справа.

— Наші розрахунки були хибні.

— Схоже, що так.

Проте жодна з віверн не кидається в атаку, коли ми спускаємося, і не перешкоджає щільному потоку евакуйованих, що плине із західних воріт міста.

— На скелях помічено Мольвіка, — попереджає Терн, розправляючи крила, аби сповільнити наш рух.

Довбаний Аарік.

— Якщо його вб’ють...

— Бачили, як він летів на південь, подалі від конфлікту. — Терн з огидою випльовує кожне слово.

Що, в ім’я Амарі, він міг робити?

— Втікати — це не схоже на Ааріка.

— І на Мольвіка теж.

Терн вирівнюється, коли ми наближаємося до північного поля, де я нарешті помічаю орду з десятка віверн, що чекають, тримаючи в облозі Тейне.

Вдих. Видих. Я змушую себе дихати. Неприродно тримати дракона в полоні.

Віверни сидять на важких ланцюгах, які обвивають хвіст Тейне, зв’язують його ноги і морду, а крила притискають до тіла, що б’ється в судомах. Кожна смужка металу вкрита його кров’ю, а декілька лусок розкидані по землі.

Перед ними стоїть Теофанія, її сріблясте волосся сяє, і вона приставила одне лезо до горла Міри, а інше — до її ребер.

Я міцніше стискаю луку і не можу сказати, чи це лють Терна, чи моя власна, але вона розтоптує до останньої краплі мій страх, сумніви і провину, доки в мені не залишається нічого, окрім гніву.

Як вона, стерва, посміла.

— Вона помре за це, — заявляє Терн, і його гучне приземлення сколихує зелену лугову траву, коли ми опускаємося метрів за п’ять перед Теофанією, яка вітає нас посмішкою...

Вона не осушила поле... поки що, але побила мою сестру на винне яблуко. Права частина обличчя Міри багряна і розпухла, на горлі — намисто із синців, з лівої руки скрапує кров, але льотна куртка приховує пошкодження. Червона туніка з довгими рукавами і штани Теофанії також не допомагають із цим.

— Згода. Подужаєш нести Тейне, якщо він не зможе летіти? — Я відстібаюся від сідла, поки інші приземляються обабіч Терна.

— Ні, якщо не запущу в нього кігті. — Терн гарчить із глибини горлянки. — Не залишайся на землі довше, ніж потрібно.

— Працюю за планом.

Залишивши сумку притороченою на спині у Терна, я поправляю сагайдак у шкіряному чохлі та арбалет у кобурі на спині, перевіряю, чи надійно захований мій провідник у кишені, а тоді спускаюсь на поле.

Достатньо Теофанії опустити руку на землю — і ми всі мертві.

— Я тут, як ти й хотіла.

Випростовую руки, і сила піднімається всередині мене, зігріваючи мою змерзлу від перельоту шкіру. Краєм ока я бачу, як Бреннан наближається зліва, а Ксейден і Бодхі заходять праворуч від мене.

— А ось і ти. — Вітер куйовдить довгу сріблясту косу Теофанії, від її усмішки репаються потріскані губи, а мій погляд вихоплює вени, що пульсують на скронях, і вицвілі залишки татуювання на лобі. — І все ж, здається, ти втратила свою Іридку. Як незручно.

— Ні, — белькоче Міра, а Теофанія міцніше стискає лезо і сильніше притискає його до горла Міри. Ще трішечки — і її шкіра трісне.

— Ш-ш-ш... Заговориш ще раз — і я заллю кров’ю твого дракона все поле, — шипить Теофанія на вухо Мірі, а інші тим часом підходять до мене.

Моя сестра не рухається, коли чоловіки стають по боках від мене.

— Відпусти їх.

Я вб’ю темну володарку там, де вона стоїть. Енергія гуде в моїх жилах, готова за першої нагоди завдати удару.

— Зберігай спокій, — каже Ксейден, коли ми підходимо ближче. Тіні в’ються на носаках його черевиків і тягнуться на південь. — Тримай себе в руках. — Він дивиться в бік приреченого міста.

Дотримання обіцянки, яку я дала Бреннану, означає не розглядатись, тож я не розглядаюсь.

— Зазвичай це я так кажу.

Відводжу погляд від Міри, зосереджуючись виключно на темній володарці.

— Ще ні. І четверо на одну навряд чи здається справедливим. — Теофанія дивиться на Бреннана, потім на Бодхі. — І я не просила нікого з вас бути присутніми.

— Ти ж вимагала братів? Наступного разу уточни, хто тобі потрібен, — вдаю я здивовану.

— І все ж ти не привела брата, якого він хотів, — зітхає Теофанія. — Бервін буде розчарований. — На лезі її ножа з’являється тонка смужка крові.

— Він уже в дорозі, — швидко кажу я.

— Бервін. — Ксейден напружується, і його погляд знову звертається на південь до міста. Саме там він має бути — на позиції, щоб урятувати якомога більше людей, — але він чітко дає зрозуміти, що не хоче залишати мене.

— Так. Звідси термін брат. — Теофанія дивиться на мене. — Я не зроблю з тобою помилок, яких Бервін наробив із Джеком. Той надто легко розтеревенив секрети свого Мудреця.

— Я не перетворюся. — Мої руки стискаються в кулаки.

— Перетворишся, — стверджує темна володарка так, ніби це вже доконаний факт. — Узагалі-то всього за декілька хвилин. Мені цікаво побачити, яким буде справжній каталізатор. — Її очі спалахують. — Порятунок сестри? Захист коханого? Банальна, але завжди популярна помста? Я ставлю на поєднання всіх трьох. — Її голова нахиляється, і вона притуляється щокою до маківки Міри. — До речі, час вийшов...

Моє серце закалатало, а з півночі шарпнуло поривом вітру.

— Він тут! — кричить Ґаррік.

Я дивлюся ліворуч і бачу Чрадха, який стоїть там, де ще кілька хвилин тому було порожнє місце. Його передня лапа стискає знайому вкриту рунами скриню. Вони зробили це, але вістря досі біля горла Міри, і я не відчуваю жодного полегшення.

— Покажи його мені, — наказує Теофанія.

Ксейден повертає голову, і тіні навколо його ніг тягнуться повз Бодхі.

Ґаррік злізає з дракона і повільнішими, ніж зазвичай, кроками підходить до скрині Райбстада, дістаючи з кишені ключ. Йому потрібно лише кілька секунд, щоб відчинити дверцята.

— А ось і він. — Теофанія усміхається, але я не ризикую відвести від неї очей, щоб перевірити, як там Джек, особливо коли у Міри такий вигляд, ніби вона от-от знепритомніє. — Залишилося тільки одне маленьке дільце, яке треба залагодити, і тоді ми почнемо.

— Він виснажений і ослаблений, — каже мені Терн. — Підвішений у повітрі, як це передбачено скринею, і на вигляд... заспокоєний. Я можу показати тобі своїми очима, якщо хочеш...

— Опис ідеальний, дякую. — Піднімаю підборіддя. — Ми із Джеком обоє тут. Наша частина угоди виконана, тому відпусти Міру та Тейне.

Бреннан, готуючись, згинає руки по боках.

— Ми так не домовлялися, — цокає Теофанія. — Я сказала, що ми дозволимо Дрейтусу вистояти, а не що твоя сестра виживе. — Її рот кривиться в садистській посмішці. — Перше, що ти маєш знати про нас, — це те, що ми обережні зі своїми словами. А друге... Ми ще й брешемо.

Вона черкає лезом по шиї Міри і перерізає їй горло.

РОЗДІЛ
П'ЯТДЕСЯТ ДЕВ'ЯТИЙ

Перші дракони пов’язували людей не без ризику для себе, бо, хоча вони явно володіли силою, їхні вершники додавали їм того, чого вони не могли терпіти, — вразливості. Багато драконів втратили своїх вершників в ім’я самозбереження.

«Жертва роду драконів»
пані майора Деандри Нейвін

— Міро! — Я зойкаю голосніше, ніж реве дракон, а з рваної рани на горлі моєї сестри бухає багряна кров.

Здається, що все відбувається одночасно, наче групою музикантів, яким дали команду до виступу.

— Настав час для гри, Вайолет. — І Теофанія кидає кинджал... у Джека.

Море сірих крил здіймається на півдні, а мої черевики гупають по полю.

Ксейден проектує потік тіней на Теофанію, але смуги летять на південь.

Що в біса таке? Немає часу думати. Я вже біжу до темної володарки, висмикнувши сильний кинджал, коли найближча віверна кидається й зриває Теофанію з землі — і та летить над моєю головою.

Міра звалюється на коліна в траву, хапаючись обома руками за смертельний поріз, і раптом ніщо інше вже не має значення. Ні помста. Ні Дрейтус. У моєї сестри залишилися лічені секунди.

Малеку, благаю, ні!

— Усе гаразд.

Мій голос зривається, я впускаю кинджал і кидаюся на землю, підхоплюючи Міру, коли вона падає. Кров тече крізь мої пальці, а я притискаю руку до пульсуючої рани на її горлі. Притискаю. Рану треба затиснути.

Не Міра. Я звертаюся до будь-якого божества, яке вислухає, і тисну сильніше, ніби можу змусити кров повернутися в її тіло. Моє дихання стає переривчастим, а жах перекриває потік кисню.

Міра дивиться на мене, її карі очі широко розплющені від шоку, і я змушую себе всміхнутися, щоб вона не зустрілася з Малеком у страху.

— З тобою все буде гаразд. — Я киваю, але моя голова смикається, а в очах розпливається.

— Геть! — Бреннан падає на коліна, і я ледве встигаю відсмикнути свою руку, перш ніж там опиняється його рука. — Ти житимеш, чуєш мене?

Він заплющує очі, і піт одразу ж виступає на його чолі, коли він схиляється над сестрою.

Хіба це взагалі можливо? Бреннан сильний, але я не можу пригадати жодного вершника, який би врятувався на полі бою з такою серйозною травмою. Міра обм’якає, і моє серце стискається, проте вона все ще дихає, незважаючи на кров, що фонтаном б’є з її шиї.

Усе довкола розпливається, і з усіх боків лунає гарчання. Я дивлюся вгору, а над нами носяться дракони, їхні лапи заповнюють усе небо, а потім вони опускаються в коло з віверн. Четверо сірих істот кидаються в атаку, із криком прокладаючи собі шлях у небо. Кинджали з хвоста Сґейл зі свистом розсікають повітря за метр над нами, і я кидаюся на Міру та Бреннана, а темно-сині леза проносяться так близько, що я відчуваю, як повітря обдає мою шкіру.

Ксейден зводить стіну тіні, відгороджуючи нас від бою, і я бачу, як праворуч Ґаррік висмикує кинджал венінки з віка скрині Райбстада, тим часом як Бодхі із силою зачиняє її.

Верески наповнюють повітря, і мені зводить м’язи, коли я озираюся через плече на непроглядну темряву.

— Терне!

Я не бачу його.

— Вони дохнуть, — каже Терн, і лють переповнює зв’язок.

Я сприймаю це як єдину хорошу ознаку на цьому полі та відкидаюсь на п’яти, даючи Бреннанові можливість дихати.

— Ну ж бо, ну, — бурмоче Бреннан, зосереджено насупивши брови, як звик було робити тато, але він сам ледь похитується і блідне на обличчі...

Це має спрацювати. Просто мусить.

Кров тече по шиї Міри, перетинаючи її шрам, і вона заплющує очі.

— Ти її не отримаєш, — шепочу я Малекові і присягаюся, що хмари злегка темніють на знак згоди чи, може, насмішки, а тим часом з півдня з величезною швидкістю наближаються двоє червоних драконів.

Зачекайте.

Чому вони відлітають з міста?

Я напружуюся, щоб ідентифікувати драконів. Тойрт? Візерунок розривів на її правому крилі безпомилковий, але це може означати...

О боги, Слоун тут.

О Ліаме, мені так шкода.

Мені стискає горло, коли я закидаю голову і шукаю в небі сіре, але там лише Тойрт і... Я кліпаю. Це Кет — дракон Дейна — у неї на хвості.

Піт стікає по Бреннановій шиї з такою ж тривожною швидкістю, як і кров з рани Міри, і його дихання стає важким.

— Занадто багато пошкоджень, — шепоче Бреннан.

— Ні, — заперечую я, переводячи погляд зі змарнілого обличчя Міри на напружене обличчя мого брата. — Бреннане, ти можеш виправити все що завгодно, пам’ятаєш?

Марбх ричить.

— Твій брат наближається до межі своєї сили, — попереджає Терн.

А я не можу віддати йому свою. Моє серце калатає.

— Забери звідси скриню! — кричить Ксейден Ґаррікові. — Якщо вона хотіла його смерті, то він, очевидно, знає те, чого ми, на їхню думку, не повинні знати.

— Чрадху! — кличе Ґаррік, і Коричневий Скорпіонохвіст перестрибує через тінь до Ґарріка.

За секунду вони зникають разом зі скринею.

Я відчуваю потік повітря, коли вони відлітають, і кидаю погляд на небо, звідки до нас наближаються двоє червоних драконів.

— Наскільки ми довіряємо Аетосові зараз?! — гукає Бодхі, біжучи до нас.

— Недостатньо для того, що він щойно бачив, — відповідає Ксейден.

Його тіні блокують від удару по мені те, що схоже на кінчик хвоста віверни.

Вітер від ударів крил розвіває волосся Бреннана, а червоні приземляються так близько, що їхні голови нависають над нами, коли вони зупиняються. Кігті бороздою виривають за собою жмути трави.

— Вайолет, пробач, — шепоче Бреннан.

— Не кажи так. — Я хитаю головою. — Кровотеча сповільнюється. Це працює. — Хоча вона не зупиняється.

— Якого хріна ти тут робиш?! — гукає Ксейден до Дейна, коли той зіскакує з дракона, але моя увага повністю прикута до плеча Бреннана.

— Пильную її дупу, — відповідає Дейн, здригаючись від хрускоту кісток, що доноситься з-за стіни тіней, яку Ксейден утримує обома руками. — Вона під моїм командуванням, тож Кет попередив мене відразу, щойно вони перетнули сфери, всупереч наказу.

Останню фразу він цідить у бік Слоун.

Слоун. Уламок надії пронизує жах, що охопив моє серце.

Вона мчить до нас, тягнучись до своєї льотної куртки й дістає циліндричний пакунок завдовжки з долоню.

— Аарік сказав мені, що тобі знадобиться це...

Слоун спотикається, коли бачить Міру.

Мені начхати, чому вона тут. Головне, що вона тут.

Сльози застилають мені очі.

— Я благаю тебе...

Переляканий погляд Слоун зупиняється на мені.

— Міра? — Дейн підбігає і припадає на коліно поруч зі мною. — О чорт!

— Прошу, прошу тебе! — відверто, безсоромно благаю я Слоун. — Бреннанові потрібно більше сили, інакше ми її втратимо.

Слоун ступає один невпевнений крок, потім — другий, а Бреннан тремтить, тримаючи руки на шиї Міри.

— Я не знаю як. Коли твоя ма... — Вона зупиняється. — Перенесення відрізняється від насичення. Це я точно знаю.

— Що б ти не збиралася робити, роби це швидко, — попереджає Бодхі, витягаючи меч і стаючи на варту, втупивши очі в небо.

— Спробуй, — наполягає Дейн, закочуючи рукав свого однострою до передпліччя. — Небезпечно використовувати власну силу, якщо ти не тренувалася, тож візьми мою. Я єдиний тут, кому сьогодні не потрібно орудувати. Просто спробуй.

Позаду мене харчить віверна, а далі лунає характерний хрускіт.

Слоун опускається між Дейном і Бреннаном, поки кров Міри просякує мою шкірянку.

— Одну руку на моє зап’ястя, — м’яко промовляє Дейн, наче розмовляє з норовливим конем.

Вона дивиться на сірий відбиток долоні, що шрамом позначив його передпліччя.

— Я не хочу цього робити. Ставати такою.

— Ти не станеш. — Він піднімає брови. — Ти можеш ненавидіти мене пізніше скільки влізе, але повір мені зараз, інакше вона помре.

Слоун обхоплює пальцями зап’ястя Дейна. Її очі спалахують, і вона ковтає слину.

— Хтось на кшталт тебе не повинен мати стільки сили.

— На Мірине щастя, вона в мене є. Другу руку поклади туди, де відкрита його шкіра, — наказує Дейн.

Слоун упускає свій маленький пакунок і піднімає руку до потилиці Бреннана.

Я відкидаю з чола Міри волосся, залишаючи кривавий мазок. Вона смертельно бліда. Я повинна була розповісти їй про Ксейдена. Вона мала розповісти мені про моє посвячення. Ми змарнували стільки часу, приховуючи щось одна від одної, коли ж тато попереджав мене, щоб я довіряла тільки їй. Якби я послухалася, чи сталося б те, що сталося зараз?

— Не звинувачуй себе за рани, яких ти не завдавала, — напоумлює Терн.

— Очі на мене! — наказує Дейн, і Слоун дивиться в його бік. — Тягни від надлишку, який ти відчуваєш у мені, і передавай до потреби йому. Ти не зброя для знищення. Ти не венінка. Ти — артерія, яку обирає сила, щоб через неї текти. Ти — життя.

Її брови супляться, і Дейн здригається.

— Я зроблю тобі боляче.

— Боги, невже я не знаю? — Він киває. — Але ти не вб’єш мене, як би сильно тобі не хотілося. А тепер зроби це.

Її губи стискаються, а Дейн зціплює зуби.

Минають дорогоцінні довгі секунди, перш ніж Бреннан глибоко вдихає і його щоки заливає рум’янець. Я озираюся на Міру, очікуючи найгіршого, але її груди все ще піднімаються і опускаються. Кров перестає крапати, колір повертається до її обличчя.

— Бреннане? — шепочу я, занадто налякана, щоб навіть сподіватися.

— Це зроблено кострубато, але вона жива. — Мій брат відкидається назад, його тіло обм’якає, коли він проводить тильним боком руки по своєму спітнілому чолу. — Дякую, Мейрі.

Слоун відпускає обох чоловіків, а тоді піднімає погляд на мене.

— Тепер із нею все буде добре?

— Завдяки тобі, — кажу я.

Слоун швидко зітхає з полегшенням, а Бреннан тягнеться до бурдюка, закріпленого на стегні. Він швидко відкорковує його і виливає воду на шию Міри. Товстий, запалений рожевий шрам тягнеться через її горло.

Я знову відкидаю волосся з її чола і даю собі рівно три секунди, щоб усе відчути. Мої груди загрожують вибухнути.

Один. Вона жива.

Два. Мені не доведеться пристосовуватися до світу, де її не існує.

Три. Бреннан — довбаний чудотворець.

— Ми повинні витягнути Міру звідси, — кажу я братові, коли гарчання і звуки того, як плоть роздирають на шматки, стихають позаду мене.

Над головою пролітає якась фігура, але її смикає назад мотузка тіні. Майже впевнена, що це був кіготь.

— Згода. — Бреннан дивиться в бік Дрейтуса, де розпочалася справжня битва. Дракони і грифони ширяють над міськими стінами, а величезні арбалети стріляють у хмару віверн, що наближається. — Як ти, Аетосе?

Дейн розтирає рукою зап’ястя.

— У порядку.

Мені судомить живіт. Найважче буде довіряти кожному виконувати свою роботу, а утримувати місто — не моя частина роботи. Я дивлюся на Ксейдена, потім — на Дейна.

— Вам обом треба йти. У них скоро зупиняться арбалети.

Дейн підводиться і подає руку Слоун.

— Відвали, Аетосе. — Вона нахиляється вперед і зводиться на ноги.

Він зупиняється, ніби рахує до трьох.

— Повертайся за сфери, Мейрі, і залишайся там.

Слоун розвертається на підборах і прямує до Тойрт, піднявши середній палець.

Бодхі пирхає.

— Довбані першокурсники, — бурмоче Дейн, тим часом як Слоун залазить на свою драконицю. — Ріорсоне, зустрінемось під мурами. — Він прямує до передньої лапи Кета.

— Дейне! — кричу я, і він озирається через плече. — Дякую.

— Не дякуй мені. Просто розкажи потім, як Ґаррік і Чрадх розчинилися в повітрі.

Він зривається з місця, і за лічені секунди Тойрт і Кет розлітаються в різні боки.

Бодхі допомагає Бреннанові підвестися на ноги.

— Я не хочу залишати тебе.

Ксейден опускає стіну тіні. Я озираюся через плече і бачу розкидані по полю тіла мертвих віверн, а також Сґейл, Терна та Марбха, котрі оглядають ланцюги, якими скували Тейне.

— Я знаю. Але ти мусиш.

— Я понесу її. — Бреннан нахиляється й піднімає непритомне тіло Міри з моїх колін.

— З тобою все гаразд?

Знаходжу в траві свій сильний кинджал і кладу його на місце, коли піднімаюся, а потім хапаю пакунок, який залишила Слоун. Він адресований Ааріку і має незламану печатку Данни.

Навіщо, заради всього святого, він відправив Слоун на бойовище, щоб передати мені власну пошту? Я придушу його... тільки-но з’ясую, якого біса він зараз робить.

— Мейрі передала мені трохи більше сили, ніж потрібно Мірі. Я в порядку. — Бреннан зручніше перехоплює Міру на руках.

— Я знаю, що ти мав залишитися, але забери Міру, — каже Бодхі. — Ми придумаємо, як звільнити Тейне, щоб він міг відлетіти.

— Згоден. — Рот Бреннана стискається, і він дивиться на мене. — У мене є більше десятка рун, які я можу залишити...

— Дякую, але я пас, — перериваю його. — Краще займуся тим, що в мене добре виходить.

Брат киває.

— Дотримуйся плану, Вайолет, і не має значення, коли щось піде не так. Ми розраховуємо на тебе. — Його погляд перескакує на Ксейдена. — Тебе це теж стосується.

Бреннан не витрачає часу на очікування відповіді, а просто прямує до Марбха.

Я засовую пакунок Ааріка в кишеню своєї льотної куртки і дивлюся, як Бреннан йде геть. Дивно. На потилиці у нього немає мітки, схожої на ту, яку він носить на долоні. На зап’ясті Дейна теж не було.

— Тобі краще рушати, — підганяє Бодхі Ксейдена. — У нас тут віверни, які намагаються обійти північний бік міста, а перевал одразу за ним. Битва всього за кілька кілометрів звідси, ти не забув?

— Я йду.

Ксейден підбирає викинутий Бреннаном бурдюк і виливає залишки води на мою праву руку, змиваючи більшу частину Міриної крові. Вода стікає з моїх пальців, повільно змінюючи колір з малинового на блідо-рожевий, перш ніж він відкидає бурдюк.

— Зберись. — Ксейден пестить мою щоку, і наші погляди зустрічаються. — Використовуй лише силу Терна. Не перетворюйся. Не вмирай. Виконай свою місію, і я знайду тебе опісля.

Він цілує мене, затамувавши подих, і в цю секунду час не має значення. Моє серце калатає, а я обіймаю його за шию, вкладаючи у відповідь усе, що відчуваю до нього. Це хаотично, відчайдушно і надто швидко обривається.

— Повертайся до мене, — наказую я, коли він відходить.

— Ти і тільки ти. — Ксейден витримує мій погляд ще кілька кроків, а потім звертається до Бодхі: — Залишайся з нею, але пам’ятай про свою обіцянку.

Бодхі киває.

— І не всралася мені твоя провінція.

— Прийнято. — Ксейден стискає плече Бодхі, а потім кидається бігти до Сґейл.

Її золотисті очі повертаються до мене.

— Підводься з землі і пильнуй його, — наказує Сґейл, і ми обидві знаємо, що вона має на увазі не Бодхі.

— Те саме стосується і тебе. — Я піднімаю підборіддя.

За лічені секунди вони здіймаються в повітря і летять на південь, у бік міста. Я відводжу погляд, перш ніж страх встигає охопити мене. Він наймогутніший вершник на полі, а вона нещадна. Їхнє виживання — не питання.

Ми з Бодхі дамо їм достатньо часу, щоб врятувати місто.

— Тепер, коли Герцог Тривога пішов, — каже Бодхі, підвищуючи голос, — можу сказати, що ми маємо проблему.

Звісно, хто б сумнівався.

РОЗДІЛ
ШІСТДЕСЯТИЙ

Єдиний, хто може бути впертішим за дракона, — це його вершник.

«Польовий довідник з різновидів драконів»
полковника Каорі

— У чому проблема?

Я повертаюся до побоїща навколо наших драконів.

— Він не прокидається, — оголошує Терн, і Куїр опускає свою зелену морду до Тейне.

От чорт.

Страх повертається.

— Ми повинні забрати його з поля до повернення Теофанії. — Бодхі вивчає хмари.

— Чи зможе Ґаррік підняти Тейне на скелі? — запитую я.

— За звичайних обставин? Так. — Бодхі морщиться. — Але він уже виснажений, бо пройшов весь Континент за останні кілька годин. Немає жодного шансу.

— Наш план швидко піде коту під хвіст. — І ми за багато кілометрів від усіх, окрім смертоносної темної володарки, яка хоче нас вбити. Але є й інший варіант. Я повертаю голову до Терна. — Ти єдиний достатньо сильний, щоб забрати Тейне звідси. Ти зможеш нести його, якщо скористаєшся цими ланцюгами.

— Я не залишу тебе на цьому полі... — гарчить Терн.

— Якщо я піду, все розвалиться. Драконячий рід захищає своїх, жертвуючи навіть пов’язаним вершником, — нагадую йому.

Тернові очі звужуються, а з ніздрів валить пара.

— Не читай мені нотацій про закони мого роду, інакше дізнаєшся, як мені зручно їх порушувати.

Куїр швиденько відходить вбік.

— Ну, будь ласка, — благаю я Терна. — Якщо не заради Тейне, то заради Міра Я вже втратила Андарну. Я не можу втратити ще й сестру. Не змушуй мене знайти в собі сили, інакше я підведу тебе. Я підведу нас обох.

З його горла виривається гарчання, і ланцюги брязкають, коли він нависає над Тейне, стискаючи кігтями чотири кінці ланцюга, обмотаного навколо його тулуба.

— Ти не підеш з цього поля, — наказує він.

— Дякую.

Пориви вітру обдають моє обличчя, а Тернові крила б’ють так сильно, як я ще ніколи не бачила, і обм’якле тіло Тейне повільно піднімається над полем. Його тінь накриває мене, коли Терн пролітає над головою, несучи Тейне до безпечних скель.

— Смілива стратегія, — зауважує Бодхі, спостерігаючи, як вони відлітають. — Спроваджування нашого найбільшого дракона точно не вкусить нас за дупу.

— Він повернеться.

Піднімаю очі до неба і повільно обертаюся, щоб краще оглянути простір, але ні Теофанії, ні віверни, якій вона віддає перевагу, ніде не видно. Серце починає калатати. Мені не подобається бути здобиччю.

Повільно видихаючи, я відкидаю бажання глянути на міський пейзаж, щоб відшукати Ксейдена. Ми провалимо справу, якщо я не зможу зосередитися тут і зараз. Змушую себе відрізати всі думки про інших і зробити крок у простір, де я більше не сестра, не подруга, не кохана. Я існую лише як вершниця, як зброя.

— Хочеш хвильку спокою, перед тим як почати полювання на нашу срібноволосу подругу? — каже Бодхі, коли Куїр наближається до нас з кінчика його мечохвоста скрапує кров віверни.

— Нам не треба полювати. — Я прив’язую провідник до зап'ястя, потім простягаю руку через плече і відкидаю клапан на сагайдаку — Поки я тут, вона прийде сама. І в мене буде шанс убити її до того, як вона нападе на когось іншого, кого я люблю.

— Очікування, здається... дещо розчаровує. — Бодхі повертається до мене спиною.

— Воно завжди так. — І водночас воно мучить, як у той момент у польоті, коли м’язи Терна здригаються піді мною і я знаю, що ось-ось мені підкотить до горла у пікіруванні, або як у ті довгі хвилини на хребті над Басґіатом, коли ми чекали на прибуття орди. — Думаєш, це спрацює?

— Повинне. Магія вимагає балансу, чи не так?

— Це найстаріше правило, яке існує. — Теофанія виходить з-за туші віверни. — Але раз на століття або близько того ми отримуємо шанс схилити шальки терезів на нашу користь, і цього разу я покажу йому, на що я здатна.

Ми кидаємосья до неї пліч-о-пліч, і я тягнуся до сили Терна, але лише ледь помітна цівка відгукується на поклик.

Лайно!

Терн зараз недосяжний. Це не буде легкою прогулянкою — тягнути Тейне за багато кілометрів до сфер, та ще й на висоті трьох тисяч метрів. Але Міра в безпеці, і це головне. Ми з Бодхі можемо зберегти собі життя.

— Звідки вона в біса взялася? — шепоче Бодхі, витягаючи меча.

— Вона швидка, — так само тихо відповідаю я, згадуючи, як Теофанія зникла з гауптвахти в Басґіаті.

— Серед нас є лише декілька швидших, — відповідає темна володарка, неквапом ідучи вздовж туші віверни і перебираючи гребінь на її спині. Вона поволі простує до нас. — І старших.

Від здивування у мене падає щелепа. Вона розчула нас за п’ять метрів?

— Шкода, що тобі довелося їх убити, — венінка цокає язиком. — На їхнє створення йде ціла вічність. Ти готова змінити баланс, Вайолет?

Наявність двох володарок блискавки з будь-якого боку не просто порушило б рівновагу, а зруйнувало б її.

Так само, як із тінями.

Куїр опускає голову й гарчить праворуч від Бодхі.

— Я готова тебе вбити. — Рефлекторно тягнуся за кинджалом і кидаю його з такою силою, що моє плече хрустить, але, на щастя, не вистрибує із суглоба.

Теофанія змахує кістлявими пальцями — і лезо падає вбік, не долетівши й до половини шляху.

— От журбинка. Невже ти нічого не навчилася відтоді, як востаннє пробувала це робити? Не треба соромитися. Ми ще попрацюємо над цим. Я буду рада стати твоєю наставницею.

Мої очі спалахують. Невже це і був той шлях, який передбачала для мене жриця? Не їхнє наставництво, а Теофанії?

— Блін, — бурмоче Бодхі. — Це ще одна проблема.

Напевно, це робить стріли на моїй спині теж марними. Чудово. Доведеться підібратися ближче, щоб убити її.

— Дивний вибір супутника, якщо врахувати, що ти смердиш його ріднею. — Вени біля очей Теофанії пульсують, а вона оцінює Бодхі. Її крок абсолютно неквапливий, коли вона прямує до голови мертвої віверни. — Скажи мені: тобі не набридло бути слабшою версією свого кузена?

— Я не той, хто тут намагається довести свою вагу, — заперечує Бодхі, нахиляючи голову так само, як це робить Ксейден, коли оцінює суперника.

Без меча. Без посоху. Вона неозброєна, за винятком ряду лез на стегні. Я шукаю в її ході слабкі місця, але не знаходжу. До того ж вона швидша, а це означає, що в мене буде лише один кидок.

— Дотепний. — Від її посмішки губа тріскається ще в одному місці. — Ти майже закінчив чекати. Він скоро піде. Корона буде твоєю.

Давай, підходь ближче.

— У нас немає корони. — Бодхі перекладає меч у ліву руку, звільняючи праву. — Ти не знаєш мене достатньо добре, щоб намагатися морочити мені голову. Я роблю саме те, чого завжди хотів, — захищаю свого кузена, свою провінцію.

— І її. — Венінка зупиняється перед закривавленою мордою віверни і переводить погляд на мене. — Така зброя, як ти, підкориться лише тому, хто сильніший, тож ходімо, покінчимо з цим фарсом — і ти зможеш почати свою справжню подорож. Він чекає. — Торжество освітлює її посмішку.

— Бервін? — припускаю я.

— Я що, маю потрафити тому дурневі? Думаю, що ні. — Теофанія дивиться в небо. — Шкода, що ти відпустила свого дракона, але не хвилюйся: у тебе під ногами достатньо сили. А тепер покажи мені, чого варте моє терпіння. — Вона піднімає руки — і здіймається шквал, що змітає скелі за нашою спиною.

Тоді не будемо більше гаяти час. Поїхали. Поки Бодхі зупиняє її печать, ми можемо покінчити з нею ще до того, як Терн повернеться.

Бодхі піднімає праву руку і повертає її так, ніби береться за дверну ручку, якої ніхто з нас не бачить. Небо темніє, дме вітер, і, хоча блискавки не б’ють, температура і вологість підвищуються — і я почуваюся так, як колись почувалася поруч лише з однією людиною.

Посмішка Теофанії перетворюється на оскал.

Гравітація змінюється, і моє сприйняття всього змінюється теж.

— Працює, — усмішка розтягує вуста Бодхі.

— Ні, — шепочу я, і вся надія покидає моє тіло так, як вода стікає у злив ванни. — Ти не можеш їй протистояти. Тобі треба йти. Негайно.

Тримаю в долоні наступне лезо. Можливо, я не зможу його метнути, але й не впаду беззахисною. Я можу протриматися, доки не повернеться Терн.

— Блискавки немає, — заперечує Бодхі, кісточки його пальців на руків’ї меча біліють.

— Я помилялася. Вона не володарка блискавок.

Блискавка била в обох битвах, але я ототожнювала її розряди з Теофанією, хоча блискавка була просто побічним продуктом її справжньої печаті. Темна володарка не контролювала блискавку під час нападу на Суніву.

Вона контролювала саме те, що було причиною цього.

— Звісно, що ні. — Теофанія клацає пальцями, і хмари над нами починають обертатися. — Існує лише один виняток із цього правила, Вайолет Сорренґейл. Уяви моє здивування, коли ним виявилася ти. І, якби я оцінювала, хто з двох її дочок здатен на таке, я б поставила на твою сестру.

— Амарі, допоможи нам. — Рука Бодхі повільно опускається, і його погляд стрибає догори. — Вона не твоя версія темної володарки.

— Ні, — хитаю головою, коли наступний порив вітру ледь не кидає мене вперед.

Я готувалася не до того бою. Я знаю, як заряджається блискавка, розпізнаю тріск у повітрі перед тим, як вона вдарить. Я розумію межі володіння нею. Кожен розряд вимагає свого сплеску енергії, і, щойно той вичерпується, закінчується все. Але те, що робить Теофанія, заживе власним життям і продовжуватиметься ще довго після того, як вона віддасть йому свою силу.

Це набагато гірше, ніж боротися із собою.

— Вона — їхня відповідь моїй матері.

Коли я промовляю це вголос, шок покидає мій організм, і мої думки пускаються в галоп. Тільки виснаження Еймсіра або фізична хвороба послаблювали маму. Навіть найсильніший володар вітру не міг вгамувати мамині бурі.

— Вона була відповіддю мені, — шипить Теофанія, і хмари починають кпубочитися.

Смерч. У мене стискаються груди. Моя мати ніколи не здійснювала такої особливо майстерної дії. Не дивно, що я не розпізнала Теофанію такою, якою вона є. Я ніколи не зустрічала потужнішого володаря бурі, ніж мама. До цієї миті.

— Тобі варто забратися звідси. — Штовхаю руку Бодхі. — Біжи, поки Куїру не заважає злетіти вітер!

— Моя печать — це завжди рівновага, — не поступається Бодхі, піднімаючи руку, коли вітер зростає до суцільного реву за нашими спинами. — Я можу її зупинити!

— Ти не можеш! — Я штовхаю знову, і цього разу він заточується вбік. — Твоя печать діє лише на нашу магію, а не на їхню. А тепер іди! Ти обіцяв Ксейденові!

— Ходімо зі мною! — кричить Бодхі.

«Теофанія звідкись знає, що ти намагатимешся врятувати всіх...» — слова Бреннана заповнюють мою голову.

— Я не можу.

Якщо я піду, вона піде за мною — і ми програємо. Якщо залишуся, то зможу відволікти її, вигравши час для інших.

— Тоді я битимуся поруч... — починає було Бодхі, але Куїр обхоплює його двома кігтями і злітає, перш ніж той встигає договорити.

Зелені крила б’ють гігантськими змахами, коли Куїр несе з поля Бодхі, що голосно протестує. Вони попрямували на південь. Без сумніву, Бодхі втихомирить вітер перед тим, як піднятися на скелі.

Спадкоємність Тиррендору в безпеці, але часу відчути бодай краплю полегшення немає.

Порив вітру, завиваючи, штовхає мене вперед, і я падаю навкарачки в траву, ледь не брязнувши провідником, що звисає з мого зап’ястя. Щось стогне позаду мене, і я озираюся через плече якраз вчасно, щоб побачити, як дерево, вище за Терна, хилиться в мій бік з краю поля, затримуючись під неприродним кутом, перш ніж його повністю вириває з корінням.

От лайно!

Зриваюся на ноги і кидаюся вліво, намагаючись забратися подалі від дерева. Вітер знову збиває мене з ніг десь за десять кроків, і мені судомить живіт, коли дерево падає в мій бік. Мої ноги шпортаються об розкидані камені, але черевики утримують суглоби, і я продираюся ще на кілька метрів.

Дерево падає, гепаючи об землю із силою дракона. Серце калатає, коли я дивлюся на гілляку, що лежить менш ніж на відстані витягнутої руки.

— Потягни силу із землі — і ми підемо геть разом! — обіцяє Теофанія.

Її голос лунає над вітром, хоча дерево сховало її від мене.

Якщо подумати, то дерево також сховало і мене, принаймні до того часу, поки венінка не рушить з місця.

Мені треба працювати швидко.

Вітер занадто сильний, щоб зробити прямий постріл — стріла пролетить повз неї, знесена ним. Хапаю кинджал, піднімаю льотну куртку і відрізаю смужку тканини знизу однострою. Вітер намагається вирвати клапоть, тому я затискаю його між зубами і прикушую, а потім вкладаю лезо в піхви. Швидше. Треба рухатися швидше. Протягнувши руку за плече, я якомога міцніше хапаю древко стріли з маорзитовим наконечником, потім висмикую її із сагайдака і тягну поперед себе.

Вітер трохи вщухає, коли я прив’язую стрілу до каменя, який підібрала з трави. Завбільшки він як провідник.

— Сягни рукою по силу і орудуй нею! — Теофанія з’являється в полі зору за десять метрів попереду мене.

Я підводжуся на колінах і кидаю камінь з усієї сили за вітром.

Буря несе його, але Теофанія збиває камінь з курсу через три чверті шляху.

— Ти все ще нічого не зрозуміла?

Камінь падає на землю за метр праворуч від неї.

І вибухає.

Болото, трава і каміння летять угору, і від удару Теофанію підкидає в повітря на половину довжини крила. Вітер вщухає до того, як вона вдаряється об землю.

Слава богам, буря ще не настільки сильна, щоб втриматися без неї. Я схоплююся на ноги і кидаюся в атаку, витягаючи свій останній сильний кинджал. Я не можу ризикувати втратити його під час кидка.

Трава чіпляється за косу темної володарки, коли вона пробує випростатися, а її очі намагаються сфокусуватися. Я підкидаю кинджал паралельно своєму зап’ястю і атакую її. Мої коліна вдаряються об землю за секунду до того, як я замахуюсь.

Теофанія хапає мене за передпліччя і стискає з такою силою, що загрожує розтрощити кістку.

— Досить!

Виснажлива хвиля болю накриває мене, але я тримаю кинджал так, ніби від цього залежить життя моїх друзів, потім витягую з лівих піхов ніж із чорним руків’ям і ударом зверху вниз встромляю його в стегно венінки.

Її губи тріскаються від крику, але замість того, щоб відпустити моє передпліччя чи витягнути ніж зі свого стегна, вона хапає мене за горло і штовхає назад, вдаряючи хребтом об землю. Мої очі розширюються, і я чекаю, що вибухівка в сагайдаку рознесе нас обох, але прокладка якимось чином витримує удар.

— Дурне дівчисько! — Теофанія валить мене коліном у живіт, вибиваючи з мене повітря.

Намагаюся зробити наступний вдих, але не можу, а венінка тим часом притискає мою другу руку до землі зі швидкістю, яку я ніколи не зможу перевершити.

— Твоя мати у твоєму віці вже знала, що їй зі мною не зрівнятися. Тому й ховалася за тими сферами. Можливо, тобі варто було б наслідувати її приклад. — Зазублені нігті Теофанїї впиваються в мою шкіру, а вени біля її очей випинаються, коли вона дивиться на південь. — Дехто, здається, вижив. Що ти будеш робити?

Простежую за її поглядом, і кожен м’яз у моєму тілі напружується, щоб не затремтіти. Орда віверн прорвалася на північ, оминаючи місто, і полетіла просто в долину, що веде до перевалу Медаро. Я маю бути там... Але тоді я не зможу втримати її тут.

Дамно, будь з ними.

Відводжу погляд і бачу, що Теофанія дивиться на мене, а її моторошні червоні очі так близько, що поглинають мій зір.

— Орда голодна. Скільки невинних піднімається на перевал? Тисяча? Дві? Ти ще можеш їх врятувати. Сягни по силу. Візьми її на кінчики пальців. — Темна володарка перевертає мою руку так, що долоня впирається в траву, але я свідомо закриваю свої відчуття. — Ти така вперта. Тебе, мабуть, вбиває усвідомлення того, що ти не маєш відповідей на всі запитання, що ти не можеш вирішити всі проблеми. Ти просто ще одна володарка блискавок, смертельно нездатна бути скрізь і всюди одночасно. — Вістря перестає тиснути на моє горло. — Вперед! Буде цікаво поспостерігати, як ти спробуєш.

Я дивлюся на південь саме стільки, щоб побачити, як орда зникає в долині.

— Ти маєш рацію. Я не можу бути всюди. — Очі Теофанії розширюються, коли я випинаю шию назустріч лезу. — Я й не мушу.

Коли справа доходить до бійки, я не найкраща з нас.

Вона найкраща.

РОЗДІЛ
ШІСТДЕСЯТ ПЕРШИЙ

Командування будується на повазі, правилах і послуху.

Рої будуються на довірі.

«Посібник для курсантів другого року навчання»
пані майора Піпи Донанс

РІАННОН

Імоджен. Квінн. Вайолет. Моє серце калатає. Я не знаю, як захистити перевал, коли ми втратили трьох наших найсильніших, загартованих у боях членів рою, але поразка — це не вихід.

Дякувати Зігналові, пекельний вітер припинився. На мить я подумала, що нас усіх здує до Кордина. Я, як можу, оглядаю перевал Медаро від того місця, де він починається, і зітхаю з полегшенням, що ніхто з цивільних не загинув під час шквалу.

— Скеля закрила їх від вітру, так само як нас.

Фердж відходить від краю обриву подалі від небезпеки і різко повертається мордою до звивистої долини, що веде до Дрейтуса.

— Скажи іншим вишикуватися в лаву. Якщо ми можемо літати, то і вони зможуть.

Щойно орда сірих віверн завернула за останній поворот долини, як налетів буревій, змусивши їх приземлитися.

За словами Кета, всі дракони також були змушені відсиджуватися в Дрейтусі.

— Гаразд, — відповідає Фердж, і краплі дощу розбризкуються об її шию.

Ну от, супер. Дощ — останнє, що потрібно на цій клятій скелі.

Я нагадую собі, що Рейґен завжди каже: «Зігнап дає те, що вважає за потрібне». Немає сенсу дякувати богові за одне благословення і проклинати його вже через мить. Хотіла б я побачити, що сестра сказала б за таких обставин, але вона, мабуть, викрутилася б. Рейґен завжди була більш витонченою з нас — близнюків.

Тара, з іншого боку, сказала б мені, що я сама маю бути ковалем свого щастя.

Дивлюся праворуч, щоб переконатися, що ніхто не постраждав під час буревію. Марен і Кет вишиковуються в лінію, і ні вони, ні їхні грифони не здаються дуже потріпаними. Позаду них Слайзіґ махає хвостом, тримаючи крила підібганими, щоб займати менше місця, а Соєр киває до мене. Потім я дивлюся ліворуч і бачу Нів та Брейґена на своїх місцях, а Аотром нетерпляче переминається.

Рідок дивиться на північну вершину, а не на стежку через долину на південь від неї, так, ніби він міг би побачити крізь неї, якби дуже постарався.

Частина мене волає, що ми повинні бути по той бік вершини, але ми маємо свої накази. І пів рою.

Я прочищаю горло і свої почуття. Це не Битва загонів. Тут моя помилка потягне за собою смерть безневинних людей. Нам пощастило, коли віверна, що пробилася крізь діри, які я залишила в нашому захисті, зруйнувала лише мур, а не будинок моїх батьків. Незалежно від того, що для мене значить Вайолет, вона — це одне життя. Ми охороняємо тисячі тих, хто тікає, як це робила моя сім’я, і ми зобов’язані створити їм захист.

— Ґемліне! — кричу понад грифонами. — Мені потрібно, щоб твоя увага була тут.

У Рідока такий вигляд, ніби він зараз покаже мені середній палець, але він просто киває.

— Визнання свого страху за володарку блискавки не скомпрометує тебе, — як завжди, критикує мене Фердж. — Ігнорування — компрометує. Прийми емоцію і рухайся далі.

Я міцніше стискаю підняті гребені зелених лусочок, що утворюють луку.

— Звісно, я хвилююся за Вайолет.

Вона там в єдиному стані, якого я ніколи не бажаю нікому з нас, — на самоті. За мить до того як здійнявся буревій, Терн влетів у хмари, несучи Тейне в ланцюгах у супроводі Марбха, а в останньому донесенні від Кета і Ріорсон, і Дюрран були помічені біля міських мурів. Принаймні я не бачила жодної блискавки.

— Але в нас є робота...

Десяток віверн, а може й більше, видряпуються вздовж дна долини за кілька сотень метрів. Моє серце починає калатати.

— Спитай Вейрта, скільки там бачить Бейлор.

Крики і зойки евакуйованих залунали разом — і тих, хто чекає на підйом, і тих, хто вже на скелі. Дощ. Вітер. Перелякані цивільні. Ситуація реально може стати гівняною. Боги, краще б першокурсники витягали цивільних у безпечне місце на вершині перевалу, як їм було наказано. Ґрейкасл і Мейрі вже в моєму списку на нотації. Хрін його знає, про що вони думали.

Недисципліновані. Мені потрібно швидко всіх їх приборкати.

— Бейлор бачить сімнадцять, — за хвилю доповідає Фердж.

Сімнадцять. Проти трьох драконів і чотирьох грифонів. Лайно.

— Це трохи загрозливо, — визнаю я.

— Тоді нам самим треба стати загрозою, — гарчить Фердж, її голова похитується в очікуванні. — Я готова передати твої накази.

Мої накази. Без тиску. Тварюк треба перехопити.

— Ватага злітає клином, — кажу їй. Я засвоїла урок в Аретії: ми повинні вступати в бій далеко від урвища. — Дріфт під командуванням Брейґена охороняє евакуйованих.

Фердж робить три кроки, і я стискаю стегна, щоб утриматися на місці, коли вона злітає в затягнуте хмарами небо.

— Кіралейр не задоволена рішенням.

Що ж тут нового? Я розмірковую над відповіддю не довше, ніж кліпаю.

— Скажи Кірі, що вони мають кращу маневреність навпроти скелі, аніж ми, і повний арсенал рун. Ми не можемо зупинити сімнадцять віверн із трьома драконами. Вони мають бути готовими.

Хоча б раз раз мені хотілося віддати наказ, який Кет не відчувала б потреби оскаржити.

Натягую на очі льотні окуляри, і ми стрімголов летимо до віверн, а Фердж, Аотром і Слайзіґ утворюють три вершини трикутника. Ми повинні вступити в бій якомога далі від урвища. Багато місця для просування вперед, але мало місця для відступу перед прямовисною скелею.

Ворог вишикувався приблизно в три колони, дві з них великі.

— Продовжуємо клином... — Зачекайте. — Ні, прямовисно. Переходимо на прямовисне шикування. — Це дасть нам найкращий шанс знищити їх якомога більше.

— Сумніви у твоєму виборі змушують мене робити те ж саме, що й на Обмолоті, — зауважує Фердж, набираючи висоту, коли ми наближаємося до стрімких стін долини.

— Дуже смішно. — Мені б хотілося бачити, що діється під нами.

— Вони на позиції, — відповідає Фердж на моє невисловлене запитання, але я відчуваю, що Аотром збирається відхилитися від курсу, щойно у нього з’явиться така можливість.

— Перевір Слайзіґа. — У нас менше ніж тридцять секунд, і це буде щойно другий його бій після того, як він ледь не втратив Соєра у Басґіаті.

— Він образився, що ти питаєшся, — відповідає Фердж.

— Звісно. — Я замикаю носаки черевиків між її лускою і готуюся до удару з вівернами, щойно побачу форму їхніх зубів. — Спочатку б’ємо в центр.

— А я думала, що ми підемо ліворуч знизу, — відповідає Фердж із удаваною невинністю.

— Немає часу на твій сарказм.

Наша ціль верещить, а потім стрій ламається. Фердж відривається, переслідуючи здобич, і все моє тіло стискається, коли потік синього вогню вивергається в наш бік.

— Тримайся! — кричить Фердж, і я роблю саме так, як вона наказує, напружуючи м’язи, коли вона закладає крутий віраж праворуч. Вага мого тіла зміщується, і я відштовхуюся правою ногою, щоб утримати рівновагу, а дракониця тим часом робить майже свічку.

— Ти збираєшся це зробити, так?

Я тримаюся за луку, як за рятівну соломинку, коли наша інерція вичерпується у точці, яку вона обрала.

— Можливо.

Фердж завалюється назад ліворуч, падаючи в таке глибоке піке, що шлунок намагається пробитися крізь мої ступні.

— Ти мала б попередити мене!

Змінюю хватку і впираюсь у луку, готуючись до того, що неминуче станеться далі, коли ми звалимося зверху на віверну.

— Чому? Ти ж була підготована.

Фердж м’яко клацає крилами, сповільнюючи наше падіння за секунду до зіткнення, щоб я не перелетіла через її голову.

Зіткнення послаблює мою хватку, а тут ще й дощ.

Фердж впивається кігтями в спину віверни і стискає щелепи біля основи черепа, де шия тонша і слабша. Від вереску почвари в мене тріщать барабанні перетинки.

Потім ми падаємо, незважаючи на шалені удари крил Фердж. Страх піднімає свою потворну голову, а я намагаюся його стримувати. У дракониці є та перевага, що вона перебуває подалі від кігтів і зубів віверни, але її найціннішою якістю завжди була спритність, а не сила. Коли праворуч від мене підноситься гора, кігті Фердж уже роздирають шкірясті сірі крила, а потім вона ламає їхні кістки.

— Ми вже близько до землі! — попереджаю я.

— Твоя обізнаність із ситуацією завжди наганяє на мене благоговійний трепет.

Фердж переносить свою вагу вперед, закидаючи голову віверни, і ламає їй шию. Переді мною здригається розмита сіра пляма.

— У такому разі, чи не хотіла б ти дізнатися про того, хто над нами? — запитую я.

Фердж скидає віверну на схил гори внизу, і наші голови одночасно рвучко піднімаються догори.

Повз нас у гонитві пролітає Аотром, його хвіст охоплює факел зеленого вогню. Я перестаю дихати, поки коричневий не виривається з полум’я, рятуючи Рідока від болісної смерті, а потім повертаю обличчя до переслідувачки.

— Тримайся, — попереджає Фердж за секунду до того, як ми зіштовхуємося з віверною, яка вивергає зелений вогонь.

Фердж хапає її за шию, відриваючи кривавий шмат, і та падає, розбризкуючи кров по схилу гори.

Фердж знову впивається кігтями в іншу і рве їй горло.

Де ж решта рою? Я швидко кручу головою і знаходжу над нами Аотрома — він летить угору вертикально впритул до іншої віверни. Мій рот роззявляється, коли дракон провертається, притискаючись хребтом — і Рідоком — до істоти.

— Що, в ім'я Малека, він робить?! — кричу я, коли Рідок ляскає однією рукою по луці, а другу простягає до сірої луски тварюки.

Він що, намагається розчавити себе? Не може ж він серйозно...

Він серйозно.

Віверна верещить, і блідий відтінок сірого, виходячи з руки Рідока, розтікається її лускою. Звір напружується, потім перестає бити крилами... і падає просто на нас.

Фердж мчить уперед, круто беручи ліворуч, щоб не зачепити прямовисні скелі, а я повертаюся на місці, щоб подивитися, як віверна врізається в кам’яні складки. Чорт забирай, здається, вона репнула навпіл.

— Ти це бачила? — запитую я, коли ми завертаємо за ріг гори і бачимо, що Соєр довершує вбивство за сотню метрів під нами.

Треба перегрупуватися. Якщо тут така метушня, то наскільки вони переважають нас за долиною в Дрейтусі?

Дивлюся на небо і в хвилину слабкості шукаю хоч якісь ознаки Терна. Як довго Ві може бути там сама?

— Не відволікайся.

Голова Фердж повертається до перевалу, а я свою голову повертаю туди, де їй належиться бути.

Дідько. Сімом вівернам вдається прорватися. Кет тримає одну за горло, Кіра роздирає кігтями проміжки між лусочками, поки та знерухомлена лежить під нею. Марен цілиться в іншу з арбалета. Секундою пізніше крило у тої палає. Неймовірна руна.

Брейґен і Нів женуть кожне свою віверну по схилу скелі догори, залишаючи чотирьох інших, щоб ті мордували одне за одним цивільних, котрі в розпачі несамовито кричать.

— Перегруповуємося, — наказую я, сповнена рішучості врятувати якомога більше людей. — У лаву щитом.

— Ти впевнена? — запитує Фердж у своїй солодко-глузливій манері.

Ми б’ємося без трьох, але сила рою в єдності, а не в кожному вершнику окремо. Ми втримаємо цей перевал, навіть під цим триклятим дощем.

— Цілком. Погнали.

РОЗДІЛ
ШІСТДЕСЯТ ДРУГИЙ

Немає богині гнівливішої за Данну. Вхід до Її храму позбавить душі будь-якого служителя, який погордував Її благодаттю.

Посібник майора Рорілі «Як задобрити богів»,
друге видання

ВАЙОЛЕТ

Дощ періщить мені по чолі, а кинджал Теофанії дряпає шкіру на горлі, але я тримаюся міцно і не зводжу з неї очей. Перебираю в голові всі можливі способи вибратися із цього полону живою і зупиняюся на найпростішому, але це ризиковано.

— Мої друзі ще довго битимуться після того, як я зустрінуся з Малеком, а я зустрінуся з ним із чистою душею. Покажи все найгірше, на що ти здатна.

Червінь в очах венінки пульсує, здивування пробігає по обличчю, і вона відводить лезо рівно настільки, щоб дати потрібні мені сантиметри.

Зараз буде боляче.

Я б’ю її лобом просто в ніс. Кістка хряскає, її голова відкидається назад, і вона падає навзнак. У ту ж секунду, коли вага темної володарки зміщується, я підтягую праве коліно до грудей і щосили б’ю ногою вгору, цілячи їй під пахву, і так розриваю її хватку на моїх зап’ястях.

— Чорт! — кричить Теофанія, а потім, використовуючи свою швидкість, з’являється за десять метрів ліворуч від мене, затискаючи ніс. — Він ніколи не виправиться!

Я підхоплююся на ноги.

— Ти думаєш, що я не зроблю цього... не заберу твого життя? — Венінка вивчає мене зі злістю, якої раніше не виявляла, і висмикує з-за пояса кинджал із зеленим вістрям.

У мене все перевертається в животі. Мені було цілком достатньо одного разу в житті отруїтися саме цією гидотою.

— Гадаю, ти виказала свій відчай коментарем, який буває раз на століття.

Я не зводжу з неї очей, підхоплюючи з мокрої від дощу трави свій вкритий рунами кинджал.

— Я потрібна тобі.

— Прийде інший, — попереджає вона. — Ти не особлива.

— Але я єдина володарка блискавки, якій тобі доведеться зараз показати себе.

Я майже впевнена, що довела її до краю терпіння і зараз полізе все лайно. За звичкою взявшись за провідник, тягнуся до Терна. Крапля сили, що наростає, і тонкий, як пергамент, зв’язок підказують мені, що він наближається, але все ще поза зоною досяжності.

— Це щось важило, коли в тебе була твоя Іридка. — Теофанія присідає і проводить рукою по луговій траві. Один дотик її пальця творить сіру пляму.

От лайно...

Якщо я перегнула палицю, усе, що їй треба зробити, — це опустити руку — і я — прах. Паніка охоплює серце і впивається в нього кігтями, але я виштовхую підступну суку, перш ніж вона встигає добряче вчепитися за мене.

— Вайолють? — це Ксейден.

Виснаження і гостра тривога, змішані з незначним болем, ковзають до мене по зв’язку. Він у бою.

— Я норм. Зосередься на собі.

На мить відриваю погляд від Теофанії і дивлюся на місто, що проступає крізь бурю, яка наростає. Дракони, віверни та грифони заповнюють небо над спіральною вежею, але я не дозволяю своєму погляду затримуватися задовго, щоб шукати блакить у цьому морі хаосу.

Ксейден — найсильніший з них. З ним усе буде гаразд. Я маю зосередитися тут... зокрема на Теофанії, щоб дати їм шанс урятувати Дрейтус. Їм просто потрібен час. Я повертаюся спиною до міста і дивлюся на Теофанію, а дощ починає лити як із відра, накриваючи землю важкими краплями.

— А, ти хвилюєшся за володаря тіней, — каже Теофанія із жорстокою посмішкою, і далі проводячи рукою по кінчиках трави. — Хіба ти не хочеш бути з ним вічно?

— Я вже з ним. — Оглядаю все довкола в пошуках будь-яких переваг і не знаходжу жодної.

— Не так, як тобі того хотілося б. — Венінка нахиляє голову. — Ми чудові актори, але наш рід не відчуває того, що ви називаєте коханням.

Це привертає всю мою увагу.

— Ти брешеш. — Я б знала про це.

— Ах, ось воно, нарешті. — Жорстока посмішка перекошує її рот. — Битви програють наші найслабші воїни, і саме він робить тебе такою — слабкою. Тепер, коли я знаю, де ти вразлива, ми можемо почати.

— Пішла ти.

Я довела улюбленому острову Данни, що не найслабша, тоді як вона більше не користується прихильністю богині.

— Урок перший. Щоб вижити в нашому світі, треба берегти магію, яка тебе підтримує. Чи знаєш ти, як уберегтися від висушування, яке я чиню отак?

Теофанія плескає долонею по землі, і та повільно висихає. Трава Сіріє і обсипається. Ґрунт зморщується і тріскається, поглинаючи дощ. Інфекція сочиться назовні з її руки, повільно пожираючи сантиметри, а згодом і метри.

Я відступаю на крок, а тоді розумію, наскільки цей інстинкт помилковий. Вона може збільшити швидкість будь-якої миті. Вона просто грається зі мною.

— Узагалі-то все просто. Захоплення шматка землі, на якій уже була змінена магія, створює бар’єр. — Венінка піднімає свої сріблясті брови. — Найпростіше рішення — осушити її самостійно. Якщо ти зробиш це до того, як я досягну ґрунту під тобою, ти будеш жити. Збережеш своє кохання... принаймні те, під що воно маскується... свою силу і навіть свого дракона, якщо захочеш.

— А якщо ні?

Осушування поширюється, а повітря наповнюють удари крил, але Терн усе ще поза зоною досяжності, тож я гадаю, що скоро зустріну ще більше її віверн.

— Ти помреш. — Теофанія спирається на свою руку, і земля в’яне із чотирикратною швидкістю, магія витікає в сіре коло, що наближається як припливна хвиля. — Я можу дочекатись іншого володаря блискавок, але ти надто небезпечна, щоб залишати тебе живою, тож обирай швидше.

Курва. У мене секунди...

«На якій уже була змінена магія».

Мені потрібен бар’єр.

Кидаюся праворуч і біжу, як у пеклі, впустивши провідник. Він б’є мене по передпліччю з кожним рухом, а я висмикую ще один кинджал з піхов на стегні. Моя нога посковзується на мокрій від дощу траві і того, курва, достатньо, щоб збити темп. Ліве коліно волає, та я не звертаю уваги на біль, одним оком стежачи за колом смерті, що мчить до моїх ніг, а другим — за найближчою тушею віверни. Ще три метри. Я зможу. Я мушу це зробити.

Я не помру на цьому полі.

Моє серце бухає, а легені горять, коли я долаю останній метр, вистрибуючи на сіру стіну. Я врізаюся в м’ясистий обшар між лапами віверни і глибоко встромляю правий кинджал, одразу ж підтягуюся і встромляю лівий так високо, як тільки можу. Ноги ковзають по слизькій лискучій шкірі, але мені вдається зачепитися за неї і за допомогою кинджалів видертися нагору.

Я забираюся на верхівку її лапи, потім біжу вгору по лускатій нозі, через литку і знаходжу розшарпану плоть стегна...

Хвиля осушування прокочується піді мною, а потім проходить на той бік туші віверни, і я прикладаю руки до грудей, щоб відчути барабанний дріб серця. Якби я була мертва, я б це знала, правда? Я б точно не чула ударів крил.

— Ой, ну хіба ж не розумничка? — іронізує Теофанія, але зненацька пильно приглядається до чогось позаду мене. — Ні!

Краєм ока я бачу вигин пазурів і викидаю руки догори. Лапа змикається навколо мене, а потім ривком підкидає моє тіло в небо.

— Терне!

— Не зовсім.

Дощ бомбардує темно-синю луску.

— Сґейл?

— Ти — незручність, якій немає адекватного виміру, — гарчить вона, летячи на захід, а над нами клубочаться хмари, темніючи із жахливою швидкістю. — Але ти чудово справляєшся з тим, що відволікаєш Майстра.

Захід — це неправильний напрямок, якщо Ксейден перебуває на півдні.

— Ти не можеш його залишити! — кричу я.

— Ось чому я залишаю тебе. — Сґейл випростовує передню лапу вперед, а потім розтискає кігті. — Вона вся твоя.

Я, заручниця фізики, кидаюся в бурю з такою ж грацією, як п’яниця, що розмахує руками, і стискаю щелепи, ковтаючи крик, що піднімається в горлі. Страх охоплює мої легені, але у відповідь по жилах розливається сила, що в стократ перевищує силу адреналіну.

Це Терн.

Страх, що викликав мою силу, випаровується в бурю, і я розкидаю руки назовні. Гігантська чорна порожнеча прорізає дощ попереду мене, а моя траєкторія змінюється, і сила тяжіння тягне мене назад до землі.

— Може, трошки допоможеш? — Я починаю падати швидше, ніж дощ навколо мене.

— Казав же я тобі залишатися на полі. — Два кігті чіпляються за мої плечі, і кожна кістка в моєму тілі скрегоче об інші, коли мене смикають вгору. — Але в цьому випадку я радий, що ти не послухалася.

— Сґейл зробила цей вибір, але і я теж. — Якби не вона, я була б мертвою. — Тейне?

— Швидко одужує під опікою Бреннана вгорі на перевалі.

Терн підкидає мене до свого носа, а потім закидає собі на спину.

Я приземляюся біля основи його шиї і ковзаю. Ліве коліно подається, але я витягую руки для рівноваги і швидко пересуваюся між шипами на його спині всупереч волі вітру і дощу.

— Міра?

Вмощуюся в сідло і зітхаю з полегшенням, застібаючи ремінь і надягаючи окуляри.

Саме так ми повинні зустрічати бій. Разом.

— Вона жива, — відповідає Терн, коли ми спускаємося. — Ми наближаємося до поля.

Хмари над нами починають обертатися проти годинникової стрілки.

Фантастично.

— Стеж за погодою. Теофанія — володарка бурі. Вона спробує витіснити тебе з неба.

Хапаю провідник у ліву руку, і, коли земля потрапляє в поле зору, я відчиняю двері Архіву, змінюючи потік сили на потоп.

— Хай спробує, — гарчить Терн.

На полі видно коло, де темна володарка висмоктала магію з землі, але її самої ніде нема.

— Вона зникла.

— Вона зрозуміла, що втратила свою перевагу. Поглянь на південь, — повідомляє Терн, і я повертаю голову.

— Я не можу бачити... — Мій зір змінюється так само, як і після Обмолоту, і поле бою набуває приголомшливої чіткості. Але я дивлюся не очима Андарни, а очима Терна. — Далеко.

Орда, яка там чекала, злетіла в небо за кілометр від міських воріт, залишивши за собою на землі низку з дюжини... ні, одинадцяти... віверн, що мали за вершників венінів. Я не можу розрізнити риси темних володарів, але неважко помітити сріблясте волосся Теофанії та величезну віверну, на якій вона сидить верхи.

Моє серце защеміло. Та, що в центрі, на вигляд більша за Кодаґа.

— Бо так і є, — насолоджується Терн. — Нині це було б моє найкраще вбивство.

Я кліпаю, і мій зір повертається до норми. Останнє, чого я хочу, — це підпускати Терна до цієї велетенської віверни, але місто ніяк не зможе витримати цього штурму. Раптом Каорі та інші не виконають власний наказ, ніхто з нас не виживе, якщо не відступить і не залишить цивільних.

— Нам наказано захопити або вбити Теофанію. — Я витягую і утримую стільки енергії, що нагріваю шкіру так, що починає пекти. — Той факт, що між нами і нею стоїть більше, ніж просто немислима віверна, яка також загрожує місту...

— Згоден, — перебиває Терн і повертає праворуч до Дрейтуса.

— Навіщо вершникам розвивати зір, якщо ви і так все добре бачите? — запитую я.

— Привілей нашого зору надається небагатьом, — коментує Терн.

Спробуй розберись.

Дощ із шипінням періщить мені в обличчя, і я помічаю Ґлейн і Кета високо над шеренгою грифонів на північній стіні, тим часом як Куїр летить нижче в строю. Усі вони збивають віверн, що намагаються проскочити повз місто у долину за ним. Рі та решта загону зупинять їх, перш ніж ті дістануться до перевалу. Стривайте... Куїр?

— Хіба Бодхі не повинен бути...

— Ми всі приймаємо власні рішення.

Ксейден розлютиться.

Я шукаю його на горизонті. Офіцери мають з десяток драконів у небі, але є лише один синій над південним краєм міста, і це не Сґейл.

— Де вони?

— Вона замкнулася від мене, — бурчить Терн подумки, зізнаючись.

Низка прокльонів проноситься в моїй голові, коли ми наближаємося до міста, і я накопичую все більше сили, дозволяючи їй обпікати і тліти глибоко всередині мене.

— Мабуть, не хоче, щоб ти хвилювався.

— Що має протилежний ефект, — відповідає Терн, а орда тим часом минає штабелі мертвих віверн у напрямку сходу.

Вони будуть біля воріт менше ніж за хвилину, і їх занадто багато, щоб вибирати окрему ціль.

Принаймні мені не потрібно буде цілитися.

— Відтягни ватагу назад у повітря над містом.

Я скидаю провідник, дозволяючи йому повиснути на передпліччі, і піднімаю обидві руки до дощу, а енергія обпікає легені так сильно, що я вже не можу далі витримувати.

— Готово.

Терн бере трохи лівіше, тож наш курс спрямований на орду, а не на місто, і безліч кольорів у небі зміщується, концентруючись над Дрейтусом.

Готова закласти власне життя, що жоден дракон у небі не поставив під сумнів безпосередню владу Терна над повітряним простором.

— Навчання Карра може стати в пригоді.

Я зосереджуюся на орді, потім широко розводжу руки і вивільняю накопичену енергію. Сила спалахує з розпеченим до білого тріском, стрясаючи моїм хребтом, а я тягну руки вниз і відпускаю її, коли блискавка розсікає небо на занадто багато розгалужень, щоб їх можна було порахувати.

— Десять блискавиць, — з гордістю оголошує Терн, і в моєму тілі відлунює грім, а віверни падають. — Сім влучань.

Рішучість розпирає мої груди. Так, я можу це зробити. Я піднімаю обидві руки, жадібно черпаю силу, а тоді знову орудую, як і раніше. Стовпи блискавок спалахують, хоч і не так потужно, як під час першого удару, але я вбиваю п’ять віверн, як каже Терн.

— Чотири, — оголошує він після наступного удару.

Знову і знову я бездумно черпаю енергію, розраховуючи на обсяг, а не на точність. Усе в моєму тілі горить, наче мене спалюють на похоронному вогнищі, але я продовжую.

— Шість! Три! Вісім! — Терн веде рахунок з кожним змахом моєї руки.

У нас є час для ще одного удару, і, коли ми наближаємося до північно-східного краю муру, я втягую палючу силу Терна, як подих, а потім орудую нею.

— Шість! — оголошує він, і я падаю вперед. Голова йде обертом, бо ті, кого я не вбила, зграєю летять просто на нас і вторгаються в повітряний простір міста. — Тримайся міцніше!

— Ми не можемо...

Я хапаюся за луку, а Терн втягується в підйом такий крутий, що перед очима починають пливти кола. Вітер збіса приємно обвіває моє обличчя, але він не гасить вогонь у легенях. Я борюся із силою, що стискає мені груди, і мені вдається вдихнути лише тоді, коли Терн розсікає хмару віверн і вирівнюється на дорогоцінну секунду.

— Ти не зможеш битися, якщо вигориш. Воду! — наказує Терн, і я зриваю бурдюк із ременя за сідлом, висмикую корок і ковтаю. Вода потрапляє, як олія на розпечену сковорідку, і мій шлунок миттєво бунтує. — Легше, легше.

Ніби це так просто.

Вдихаю носом і видихаю ротом, тамуючи позиви до блювоти, а потім припасовую бурдюк на місце, поки тіло поглинає вологу. За очима обпікає жар, а це означає, що моя температура все ще підвищена, проте пекучий біль минув. У мене вже краще виходить.

— Гайда вб'ємо їхніх творців.

— Гайда. — погоджується Терн, і ми пікіруємо до лінії венінів, що сидять на спинах своїх віверн.

Вітер реве у вухах, і вони злітають, побачивши нас. Шестеро кидаються на місто, двоє летять у наш бік, а троє відступають у гори — включно з Теофанією та її потворою.

Чорт.

— Ми вбиваємо тих, хто на нашому шляху, а потім переслідуємо їхню володарку бурі, — наказує Терн.

— У мене залишився лише один сильний кинджал.

Я стискаю провідник у руці, поки ми мчимо до темних володарів. Замість того, щоб стягувати більше, я обережно черпаю силу, яка вже б’є моїми венами, точно використовуючи лише стільки, скільки мені потрібно.

— Тоді раджу не впустити його.

Венін зліва смикає зап’ястям — і крижаний спис мчить у наш бік. Терн робить бочку праворуч, і снаряд пролітає за чверть метра від його крила — надто близько, щоб почуватись у безпеці. Цей має померти першим.

Сила проривається крізь мене, і я спрямовую її вниз кінчиком пальця, обпікаючи шкіру, коли цілюся. Вона влучає у веніна просто крізь розмаяний каптур його пурпурових шат, і він разом зі своєю віверною падає з неба, вбитий миттєво.

Я звертаю увагу на іншого темного володаря, бо чую, як Терн клацає зубами в тому напрямку, куди, відступаючи, втікає ця пара.

Ревучий вітер наростає, наче річка, що прорвала греблю, і порив шарпає крило Терна, крутнувши нас убік на приголомшливу мить, перш ніж дракон вирівнюється і опановує потік.

От чорт.

На тому північному краю поля, де я зіткнулась із Теофанією, із хмар вузьким конусом виривається торнадо. Земля здригається, коли вихор, шалено обертаючись, повільно суне в напрямку Дрейтуса. Його напрям занадто точний, щоб бути природним. Він розірве місто на шматки.

— Садіть і ховайте ватагу! — кричить Терн так голосно, що мій зір стрибає і я відчуваю, як повідомлення пішло не тільки по нашому каналу, але й по всіх каналах.

Теофанія.

— Наша здобич чекає на горі за полем, — каже Терн, коли ми зрізаємо маршрут до північно-східного рогу міської дороги.

Позаду лунають удари крил, і я повертаюся в сідлі. Надія спалахує, коли я бачу сині крила.

— Що він у біса робить?

Мої брови лізуть вгору, коли з однієї з південних долин з’являється Мольвік.

— Запасний привів передову групу із Зегілни. — Терн крутить головою, передаючи інформацію. — Тисяча воїнів та їхні коні. Вони випадково висадилися в порту Судра замість Кордина, і будуть тут менш ніж за пів години.

Місто отримало підкріплення, що, мабуть, дозволить протриматися ще якийсь час, але віверни кількісно переважають вершників і льотчиків, які тікають в укриття. Нашим військам доведеться притиснути віверн до землі, щоб піхота могла добити їх, аби змінити ситуацію на краще. У мене в шлунку все перевертається. Де Ксейден та Сґейл?

Я пробую пробитись через зв’язок, але наштовхуюсь на стіну чорної криги.

Куїр зникає в сутичці над містом, і мені перехоплює подих.

— Ми маємо... — починаю було я.

— Одну мету, — гарчить Терн, коли ми наближаємося до битви. — Вирішити нашу долю.

Незважаючи на наказ укритися, Ґлейн летить до Куїра.

Я киваю собі, потім відриваю погляд, зосереджуючись на півночі, на торнадо та його творчині.

Час зробити те, що Імоджен пропонувала кілька місяців тому, і делегувати повноваження. Вона розірве на шматки саме небо, перш ніж вони з Ґлейн визнають поразку.

Одна мета.

— Летимо до Теофанїї.

РОЗДІЛ
ШІСТДЕСЯТ ТРЕТІЙ

Та пішли ви. Ми з донькою зустрінемося з Малеком із чистим сумлінням. А чи зможете ви і ваші доньки сказати те саме, коли вони прийдуть по вас?

Останні слова Трасіли Кардуло
(відредаговано)

ІМОДЖЕН

Якби хаос існував, то це був би Дрейтус.

Дощ барабанить об скло окулярів, коли Ґлейн підлітає до трьох віверн, які щосили намагаються розірвати Куїра. Через крутий кут, який вона обрала, дуже важко втриматися в сідалищі, але я не збираюся просити її сповільнитися — вона все одно не послухає. Бодхі в біді.

Я зціплюю зуби. Він не розуміє. Якщо ми втратимо і його, і Ріорсона, Тиррендор впаде до ніг тому, кого призначить король. Я краще помру, ніж побачу наваррського аристократа на спаленому троні, за який загинули мама і Катріна. Повічне полум’я люті, що живе в моїх грудях, розпалюється все сильніше. До біса цю орду. До біса венінів, що на ній їздять. До біса цей бісівський вихор торнадо в кінці північного поля і до біса накази залишатися на землі під цими вітрами. Ми не втратимо Бодхі.

Віверн усе ще занадто багато, незважаючи на нелюдську кількість, яку Сорренґейл щойно відправила на той світ. І де в біса Ріорсон? Краще б він допомагав у північно-східній вежі, бо я не бачила жодної тіні за останні двадцять хвилин.

— Крут повідомляє, що ми не привезли із собою достатньо припасів, — попереджає Ґлейн, передаючи повідомлення Квінн зі збройового складу, що розміщується внизу у вежі.

Та бляха!

— Ми привезли два ящики!

Достатньо, щоб розпочати війну в нашому ж королівстві, враховуючи, що Ріорсон приховував зброю нашої кузні від короля Таурі.

— Нуїрлах каже, що вони послали за новими. — Тон Ґлейн не звучить обнадійливо.

— За чотири години льоту? Як... — От лайно. Фелікс знає про Ґарріка. Боги, він, мабуть, уже майже вигорів. — Тоді ми протримаємося і будемо молитися, щоб Сорренґейл зупинила цей довбаний шторм.

— Крут також повідомляє, що тобі варто пити більше води, оскільки ми були в бою довше, ніж сподівалися.

Я сміюся.

— Скажи Круту, нехай передасть Квінн, що зі мною все гаразд.

Здається, Квінн хвилюється за мене, хоча саме вона виконує всю роботу.

Голова Ґлейн рвучко задирається вгору.

— Куїр страждає, — попереджає мене дракониця тим скреготливим тоном, який зазвичай означає, що вона збирається вчинити щось імпульсивне, і, звісно ж, вона нахиляє крила і рветься ще вище, під кутом майже дев’яносто градусів.

Лайно!

Зісковзую черевиками назад до наступного ряду луски і хапаюся міцніше. Лежачи на спині Ґлейн, я ховаю голову під її луку і притискаюся щокою до луски, щоб, поки ми підносимося, постаратися зменшити опір вітру.

Було помилкою подивитися вниз, на охоплене полум’ям місто, але я не можу не помітити, як дві віверни перетинають наш повітряний простір внизу. Кет стартує, і я здивовано кліпаю. Здається, Аетос тепер полюбляє порушувати правила.

— Приготуйся, — попереджає Ґлейн.

Це більше, ніж я зазвичай отримую.

Її інерція вичерпується, і дракониця зависає на нудотну секунду, а я напружую кожен м’яз і притискаюся до її хребта, змінюючи нашу форму з вершника і дракона на єдину істоту. Ґлейн проробляла цей маневр занадто багато разів, щоб я не розуміла, наскільки паскудним це може бути.

Вона атакує знизу всіма зубами і кігтями, потім підгинає крила, щоб захистити їх, і змахує хвостом догори.

Я зосереджуюся на тому, щоб рухатися разом з нею, борючись із силою тяжіння, коли зависаю догори ногами, а її кинджалохвіст врізається в наступну віверну. Розбризкується кров, забарвлюючи дощ у червоний колір. Моя хватка послаблюється, незважаючи на прогумовані рукавички, і я кривлюся, змушуючи пальці ще глибше просунутись між лусочками.

— Завжди напоготові!

— Добре, — зітхає Ґлейн.

Тоді ми стрімко падаємо.

Сила опору притискає мене до луски, фактично утримуючи на місці, поки Ґлейн тягне віверну з неба. Тріщать кістки, рветься плоть, і дракониця жбурляє тушу, як вчорашнє сміття. Сіра маса каменем падає праворуч, а Ґлейн крутить бочку — і ось я знову зверху на спині, а не під нею.

— Сімнадцята, — рахує Ґлейн.

— Я майже впевнена, що було шістнадцять.

Тягнуся вгору, використовуючи ряди лусок як драбину, поки мій зад не намацує сідалище, і проводжу рукою по окулярах, щоб протерти лінзи від дощу. Десь тут має бути руна, яка зберігає ці кляті лінзи чистими.

— Перша рахується! — сперечається Ґлейн, поки ми мчимо до Куїра та віверни, що залишилася.

— Кет забив ту першу.

— Тільки після того, як я її поранила! — огризається Ґлейн.

— Поранений — ще не вбитий.

Мій шлунок напружується, коли я вперше добре роздивляюся, із чим ми зіткнулися. Куїр знову і знову змахує своїм мечохвостом, тримаючи віверну за спиною на відстані, але його груди по діагоналі перетинає глибока кривава борозна, без сумніву, залишена кігтями віверни, що напала була на нього спереду.

— Я хочу їх усіх. — Голова Ґлейн повертається в обидва боки.

— Почни з тієї, що за його спиною, — пропоную я і сподіваюся, що дракониця налаштована слухати. З нею ніколи не знаєш, як воно піде.

— Досконалий вибір, — погоджується Ґлейн із моторошною радістю в голосі.

Бодхі тримає в руці меч, але не має можливості завдати влучного удару, оскільки трійця починає спірально спускатися вниз. Під цим кутом ми перехопимо їх лоб у лоб.

Я витягаю власного меча, тримаючись однією рукою за лускату луку Ґлейн. Мої стегна достатньо сильні, щоб втриматися на спині дракониці своїми силами, але вона непередбачувана, а я не в настрої вмирати.

Синє полум’я охоплює Куїра від морди до рогів, і Бодхі пригинає голову, коли залишки вогню проносяться вниз по шиї дракона, перетворюючись на дим, перш ніж досягають його.

Швидко вдихаю, щоб розвіяти раптову важкість у грудях. Це було збіса близько.

Далі я зосереджуюся на верхній віверні, шукаючи слабкі...

Ґлейн відхиляється, закладаючи віраж ліворуч, щоб стежити за спіральними рухами Куїра, а потім кидається на віверну, що вчепилася йому в живіт.

— Я передумала.

— Очевидно.

Ґлейн вдаряє віверну, наче таран, а я міцно тримаюся, заточуючись то вперед, то назад від раптової зміни швидкості. Мій пульс підскакує, коли ми просуваємося вперед під безпомильний звук розриву луски, однак по зв’язку розливаються лише рішучість і лють — але не біль.

Над плечем Ґлейн з’являється величезна голова, і якусь мить я бачу лише смердючі зуби, що клацають на мене, стікаючи слиною.

До біса цю дурню.

— Тримайся рівно, — кажу я Ґлейн, встаючи із сідалища.

Потім біжу вгору по слизькій лусці її шиї, минаючи оскалені зуби, які розсунулися настільки, щоб струмінь блакитного вогню промчав по спині Ґлейн.

Добре, що я побігла.

Перш ніж віверна встигає схопити драконицю за горло, я встромляю меч їй в око і штовхаю з усієї сили. Лезо з огидним чваканням пронизує м’яку плоть. Пронизливий вереск дзвенить у моїй голові, як дзвін, і я обмірковую свій життєвий вибір, коли почвара закидає голову назад, ледь не забираючи мене із собою. Мій кулак чіпляється за сталеве яблуко руків’я меча, і я міцно стискаю його, коли віверна відвалює вниз.

Ґлейн пірнає слідом за тією купою луски і крил, а я падаю навзнак, і мій зад вдаряється об кожен гребінь її шиї, перш ніж я натикаюся на її лускату луку.

— Ти знущаєшся з мене? — Я вмощуюся в сідалище, потім фіксуюся в рідному для моїх м’язів положенні, досі з мечем у руці.

Праворуч миготить щось червоне. Кет.

— А ти що, впала? Ні. Я пов'язалася не зі скиглійкою.

Ґлейн женеться за віверною під дощем, потім хапає її за шию і розриває горло.

Я кидаюсь тулубом вліво, ледь уникаючи струменю крові.

— Вісімнадцять! — вигукує дракониця, змахуючи крилами, щоб вийти з піке і спрямувати нас назад до північної стіни.

— Сімнадцять, якщо вірити твоїм обрахункам, оскільки я поранила її першою.

Ще одна сіра купа мигтить перед нами, і я піднімаю голову, щоб побачити Кета і Куїра, які спускаються до нас. У правому крилі Куїра зяє дірка, а на його грудях залишиться шрам від рваної рани, але з мого боку не видно, поранений Бодхі чи ні.

Голова Ґлейн повертається, коли віверна блакитного вогню облітає місто на півдні, підпалюючи ряд дерев.

— Оцю.

— То не наш повітряний сектор.

Каорі та інші офіцери утримують східну, південну і західну території, які через вітри швидко стають епіцентром битви, але вони втратили свого найпотужнішого вершника — Ґарріка. І жодних ознак Чрадха не видно.

— Як на таку рішучу людину, ти ще не зробила нічого... — починає мені вичитувати Ґлейн.

— Припини негайно, і я погоджуся, що ти вбила вісімнадцять віверн.

Мені тисне під ребрами, коли ми мчимо до міста. Веніни вже не панькаються — вони прийшли самі. Блакитне полум’я закручується внизу спіральної вежі, завдяки двом вівернам, що піднімаються по її боках, і вогонь виривається назовні, бо темна володарка в кричущо-червоних шатах на верхівці вежі робить своїм посохом колові рухи. Грифони злітають назустріч загрозі.

У мене всередині все холоне. Їх занадто багато, а ми вже виснажені. Крім трьох повалених драконів, ще чотири лежать поранені вздовж стін на заході, поруч із незліченними грифонами. Їхні вершники, що самі стікають кров’ю, роблять усе можливе, аби доглядати за ними, а я відводжу погляд від, імовірно, смертельної рани на відрубаному хвості великого коричневого дракона.

— Накази? — Я завжди знала, що загину в бою.

Просто не хочу, щоб це було сьогодні.

— Вежа! — кричить Ґлейн.

Квінн.

Моя голова повертається ліворуч, а серце тьохкає. Один темний володар, у фіолетових шатах, крокує східним муром міста, наче той йому належить, а інший, у багряній бойовій шкірі, наближається північним. Обидва прямують до вежі, де працює єдина людина на цьому полі бою, яку я по-справжньому люблю, і вона, мабуть, навіть не знає про їхнє наближення.

— Передай Круту!

— Готово.

Крила Ґлейн б’ються так само швидко, як і моє серце, коли ми наближаємося до мурів. З повітря ми нічого не можемо зробити. Мені доведеться спішитись.

Ґлейн гарчить.

— Ти ж знаєм, що це правда, і я не залишу її помирати.

Вкладаю меч у піхви і рухаюся до плеча дракониці, не зважаючи на ревучий вітер, що штовхає мене в спину. Накази можуть надійти пізніше, а я мушу йти зараз.

Піхотинці б’ються, щоб перехопити темних володарів, і їх скидають зі стін, як ганчір’яні опудала. Охоронці падають замертво з висоти п’янадцять метрів, звільняючи шлях для венінів.

Жах переповнює мої легені, а серце гупає.

— Ти маєш захищати вежу від мурів разом з командиром крила, — з незадоволеним гарчанням передає Ґлейн, закладаючи віраж ліворуч для паралельного підходу.

— Чудово. Висади мене негайно на мур.

Темні володарі менше ніж за десять метрів від дверей вежі, а двоє охоронців, що залишилися на платформі арбалетів, здається, готові втекти.

Прокляття. Вони мали бути в безпеці. Ніхто не повинен був знати, однак цілеспрямовані кроки цих темних володарів доводять, що вони знають, що відбувається в тій вежі.

— Твоя смерть мене розлютить.

Ґлейн сповільнюється рівно настільки, щоб я могла вижити, зістрибнувши, і витягує передню лапу, летючи уздовж північної стіни.

— Мене теж.

Я мчу вниз по лусці її непораненої ноги. Немає часу для страху, немає місця для помилок, коли на Квінн полюють. Діставшись до кігтів Ґлейн, я без вагань стрибаю під дощ.

Гул ударів власного серця заповнює вуха, коли я стрибаю в повітря, а північна стіна мчить мені назустріч. Я згинаю коліна, щоб пом’якшити майбутній удар, а потім біжу, щойно черевики торкаються кам’яної кладки, аби інерція не вбила мене. Мчу вперед і ледь утримуюся, щоб не впасти долілиць на мокру бруківку. Я наздоганяю веніна в багряних шатах ззаду.

Між нами десять метрів.

Вісім.

Біля підніжжя вежі вибухає метушня, але я зосереджую увагу на темному володареві та посоху, який він тримає в правій руці.

— Вони виносять зброю вручну, — каже Ґлейн десь наді мною.

Гаразд.

Мої легені горять, але дихати стає трохи легше. Квінн буде в безпеці.

До моїх кроків доєднуються інші, і краєм ока я помічаю, як спалахує відблиск металу.

Мене наздоганяє Аетос. Половина його обличчя залита кров’ю, він озброєний кинджалом і щитом, що вдвічі менший за нього.

Лайно... Це кепсько.

П’ять. Я спрямовую свій гнів, відкидаючи будь-яке почуття страху, і виймаю один зі своїх сильних кинджалів із піхов на руці, готуючись завдати удару. Ми майже там...

Темний володар розвертається з неприродною швидкістю, з якою навіть я не можу зрівнятися, і замахується посохом у наш бік. Спалахує полум’я і смертоносним потоком мчить до нас, а я зважую наші варіанти за якусь мілісекунду, поки ми завмираємо. Влучить? Ми помремо. Стрибнемо? Ми помремо.

— Ти не згориш! — напирає Ґлейн.

Бляха, я дуже не хотіла цього робити, але подумки відчиняю двері в дім мого дитинства і заливаю своє тіло її силою.

— Ану!.. — починає кричати Аетос.

— Ану за мене! — кричу я, вириваючи щит із його рук.

Аетосові очі широко розплющуються, і він відпускає. У нас лічені секунди, тож я перевертаю щит, потім встромляю його плаский верх між рядами каміння біля наших ніг і падаю за ним, тримаючи руку на шкіряному ремінці.

Аетос стрибає за мене, і сила вривається в мої пальці так стрімко, що я стискаю зуби, щоб не закричати. Нас оточує спека, і шкіра твердне в моїй руці, коли щит перетворюється на камінь. Вогонь реве, палає, розливається навколо нас. Ми — скеля у річці, що потребує води...

Коли вибух закінчився, жар розсіюється. Аетос пірнає ліворуч і метає. Сильний кинджал вилітає з його руки, а я підводжуся, стискаючи свій.

Вираз шоку на обличчі темного володаря залишається незмінним, коли той висихає за метр від нас і звалюється з муру.

Один готовий, але охоронці зникли з верхівки вежі, і я бачу, як фіолетовий відблиск зникає у вежі. Що гірше, ще один, одягнений у багряне, крокує вздовж східного муру.

Аетос схоплюється на ноги і витягує свій останній кинджал.

— Я візьму цього. А ти займися тим, що у вежі. — Він дивиться на кам’яний щит, потім кидається бігти, а я біжу за ним, біжу щодуху. — А про те, що це в біса було, ми поговоримо пізніше! — кричить він через плече, але я вже пробігаю повз нього, використовуючи дрібну магію, щоб збільшити швидкість.

Крут реве, проносячись над містом, але Дрейтус, як і інші поромієльські міста, спроектований так, щоб дракони не могли приземлитися на його вузьких вуличках.

Дві жінки із заплаканими немовлятами на руках вискакують із дверей вежі, на їхніх обличчях викарбуваний жах. Коли я підходжу до них, погляд тієї, що вища, зупиняється на мені.

— Ти повинна їй допомогти! Ми заблукали і зайшли не в ту вежу, а вона...

— Йдіть на захід! — кричу я, вказуючи в тому напрямку, звідки я щойно прийшла, а Аетос якраз пробігає повз, щоб перехопити іншого темного володаря. — І біжіть.

Вони кивають і чинять саме так.

Кидаюся через двері у вежу і кліпаю, намагаючись пристосуватися до тьмяного освітлення, спускаюся Гвинтовими сходами вниз, вниз і вниз, щоб відшукати ту, кого ті жінки залишили.

— Де ти? — Хрипкий рев розчарування наповнює вежу, і моє серце підстрибує до горла, коли я повертаю за ріг третього поверху.

Фіолетові шати закручуються, коли венін обертається на сходовому майданчику, замахуючись кинджалом із зеленим вістрям на Квінн, бо вона миготить у просторі, з’являючись перед ним, щоб за лічені секунди зникнути і вигулькнути деінде. Їх двоє — ні, троє — кружляє навколо темного володаря.

Її тут немає. Вона проектує себе. Мої коліна ледь не підкошуються від полегшення.

Я зупиняюся, щоб він мене не побачив, і перехиляюся через перила, щоб роздивитися сходи внизу, але не бачу її. Вона, мабуть, готує з Феліксом нове місце під зброярню. Я поправляю кинджал, а потім спускаюся сходами вниз, щоб опинитися на відстані кидка.

Стоп. Квінн за кілька сходинок піді мною, із притороченим до спини двосічним лабрисом, справді наближається до розлюченого темного володаря, який несамовито розмахує кинджалом, поки інші версії моєї подруги танцюють навколо нього, відвертаючи на себе його увагу.

Я замахуюсь кинджалом і кидаю саме тоді, коли і Квінн кидає свій, — і світловолосий венін згинається. Його очі спалахують, а потім скляніють, а він сіріє і зморщується, падаючи до ніг Квінн з двома кинджалами в грудях.

— Підловили! — Я переможно підкидаю руки і стрибаю вниз через решту сходинок.

Квінн обертається до мене, а її темно-зелені очі неймовірно широко розплющені, коли вона дивиться на свої груди.

Ні. Лезо веніна застрягло між її ребрами під самим серцем.

Світ навколо мене сповільнюється, коли Квінн хилиться до стіни, а її нажаханий погляд зустрічається з моїм.

— Ні! — кричу я, кидаючись до неї, і підхоплюю її на руки. Моя спина шкребеться об камінь, коли ми сповзаємо на підлогу сходинок. Я обіймаю подругу так обережно, як тільки можу, обхоплюючи правою рукою за спину, щоб вона не впала. — Квінн, ні.

— Вони врятувалися? — Її голос зривається, а вона дивиться на мене, поки кров просочує її однострій крізь льотну куртку по лезу кинджала.

— Ми можемо це виправити, — запевняю я, і раптом стає до біса важко дихати. — Нам просто потрібно доставити тебе до відновника...

— Вони врятувались? — повторює Квінн, опираючись головою на мою руку.

Жінки. Діти. Вони не казали мені, що когось залишили. Вони хотіли сказати мені, що вона їх врятувала.

— Так. — Я киваю, але мої очі затуманюються, а горло стискається. — Вони зробили це. Ти витягнула їх.

— Добре. — М’яка усмішка торкає її уста.

— Тримайся, добре? Нам потрібна допомога.

Я дивлюся вгору та вниз по сходах, але ми самі. Хтось має бути поруч. Можливо, Аетос?

— Знайди нам допомогу! — кричу до Ґлейн.

— Мені шкода, — мовить Ґлейн так ніжно, як я ніколи не чула і не хотіла б почути.

— Мені вже нічого не допоможе, — шепоче Квінн.

— Це неправда.

Я трясу головою, а перед очима все розпливається. Із Квінн все буде добре. Не існує світу, де з нею не все гаразд, де вона не сміється з Джекс або не звисає з мого ліжка головою вниз, а її кучері падають на підлогу, і в голові починає крутитися, поки вона читає мені лекцію про почуття.

Камінь за моєю спиною вібрує від реву. Крут.

— Тут немає ні відновників, ні рун для цього, — каже Квінн зі своєю клятою заспокійливою усмішкою. — Це те, чого ти не можеш виправити, Джен.

Її обличчя спотворюється від болю, а я клянуся, що відчуваю цей біль у власних грудях, як він розриває м’язи та роздирає вени, перш ніж стихнути. Її подих стає поверховим.

— Мені потрібно, щоб ти сказала Джекс, що я її люблю.

— Ні. — Витираю сльозу, яка стікає з мого ока, перш ніж та впаде на волосся Квінн. — Ти скажеш їй. Ти закінчиш навчання за кілька місяців, а потім одружишся з нею в тій гарній чорній сукні, яку вибрала, і ти будеш щасливою.

— Скажи їй, що вона була найкращою частиною мого життя... — Рот Квінн кривиться, і вона дивиться повз мене. — Ти інше, Круте. Ти став моїм життям. — Вона знову дивиться на мене, і блідість покриває її обличчя. — Будь ласка, Джен. Вона з офіцерами на півдні, а я не буду...

Киваю.

— Я скажу їй.

Це не може бути реальністю, правда? Як це може бути реальним?

— Дякую, — шепоче Квінн і обм’якає на моїх руках, її кліпання сповільнюється. — Скажи моїм батькам, що це було того варте. Я рада, що ти зі мною. Від Парапету до порогу Малека. Мені дуже шкода, що цього разу я мушу йти першою. — Її дихання збивається. — А ти скажи йому, Джен. Скажи йому — і ти будеш щаслива.

— Квінн... — Мій голос зривається. — Не йди. Не покидай мене, — благаю я, витираючи ще одну сльозу, а мій зір то затуманюється, то прояснюється. — Ти мій найкращий друг, і я люблю тебе. Будь ласка, залишся.

Не так вона повинна відійти, не на якихось темних сходах у Дрейтусі. Не може бути. Я та, хто мав загинути. Вона повинна жити вічно.

— Ти моя, і я теж тебе люблю. — Її усмішка зникає, і ще одна сльоза спадає. — Мені страшно. Я не хочу боятись.

Моє обличчя кривиться, але я стримую себе.

— Не бійся. — Хитаю головою і змушую себе всміхнутися. — Моя мама подбає про тебе. І Катріна теж. — Мої губи тремтять. — Вона трохи владна, але буде рада мати ще одну сестричку. Я весь час про тебе говорю. Вони знатимуть, хто ти. Не бійся.

Наступний вдих Квінн натужний, але слабкий.

— Вони мене впізнають?

Я киваю.

— Вони пізнають тебе і любитимуть тебе. Тебе неможливо не любити.

— Імоджен, — шепоче Квінн, і її повіки, тріпочучи, змикаються.

— Я тут, — запевняю я, але не можу вимовити ці слова голосніше, бо горло стискає.

— Ми зробили її доброю.

Квінн обм’якає, і я підношу тремтливі пальці до її горла: пульсу немає. Вона пішла.

Моя рука гладить її по голові, і я міцно обіймаю її.

Крик, що проривається крізь спазм у горлі, розриває мою душу на шматки і відлунює від каменю, розхитуючи основи мого всесвіту, аж поки не сповільнюється, не зупиняється. Я зупиняюся.

— Привіт. Я Квінн Гопліс. Я вирішила, що ми повинні бути друзями. — Це вона сказала мені, коли ми піднімалися на вежу в день Призову.

— Ти ж розумієшу що ми ось-ось перейдемо стежку смерті?

— Що ж, можливо, це буде коротка дружба, але ми зробимо її доброю.

Я дивлюся на інший бік сходів, занурена у свої спогади, спостерігаючи, як камені починають бліднути, а потім втрачають своє забарвення один за одним: кожна втрата значніша за попередню. Моє серце якимось чином продовжує битися, визначаючи те, що я звикла вважати часом, а колір зникає з каменів на стику під нами так поступово, що я не можу не запитувати себе, чи не забрала часом Квінн усі барви із собою.

— Квінн! — гукає хтось згори, і гримлять кроки. — Де ти? Нам треба йти... — Зліва від мене лунає глибокий вдих. — Імоджен? О чорт...

Повільно повертаю голову на голос. Ґаррік присідає на сходинку над нами, його зелено-коричневі очі зупиняються на мені і наповнюються таким стражданням, таким співчуттям, що воно затуманює мої очі і по щоках збігають сльози.

— Вона померла.

Говорити про це — не означає робити це реальнішим.

Його обличчя переповнює сум.

— Мені дуже шкода. — Ґаррік дивиться вниз на сходи. — Але нам треба йти. Пів дюжини венінів поклали руки на мури міста і висмоктують життя з каменю. Час іти.

Я міцніше притискаю Квінн до себе, не в змозі осягнути думку про відхід, ніби існує якийсь мізерний шанс, що вона повернеться, якщо я просто почекаю тут достатньо довго.

— Я не можу. Просто йди.

— Я з тобою. Ти не можеш померти, — гарчить Ґлейн.

Ґаррік зціплює свої квадратні щелепи.

— Ти повинна. Треба йти, а то й нас осушать.

— Я її не покину!

— А я не покину тебе! — Ґаррік нахиляється і веде рукою по моїй шиї. — Я не покину тебе, Імоджен, — повторює він, цього разу м'якше. — Ми візьмемо Квінн, але нам треба йти негайно. Дозволь мені понести її.

Я зауважую кола під його красивими очима, незвичну блідість обличчя. Він вичерпаний, і вперше в житті мені байдуже, що він бачить мене такою слабкою, бо він теж такий. У мене смикається підборіддя на знак згоди.

— Гаразд.

Ґаррік швидко підходить до сходинки під нами, відкидаючи щось із дороги і загрібаючи нас обох в обійми. Я міцно тримаю Квінн, щоб вона не вислизнула, коли він відриває нас від підлоги, а сходовий майданчик під нами починає сіріти.

— Давай витягнемо вас звідси.

Ґаррік ступає перший крок.

Жар і світло змушують мене заплющити очі, а мій живіт судомиться.

Коли я розплющую їх, ми вже в іншому місці. Крізь відчинені двері падає дощ, і мої легені наповнює запах диму й сірки.

— О боги! — ахає професорка Трісса, коли Ґаррік опускає нас із Квінн на теплу кам'яну підлогу в непоказній будівлі. Може, магазин?

Тіло Квінн сповзає, а він допомагає покласти її поруч зі мною, підтримуючи голову рукою.

— Венін. — Ґаррік пояснює її втрату одним словом. — Ви плетете? — запитує він Тріссу.

— Ми починаємо. — Її погляд ковзає по мені. — Руни будуть слабкими, допоки ми не зможемо підкріпити їх більшою силою, але вони наш найкращий шанс.

— Цього все одно недостатньо. — Голова Ґарріка опускається, коли він завмирає. — Я не можу...

Він зітхає і робить крок у двері.

Я підкоряюся простому інстинкту йти слідом за ним, зводжуся на ноги і змушую своє тіло рухатися. Там битва. Ми на війні. Малек може забрати більше життів. Я йду за ним повз маленьку кімнату, де працює Фелікс, поруч із ящиками сильних кинджалів, усі насичені, усі гудуть від сили.

Потім виходжу на вулицю під дощ і озираюсь. Будинки горять. Тіла віверн і грифонів лежать на провалених дахах. Цивільні кричать. Крут пропливає небом і волочить віверну просто до землі. Бодхі рачки стоїть на міській площі і блює.

Якщо темні володарі осушать міські мури, ми наступні.

— Куди ти йдеш?! — кричу я в спину Ґаррікові.

— Я більше не можу літати! Навіть якщо доберуся до Аретії, мені нізащо не вистачить сил, щоб повернутися назад! — кричить він через плече. — Тож мені краще знайти якийсь довбаний спосіб щось зробити.

Я виймаю з піхов свій останній сильний кинджал і дивлюся на небо, наповнене вівернами. Потім повертаюся всередину, витягаю останній кинджал Квінн з піхов на стегні і сягаю до Ґлейн.

— Передай усім вершникам на мурах, щоб підійшли сюди і роззброїлися. Тільки так ми зможемо це пережити.

Надворі небо темнішає дедалі більше. Краще б Сорренґейл прибрала їхнього ватажка до біса, інакше все це буде даремно.

РОЗДІЛ
ШІСТДЕСЯТ ЧЕТВЕРТИЙ

Подарунок від одного слуги Данни іншому. Мушу попередити тебе: лише ті, кого торкнулися боги, мають володіти їхнім гнівом.

Я молитимусь до Неї, щоб їй не довелося використати свій, аби уникнути повторного знайомства з тим, хто запобігає перед нею.

Її шлях ще не визначений.

Віднайдений лист Її Гідності верховної жриці до Його Королівського Високості курсанта Ааріка Ґрейкасла, принца Кемлена Наваррського

ВАЙОЛЕТ

Присягаюся, торнадо сповільнюється, поки Терн бореться з вітром на східному краю поля, летючи до гірського схилу попереду нас.

— Він сповільнюється, — погоджується Терн.

— Теофанія використала його, щоб привести нас сюди.

Темна володарка тримає його, як напнуту стрілу, чекаючи на наш прихід. Вирвані з корінням дерева за кілометр ліворуч перетворилися на летючі снаряди, що низько проносяться над полем, наче випущені з арбалету дротики. Торнадо, можливо, сповільнив свій рух, але натомість завдає набагато більшої шкоди на своєму шляху.

Попереду, просто у наш бік, злітає віверна, і на якусь мить я не можу позбутися думки, чи не запросила я щойно Малека на наш поріг.

Теофанія — Майстер, а я лише курсантка.

Вона орудує бурями з віртуозною точністю, а мені потрібен провідник для моєї блискавки.

Одного разу вона вже звалила Терна.

Найрозумніше, що я могла б зробити, — це полетіти за сфери і врятувати нас обох — усіх чотирьох, враховуючи Ксейдена і Сґейл, — але я не можу залишити цих людей помирати, навіть якщо це означає, що ми висохнемо разом з ними.

Вершники не втікають. Ми б’ємося.

— Бажано зараз, — зауважує Терн. — Якщо ти вже змирилася з нашою смертю.

— Я не змирилася, просто прораховую.

Черпаю енергію через свої обпечені вени, поки відстань між нами стає дедалі меншою, тоді стискаю провідник в лівій руці і піднімаю праву.

Енергія проривається крізь мене, коли я звільняю її, тягнучи блискавицю вниз і відпускаючи, перш ніж вона встигне попекти мені пальці. Блискавка б’є, а віверна Теофанії крениться праворуч.

Я промахнулася. У мене судомить живіт.

— Ще раз! — вимагає Терн, звалюючи вправо і вниз за нею, а дощ перетворюється на лід.

Град б’є камінцями завбільшки з горошину, потім з вишню, ударяє мене з силою тисячі тупих стріл, вітер рве обличчя, але я піднімаю руку...

Провідник розлітається на друзки.

Скло врізається мені в долоню, і я задихаюся від болю, коли рине кров.

Ні, ні, ні! Я не можу цілитися без нього.

— Ти мусиш! — наказує Терн, тим часом як ми спускаємося по спіралі.

Гаразд. Померти тут — це не той варіант, який мені подобається, і я не дозволю їй вбити моїх друзів — і Ксейдена теж. Я швидко розв’язую ремінець, що тримає зазублені рештки на моєму зап’ясті, і дозволяю тому, що залишилося від кулі, і шматку льоду завбільшки як кулак, який її зруйнував, впасти геть. Разом з ним летить вниз моя надія.

Мені доведеться вбити її так само, як я вбила тих віверн, — масовими розрядами. Виймаю з піхов свій останній сильний кинджал і хапаю його закривавленою рукою, щоб бути готовою до всього. Я піднімаю праву руку і знову орудую.

Я промахуюсь, коли венінка завертає в протилежний бік і пре догори. Ми переслідуємо її, і я знову і знову черпаю силу, але з кожним ударом стає дедалі важче. Теофанія уникає всіх ударів, поки ми летимо вздовж гори, огинаючи рельєф. Терн здіймається з розмашистими ударами крил і наздоганяє її.

Жар обпікає мої легені, потім обпалює, потім смажить, поки я не відчуваю нічого, крім вогню і люті.

Скеля розлітається, коли я поцілюю в хребет праворуч, промахуючись на два метри, бо ми летимо просто до сонця.

Сонце.

Я смикаю головою вліво. Торнадо зупинився на півдорозі до міста, і небо над нами чисте аж до самого сходу.

— Вона руйнує бурю, щоб мені було важне орудувати!

Це пояснює, чому я горю сильніше, ніж раніше. Я переключаю увагу на нашу здобич, перш ніж вона встигне попрямувати до міста, за порятунок якого я відчайдушно борюся.

— Не бери більше, ніж можеш зачерпнути, — попереджає Терн, кидаючись уперед.

Його зуби клацають за метр від хвоста віверни.

Вони, сука, занадто швидкі.

Віверна заходить у піке, завертаючи вздовж хребта праворуч, і Терн пірнає за нею.

Рев нестерпного страждання наповнює мою голову, такий гучний, що вібрують мої кістки, і такий пронизливий, що мені закладає вуха.

— Сґейл! — реве Терн.

Його крила втрачають ритм, а моє серце пропускає серію ударів.

О, Малеку, ні!

Кидаюся до зв’язку, але крижана стіна не просто міцно стоїть — вона відштовхує мене з брутальною силою. Страх прошиває мій живіт аж додолу, коли ми втрачаємо швидкість...

Я чую клацання за мить до того, як на нас падає тінь. Ні, не тінь. Масивна сітка з прикріпленими по краях гирями завбільшки з письмовий стіл.

Терн реве і бере вліво, але все марно.

— Терне! — кричу я, коли сітка падає, прибиваючи мій тулуб до луки і накриваючи кожну лусочку, яку я бачу. Він міг би легко витримати її вагу на собі, але вона сковує його крила, а гирі... О, боги. — Склади крила, або вони зламаються!

Обурений рев стрясає скелі зі схилу гори, але Терн складає крила, заплутуючись у сітці.

І ми падаємо.

— Приготуйся! — попереджає Терн, коли повз нас розмито пролітає гора.

Андарна. Ксейден. Сґейл. Міра. Бреннан. Мої друзі. Вони проносяться в моїй голові у вихорі картинок, за які я не можу вхопитися, вони миготять надто швидко, щоб я могла ними повністю пройнятись. Усе, що я можу зробити, — це звільнитися від луки, нахилившись праворуч, щоб уникнути неминучого удару в живіт, а товста мотузка сітки врізається мені в спину.

— Ти був подарунком мого життя, — кажу Тернові.

— Це ще не кінець! — кричить він.

Ми різко вдаряємося об землю, кістки хрустять на камені, моя ліва рука ламається, і кинджал випадає з неї.

Крик виривається з моїх вуст, коли ми скочуємося з гори... так само, як тоді, коли ми вперше зустрілися з Теофанією. Звук кігтів, що шкребуть по каменю, поглинає всю мене, я намагаюся заглушити біль, а Терн розгойдує своїм тілом, щоб ми зісковзували головами вперед крізь дерева в нескінченному, жахливому падінні.

Опускаю голову, щоб уникнути низьких гілок, бо щось боляче впивається в ребра, і врешті-решт наш темп сповільнюється...

Гівна небесні, можливо, ми переживемо падіння.

— Звісно, ми виживемо! — гарчить Терн.

— Ти поранений? — запитую я, коли ми зупиняємося, здається, на узліссі.

— Немає нічого, що б не загоїлося після того, як ми звільнимося і відокремимо її сухожилля від кісток.

У повітрі з’являється запах сірки, коли Терн дихає вогнем крізь сітку.

Дерево тріщить, і сітка обвисає. Потім він шарпається вперед, і сітка сповзає рівно настільки, щоб я могла звестися крізь чарунку, яка явно призначена для утримання драконів, але не вершників.

— Ми повинні дістатися до Сґейл.

А це означає звільнити Терна, але, щоб перерізати мотузки моїми рунованими кинджалами, знадобиться надто багато часу. І навіть якщо я це зроблю, мені все одно доведеться орудувати, щоб убити венінку без мого сильного кинджала, а я вже на межі вигоряння. Рука шалено пульсує, і кожен мій вдих обпікає легені.

— Сґейл сама собі може дати раду, — цідить Терн, але напруга і тривога, натягнуті, як тятива, заповнюють зв’язок. Вогонь знову спалахує, і він бореться, щоб звільнитися з сітей. — І темна володарка спускається до нас.

Звісно ж, віверна Теофанії ковзає вниз до поля, так ніби у неї є весь час світу, наче ми застрягли саме там, де вона хотіла.

Боги, вона невблаганна. Неважливо, що моя рука пульсує з нестерпною інтенсивністю — ми повинні забиратися звідси просто зараз, чорти б її вхопили. Час скористатися рунами, які я прихопила на випадок надзвичайної ситуації, і молитися, щоб я їх правильно загартувала, бо це, безсумнівно, надзвичайна ситуація.

— Треба вибиратися з-під цієї штуки.

Притискаючи ліву руку до грудей, я тягнуся до наплічника, але щось штовхає мене в ребра, коли я копирсаюся в ньому однією рукою. Я відкидаю ті руни, що мені не потрібні, потім хапаю ту, що для пом’якшення поверхонь, і пхаю її під мотузки. Сподіваюся, що це правильно.

Чарівні брижі та волокна розтягуються й піддаються.

Мої брови повзуть догори. Це працює.

— Рви що можеш! — кричу Тернові.

— Залишайся на місці, щоб ми могли злетіти, — наказує він, розриваючи сітку на краях своїх шипів, а я користуюся нагодою, щоб витягнути те, що муляє мене в кишені.

Пакунок Ааріка.

Помічаю нашвидкуруч нашкрябане повідомлення на краю пакунка, яке пропустила, коли Слоун передавала його мені.

На випадок, якщо ти втратиш своє. Нападай у темряві, Вайолет.

Що за фіґня? Під час падіння зламалася воскова печатка, і пергамент розгортається, коли я послаблюю хватку, впускаючи собі на коліна різьблений шматок сірого мармуру, що нагадує церемоніальний кинджал зі знайомим гравіюванням у формі полум’я вздовж руків’я. Намагаюся прочитати супровідну записку від верховної жриці храму Данни в Аретії, але літери розпливаються, бо біль у моїй руці спалахує, коли Терн рветься звільнити нас.

Подарунок від одного слуги Данни іншому. Мушу попередити тебе: лише ті, кого торкнулися боги, мають володіти їхнім гнівом. Я молитимуся до Неї, щоб їй не довелося використати свій, аби уникнути повторного знайомства з тим, хто запобігає перед нею. Її шлях ще не визначений.

У мене судомить живіт. Звідки Аарік міг знати, що я втрачу свій кинджал, не кажучи вже про те, що якийсь камінь може замінити...

— Попереду нас! — гаркає Терн, і я інстинктивно переключаю увагу вперед і вкладаю мармуровий кинджал у піхви.

Теофанія прямує до нас з-за дерев, її волосся вибилося з коси, а на обличчі немає нічого ані терплячого, ані веселого.

Я гарячково оглядаю небо, що переді мною. Віверна Теофанїї чекає в полі за деревами, а єдині інші крила, які я бачу, зчепилися десь далеко в битві над Дрейтусом, що, сподіваюся, означає, що вона сама.

— Скільки часу тобі потрібно, щоб звільнитися? — запитую Терна, відстібаючи пряжку сідла і пролазячи крізь дірку в сітці.

Біль пронизує ліву руку, але я вдаю, що вона належить комусь іншому, і продовжую лізти. Біль не має значення, якщо ти мертвий.

— Секунду! — кричить Терн. — Не...

— Я не дозволю їй убити тебе, як звязану свиню! — відповідаю я.

Страх і гнів підживлюють мене, коли я дряпаюсь по Терновому плечі, намагаючись утримувати руку стабільною, поки дракон не завмирає. Він, очевидно, випустив кігті перед тим, як сітка торкнулася його, бо його передні лапи вже витягнуті, підпираючи нижню щелепу.

Витягую рунований кинджал і ковзаю вниз, тягнучи вістря леза вздовж Тернової ноги. Лезо не розрізає луску, але сітка розвалюється на його шляху.

— Принижені сіткою? — насміхається Теофанія, прямуючи до нас. — Як легко було зловити цю парочку.

Парочку?

Крик.

— Вони впіймали і Сґейл теж. — Лють Терна омиває мене, наче кислота.

Встаю перед Терном і відкриваю шлюзи для його сили, вітаючи палючий жар і полум’я у своїх спухирених венах.

— Срібна моя, — застережливо гарчить Терн під звук мотузки, що рветься.

— Якщо я вигорю, нехай так і буде, але тебе вона не дістане, — кажу вголос, щоб Теофанія знала, що клала я на неї.

— То ти вже зробила свій вибір? — запитує Теофанія, підходячи на крок ближче.

— Так. — Здіймаю праву руку вгору, дозволяючи енергії пронизати мене, і смикаю її вниз кінчиком пальця.

Теофанія відбігає метрів на десять праворуч, рухаючись швидше, ніж я будь-коли бачила.

— Тобі доведеться бути...

Я знову орудую, перш ніж вона встигає договорити, і влучаю в те саме місце, де вона стоїть, викликаючи миттєвий гуркіт грому.

Але венінка вже метрів за п’ять ліворуч від мене.

— Швидшою, — закінчує вона, і я б’ю ще раз, лише для того, щоб схема повторилася.

Знову, і знову, і знову.

Легені кричать, коли видихаю те, чим я стала, — жар, силу і лють, але Теофанія все ще занадто швидка, щоб я могла її зловити, і з кожним невдалим ударом наближається до Терна.

— Майже готово, — запевняє він, а за моєю спиною лускаються мотузки.

Потрібно вивести її з гри негайно.

Я завдаю наступного удару, коли вона з’являється за п’ять метрів попереду.

— Скажи: ти сумуєш за Аннбрієлем?

Очі темної володарки спалахують, і вона здригається.

Перемога.

Я збираю все більше і більше сили, намотуючи її, як розплавлену нитку.

— Хіба ти не прагнеш до храму?

Я використовую слова верховної жриці, якими вона зверталася до мене.

Обличчя Теофанїї пересмикує емоція, схожа на тугу, але венінка швидко маскує це гнівом.

— А ти? — перепитує вона. — Чи ти маєш імунітет, бо тебе лише торкнулися, але не посвятили? — Вона наступає. — Чи знаєш ти біль від того, що мені ніколи не дозволять повернутися, від усвідомлення того, що це розірве власне те, що робило мене недоторканною всі ці роки?

Я вивільняю частину своєї сили, вдаряючи в землю просто перед венінкою, і вона зупиняється, заскочена.

Доторканна.

Чорт, жриця в Аннбрієлі теж так говорила. Про те саме йшлося в записці, загорнутій в пакунку Ааріка.

— Як верховна жриця, ти мала б незмірну владу на острові. І тобі цього було недостатньо?

— Навіщо служити богу, коли можна стати ним? — гарчить Теофанія.

Гнилий страх поглинає зв’язок, за яким слідує ще один рев, від якого у мене ледь не підкошуються коліна.

Сґейл.

Моя голова смикається вгору, серце б’ється об ребра, коли Терн гарчить, а його кігті рвуть лісову підстилку.

— Не треба!

Жах стискає мені горло, коли я кричу до Ксейдена, але він не чує мене.

Дрейтус огортає темрява, і невдовзі лунають пронизливі верески віверн, які розносяться по полю і відлунюють від скель над ним.

— Що... — Теофанія повертається в бік шуму.

Тінь розпливається, як брижі на озері, пожираючи поле з люттю оніксової бурі, і несеться до нас зі швидкістю, що вичавлює надію з грудей, а потім просто розбиває моє серце вщент. Біль б’є, як фізичний удар, у центр грудей...

Він страшенно сильний зі Сґейл, але не так, як оце.

Це така сила, яка знищує світи.

І вона майже тут.

— Я кохаю тебе, — шепочу я — і крига тріскає.

Однак цього недостатньо, щоб зупинити хвилю темряви, що насувається.

Тінь жбурляє Теофанію на землю за мить до того, як накидається на мене, лагідно пестить щоки і занурює нас у непроглядну тьму.

— Бий! — гаркає Терн, і я чую, що сіті піддаються.

Виснаження бере гору і не дає себе ігнорувати. Я надто втомилася. Занадто близька до того, щоб згоріти заживо. Який сенс, якщо я не можу її зловити?

— Скористайся темрявою! — наказує Терн.

Моє серце тьохкає. Використати те саме, що забирає у мене Ксейдена? Я ніколи не думала, що всі можливі шляхи його лікування приведуть до його вибору. Вогонь, що пожирає мене зсередини, загрожує поглинути мої кістки, і якусь секунду я думаю, чи дозволити йому це. Я не змогла зупинити свою матір, і я не зможу зупинити Ксейдена. Я не можу врятувати його.

Заждіть.

Удар у темряві.

Ось що сказано в записці Ааріка...

Ніби він знав, що це станеться.

Я задихаюся, коли всі частини клацають в одному приголомшливому ударі серця. Підкріплення. Його наказ мені охороняти храм Данни. Він висмикнув Лінкса з дороги ще до того, як двері до великої зали відчинилися. Він знав. Він проявлявся весь цей час.

— Він довбаний провидець, — шепочу я з благоговінням.

Справжній — не те що Мельґрен, який може передбачати лише битви. Якщо Аарік володіє справжнім даром провидіння, він побачив це і дав мені зброю, зроблену з розбитого храму — храму, в який Теофанія не може зайти. Я не вірю в оракулів, але я вірю в печаті.

Я виймаю мармуровий кинджал правою рукою, потім змішую свій біль з пекучою силою, що обпікає залишки мого зашарпаного серця, піднімаю зламану руку і випускаю болісний вогонь енергії в небо.

І утримую його.

Безперервний розряд освітлює все довкола нас і розгалужується крізь тінь, виявляючи спину Теофанії. Вона схоплюється на ноги і розвертається до мене, а її очі широко розплющені і блищать. Венінка кидається вліво, але вдаряється об невидиму стіну і падає назад.

Стіну, яка ричить...

Луска переливається таким же сріблясто-блакитним кольором, як і мій розряд, і маленький дракон прямує до Теофанії, низько опустивши голову і вишкіривши зуби.

І саме так моє розколошкане серце заспокоюється.

Андарна.

Теофанія простягає руку вперед, а в її червоних очах спалахує подив.

Мені байдуже, які в неї наміри, — вона не торкнеться Андарни своїми руками. Біль стискає мене в розпечених лещатах, вогонь обпікає легені, але я тримаю розряд і мну. Відхід Андарни — це одне; втратити її через дотик темної володарки — незбагненно.

— Ірид, — з благоговінням шепоче Теофанія, нахиляючись до Андарни.

Роблю випад, вганяючи кинджал просто їй у серце. Вогонь дихає крізь мене, поки я не стаю попелом, попелом і агонією.

Теофанія заточується назад і починає сміятися.

Потім вона бачить кров і зупиняється.

— Як? — Її очі спалахують, і вона падає на коліна. — Камінь не вбиває венінів.

— Ти ніколи не була просто венінкою, — відповідаю я. — Данна — розгнівана богиня для верховних жриць, які відвертаються від Неї.

Теофанія розтуляє рот, щоб закричати, а потім миттєво висихає.

Я розмикаю розряд, занурюючи нас у темряву, і віддаюся вогню, що спалює мене заживо.

— Вайолет, — шепоче Андарна.

А потім я вже нічого не чую.

РОЗДІЛ
ШІСТДЕСЯТ П'ЯТИЙ

Єдине, ще більш непередбачуване, ніж мінлива провінція Тиррендор, — це її герцог. На те є причина, чому аристократія ніколи не повинна носити чорне.

Щоденник генерала Августина Мельґрена

КСЕЙДЕН

Одна справа — виманювати мене, кликати, зазивати до цього прихованого, залитого сонцем каньйону на південь від Дрейтуса проти моєї волі, відтягнути мене від стін нашої оборони і змусити піти від моїх друзів і міста, повного мирних жителів. Зовсім інша справа — поранена і захоплена у пастку Сґейл.

Кров струменить з-поміж її луски, стікає по плечу, і вигляд крові, що просочує мотузки завтовшки з передпліччя, які її зв’язують, пронизує мене наскрізь і наповнює силою так, як ніщо інше не могло б наповнити. Я забираю її всю, потім тягну ще, але Сґейл уже виснажена через те, що стримувала стільки віверн біля стін Дрейтуса.

Гнів тече, як ріка під льодом, по якому я охоче ковзаю, звільняючись від емоцій, як від тягаря, яким вони є, щоб я міг стати зброєю, яка їй потрібна. Вона була першою, хто вибрав мене, хто підняв мене над усіма іншими, першою, хто побачив усі мої потворні сторони, і прийняла це все, тож кожна істота в цьому довбаному каньйоні помре, перш ніж з неї знімуть хоча б одну лусочку.

Вайолет звільнить Терна. Це єдиний результат, який я допускаю.

Двоє венінів, що стоять на варті переді мною в гирлі каньйону у своїх безглуздих шатах, не є проблемою. Я висушу їх за лічені секунди, щойно Сґейл відновить сили. Але той, хто йде вперед до скуленої зрадницької дупи Панчека, стаючи між мною і Сґейл... Він — проблема...

Не тому, що він більш смертоносний.

Навіть не тому, що він має бути мертвим.

Але тому що я. Не можу. Вбити. Його. Я не зміг би піднести клинок до його горла так само, як до горла Вайолет. Зв’язок між Вайолюттю і мною — це магія, якій немає пояснення.

Між мною та Бервіном взагалі ніколи не мало бути зв’язку, а тепер, коли мій Мудрець має ще одного мого брата, якого він може використати проти мене... Я влип.

— Дивись уважно, мій посвячений, — кидає мені Бервін через плече, відкриваючи шрам через обличчя, який залишився відтоді, як я скинув його в яр під Басґіатом.

Дивлюся повз Бервіна, повз Сґейл і венінів, на мого нового брата і непритомного дракона, що лежить у долині за каньйоном під охороною семи віверн. Як він міг це зробити? Обрати це після того, як спостерігав, як я спотикаюся і падаю протягом останніх п’яти місяців. Як він міг добровільно стати на шлях, з якого я щосили старався зійти? Він остання людина, від якої я міг очікувати перетворення, проте ось ми тут.

Я не можу дозволити Сґейл померти. Не можу дозволити йому спіткнутися на тому ж шляху, що і я. Не можу дозволити загинути моїм друзям, бо егоїстично хочу, щоб Вайолет була поруч зі мною. Галасливі, всепоглинальні емоції б’ються об кригу, але я не можу їх впустити. У неї свій шлях.

Що б я не вибрав, усе буде неправильно.

Але тільки один шлях залишає Сґейл живою.

— Це не те, про що ми домовлялися! — кричить Панчек, спотикаючись і відступаючи до свого дракона, що верещить, спійманий у сіті.

Навіть не дивлюся в їхній бік. Виродок заслуговує на страждання за те, що здав нас. Те, що робить Мудрець... що робить Бервін... мені байдуже. Скільки інформації він продав ворогу? Авжеж, достатньо, щоб заманити нас усіх до Дрейтуса. Скільки разів він видавав їм місцезнаходження Вайолет?

Він помре. Рішення приймається без обговорення.

— Не втрачай себе, — попереджає Сґейл, б’ючись об сітку, яка притиснула її до кам’янистої землі за п’ять метрів попереду мене. — Ти не піддавався на його хитрощі, щоб перетворитися, аж до сьогодні. Не піддавайся і цього разу!

Але він не мав її, а тепер має.

— Іншого виходу немає, — відповідаю я, повільно виймаючи з піхов два сильні кинджали, які тримаю на стегнах, чим привертаю пильний погляд темного володаря, що стоїть біля кінчика хвоста Сґейл із розведеними в явній загрозі пальцями.

— Хіба ти не просив сили? — гарчить Бервін, тримаючи в руках два своїх сильні кинджали, наближаючись до Панчека. — Хіба я не надав?

— Забери зброю. Ми обидва знаємо, що ти мене не скривдиш. — Панчек тягнеться до сітки над своїм драконом. — Я єдиний, хто може дати тобі доступ до твого сина.

— У мене є ще один. — Бервін встромляє ніж глибоко між лускою дракона, і той висихає, зелень стікає з його луски і збігається, перетворюючись на лушпиння.

Жах проривається крізь кригу.

Бервін щойно вбив дракона кинджалом.

Як, бляха, це можливо?

— Ти дивився? Бо це саме те, що зараз станеться з твоєю драконицею. — Він повертається до мене і підкрадається до Сґейл, поки вона марно виборсується з-під сітей. — Тобі доведеться черпати дуже глибоко, щоб компенсувати втрату її сили.

Бервін піднімає лезо, і я не просто ковзаю по кризі.

Я стаю нею.

— Стій! — реве Сґейл, розвіваючи криком мантію Бервіна. — Не роби цього, щоб врятувати мене!

Робити це? Це вже зроблено.

Як вони, блін, посміли стягнути мого дракона з неба, спіймати в пастку і завдати болю тому, хто є підвалиною мого існування.

Я шпурляю свої леза в повітря, падаю на одне коліно, б’ю рукою по дну каньйону й розбиваюся.

У своєму останньому акті опору я стаю тим, що зневажаю. Може, це й добре, що я ані на чортову крихту нічого не відчуваю.

Я вдихаю силу, що пульсує під моєю рукою, як жива, здатна дихати істота, і видихаю темряву. Тінь протікає каньйоном, густа, як смола, і чорна, як чорнило, затуляючи собою полуденне сонце і перетворюючи простір на непроглядну темряву. Тінь встромляє мої кинджали в груди двох венінів, що стоять на варті. Тінь відтягує Бервіна від Сґейл і збиває його і мого нового брата з ніг. Вони падають непритомні. Тінь приносить тишу.

Моя душа відлітає, як іскорки розжеврілого попелу з вогню, відшаровується і дрейфує, поки сила поглинає простір, у якому вона колись існувала. Я більше не на кризі — я і є крига.

Але я все ще живлюся, проникаючи в глиб самого джерела магії і водночас вириваючись назовні, знаходячи ті удари серця, що позначають віверн, і розсікаю луску тінню, вириваючи рунічні камені з їхніх тіл. Я починаю з тієї, що насмілилася встромити зуби в плече Сґейл, проскакую повз того, хто тепер вважає себе моїм братом, потім знищую шістьох, що блокують вхід до цього каньйону.

Врятуй їх, благають останні часточки мене, що ще залишилися, тримаючись зубами і кігтями, щоб теж не бути відірваними. Мої тіні виринають з каньйону над містом, кінчаючи кожну віверну в повітрі і на землі. Я скрізь і всюди водночас, розриваю сіті, що спіймали Сґейл, вириваю серце у віверни, яка загнала Дейна і Кета в кут, проношуся над Імоджен, коли вона дивиться в небо. Я на перевалі висмикую одну за одною віверн, із задоволенням слухаючи, як їхні тіла гепають на землю на очах у людей, яких вона любить. Я збігаю по схилу скелі, падаю назад у магію, що обпікає на дотик, і мчу на північ.

— Я кохаю тебе. — Голос Вайолет розколює холод, і шовкова нитка тепла вклинюється в отвір, перш ніж він зачиняється, блокуючи її.

Ні. Зажди. Я хапаюся за цю нитку відчайдушними руками, чіпляюся, щоб утримати її, поки все більше моїх часточок відлітає, гублячись у порожнечі. Вона — тепло, і світло, і повітря, і любов.

Мої тіні поглинають долину, де вона стоїть, оголивши кинджал і захищаючи Терна від такої ж сітки, що спіймала Сґейл. Я штовхаю Майстра на землю, незважаючи на її ранг, а потім ковзаю по Вайолет з ніжністю, яка забирає всю мою зосередженість.

Я кохаю її. Це емоція, за яку я чіпляюся, вогонь чистої сили, що горить на краях почуття, і я знаю, що, якщо я піду далі, вона стане наступною і останньою часточкою, яка відлетить геть. Я зціплюю зуби і відриваю руку від землі, задихаючись, щоб зробити повний вдих, тим часом як моє серце гримить.

Я ніколи не почувався таким сильним і таким переможеним водночас. Це був єдиний шлях. Я встаю на ноги, згортаю тіні, і каньйон знову з’являється перед очима.

Сґейл намагається випростатися переді мною, кров сочиться зі слідів укусів на її плечі. Сіті клаптями спадають з неї, і вона розгортає крила на всю ширину, забираючи майже кожен метр каньйону. Вона оглядає руйнування і тіла. І звужує свої золотисті очі в мовчазному докорі.

— Ти тепер покинеш мене? — запитую я, переступаючи через непритомне тіло Бервіна.

Я б убив його, якби міг. Чорт, я думав, що вбив. Цікаво, скільки посвячених відчувають те саме до свого Мудреця? Принаймні один, про якого я знаю. Але крім фізичної неможливості, у нього є те, що мені потрібно.

І я більше не посвячений.

— Що в тобі залишилося покидати? — Сґейл опускає голову, і клуби пари проносяться вниз по каньйону, нагадуючи мені про момент, коли вона знайшла мене в лісі на Обмолоті.

— Ти скажи мені. — Я опускаю кригу, і впускаю її.

Наступний подих Сґейл насичений сіркою, а очі розширюються.

— Ти ж не хочеш...

— Ти бачила, що сталося. Це був єдиний вихід.

Вона киває через плече.

— І ти думаєш, що вона допоможе?

— Вона любить мене.

— Терн ні, а ти ще не дивився в дзеркало. Червоні вени, що розгалужуються від твоїх очей, схожі на її блискавки.

— Вона допоможе. — Це звучить набагато впевненіше, ніж я відчуваю. — Вона обіцяла.

— Навіть якщо вона погодиться, ніхто не...

— Дехто винен мені послугу.

— Він ніколи не підпустить тебе до неї. — Сґейл махає хвостом. — Особливо коли вона перебуває у вразливому стані.

— Вайолет поранена?

Орган, що б’ється за моїми ребрами, стріпується, і я тягнуся по зв’язку, що з’єднує мій розум із її, але канал заплутаний непритомністю.

— Так, — повільно відказує Сґейл, а її голова рухається змієподібним рухом. — Але вона виживе. — Дракониця завмирає на мить. — Вони завершили зводити сфери, але ті простягаються не далі Дрейтуса.

Це добре. Погано. Бляха, я не знаю. Хто я взагалі такий?

Її.

— Переконай Терна, — прошу я.

Від цього залежить все.

— Ми запитаємо, — нарешті каже Сґейл, впиваючись кігтями в кам’янистий ґрунт. — І її рішення визначить нашу долю.

Це умови, на які я можу погодитися.

Ми злітаємо менш ніж за хвилину.

РОЗДІЛ
ШІСТДЕСЯТ ШОСТИЙ

Тоді як курсантам настійливо рекомендується не заводити романтичних стосунків під час навчання в квадранті, лейтенантам дозволяється одружуватися з тим, кого вони виберуть після закінчення навчання.

Стаття п’ята, розділ сьомий Кодексу вершників драконів

ВАЙОЛЕТ

— Вайолет! — вигукує Бреннан, збігаючи сходами маєтку Ріорсонів на освітлене місяцем подвір’я.

Крізь відчинені двері долинають звуки святкування.

Я мляво підводжуся на ноги поруч із Імоджен, а якийсь силует рухається в тіні праворуч.

— Я не дозволю їм спалити тебе, — присягається Андарна.

— Що? — Моя голова мотнулася в її бік. — Навіщо братові спалювати мене?

І чому, в ім’я Данни, я сиджу на гравії у дворі? Мої думки... повільні. Щось не так.

Щось неправильно.

— З тобою все гаразд? — питаю я у Бреннана, коли той підходить до нас.

— Чи зі мною все гаразд? — Його очі вирячені, і він оглядає мене, шукаючи травми. — Зараз третя година ночі! Де ти була? — Його голос підвищується, і група вершників, яких я не впізнаю, заходить у ворота зліва від нас. — Вайльсен? — запитує Бреннан, і той, що вищий, прямує до нас. — Доповідай. — Він озирається через плече. — Тихо.

Мій рот розтуляється, а потім стуляється. Де я була?

— Ми... — Погляд офіцера пробігає по мені.

— Усе добре, — запевняє його Бреннан.

— За офіційними даними, четверо вершників, їхні дракони та троє старійшин були вбиті в долині, за нашими оцінками, протягом останніх кількох годин, — каже Вайльсен. — І ми все ще вважаємо, що п’ятеро вершників зникли безвісти — тепер четверо, — додає він, дивлячись на мене. Його рот міцно стискається. — Але після того виступу ми всі знаємо, що це зробив Ріорсон. Б’юся об заклад, що інші троє вже мертві.

У моєму животі все холоне, а Імоджен так сильно напружується, що видається кам’яною.

Чекайте, це що, сон? Я стискаю правий кулак і запускаю нігті в долоню, щоб відчути біль, але не прокидаюся.

— За останніми даними, сфери утримуються в Дрейтусі, але хто знає, скільки з тих висушувань під час битви були насправді зроблені ним, — продовжує Вайльсен. — І поки що з місця кладки зникло шість яєць, але вони ще раз там перевіряють.

Зниклі яйця? Я тягнуся до Терна, але зв’язок нечіткий, ніби дракон спить.

— Йому потрібен цикл відпочинку, щоб відновитися, — пояснює Андарна.

— Відновитися від чого?

З ним усе було добре, коли я бачила його востаннє, а це було близько п’яти хвилин тому в лісі на краю поля...

Там де я вбила Теофанію.

Ксейден.

Стіна тіней...

Серце мені завмирає. Що в біса відбувається? Як я тут опинилася? Чому моя голова така важка? У мене струс мозку?

— Ти вільний, — каже Бреннан вершникові. — Тримай це в таємниці, доки ми не отримаємо повний звіт.

— Те, що вона твоя сестра, не означає, що вона не є найшвидшим способом...

— Вільний! — огризається Бреннан, і вершник відступає.

— Ти знаєш, де він? — тихо запитує мене Бреннан, коли інший вершник відходить досить далеко, аби не почути. — Ріорсон? Ти чула, що сказав Вайльсен. У нас є мертві дракони, вершники та зниклі яйця. І якщо ти бачила Ріорсона, мені потрібно знати, Вайолет.

— Я... — Мені бракує слів. Чому я не можу думати? — Я не знаю.

Я підношу руки до рота, а шматок пергаменту в моїй передній кишені чіпляється за руку і випадає.

Бреннан підхоплює його.

— Кардуло?

Він піднімає очі на Імоджен.

— Я не бачила його з учорашнього дня, — каже вона низьким, майже монотонним голосом. — Лейтенант Тевіс?

— Серед зниклих безвісти, — м’яко відповідає Бреннан, потім дивиться на мене раз і ще раз. — Гівна небесні, Вайолет...

— Що?

Я опускаю руки. Ґаррік теж пропав? Хто ще серед чотирьох вершників, про яких згадав Вайльсен?

— Твій палець, — каже Імоджен, а потім опускає погляд.

Мій палець? Клац. Точно.

— Здається, я зламала руку.

Я дивлюся вниз і приглядаюся.

На мою ліву руку накладена шина, а на правій руці красива золота каблучка зі смарагдом завбільшки із ніготь мого великого пальця. О боги, я знаю цей камінь. Він схожий на інші з клинка Аретії, що нагорі, на тумбочці Ксейдена. Це той зниклий?

— Що зараз відбувається? — запитую повільно.

— Ти не знаєш? — Бреннан стишує голос.

Я заперечливо хитаю головою.

Бреннан оглядає пергамент із моєї кишені.

— На ньому стоїть печатка Данни, — каже він. — Дозволиш відкрити?

Я киваю, витріщаючись на каблучку. Це не просто перстень на пальці. Це обручка. Але як? Сьогодні вдень я була на полі, билася з Теофанією, а потім вона висохла, а я обпеклася геть до втрати свідомості. Зараз третя ранку, я в Аретії, а тут вбиті дракони, мертві та зниклі вершники і щезлі яйця? Ксейден так не вчинив би.

Чи вчинив би?

Буря тіней.

Моя кров холоне. Як далеко він зайшов? Я кидаюся до зв’язку, але там нічого немає. Все зникло.

Або він занадто далеко, щоб відчути мене, переконую я себе, щоб не панікувати. Коли він одягнув мені на руку цю каблучку?

— Це офіційне благословення вашого законного шлюбу, — шепоче Бреннан, приголомшений, а потім швидко згортає пергамент. — Від головної жриці храму Данни.

— Із Ксейденом?

Гравітація пливе, спотворюючи все, що, я думала, знаю про реальність, якою б вона не була.

Бреннан киває.

Мої очі спалахують. Ми одружені? Тисячі емоцій намагаються пробитися крізь мої плутані думки, але миттєвий порив благоговіння перекриває логічне запитання «як?». Не може бути, щоб я могла забути щось таке. Чому його тут немає? Куди він пішов? І навіщо?

— Я думаю, що записка ось тут, зверху, призначена для тебе.

Бреннан повертає мені пергамент.

Я перевертаю аркуш і бачу два речення, написані рукою Ксейдена.

Не шукай мене. Тепер це твоє.

Він пішов.

Я намагаюся пробитися крізь туман у голові, подолати приголомшливий шок, але не можу думати ясно. Наче хтось втрутився в мій...

Ні.

У грудях стискається.

— Як довго я була відсутня?

— Дванадцять годин, — відповідає Бреннан.

— Що ти зробила? — Я різко повертаю голову до Імоджен, і мені млоїть у грудях від глибокого передчуття біди.

Вона повільно піднімає на мене погляд.

— Те, про що ти мене просила.

ПОДЯКИ

Дякую моєму чоловікові Джейсону за те, що він був моїм врівноваженням. За те, що відвозив мене на кожну зустріч із лікарем і керував шаленим графіком, який зʼявляється разом із чотирма синами і дружиною із синдромом Елерса — Данлоса. Дякую, що підтримував мене своїми обіймами і регулярно постачав чипси та кесо протягом останніх кількох років хаосу. Дякую моїм шістьом дітям, які є для мене усім. Ви не перестаєте дивувати мене своєю добротою, своєю завзятістю і своїм сміхом. Дякую моїй сестрі Кейт , яка ніколи не скаржилася, коли ми зачинялися в номері лондонського готелю, щоб редагувати замість того, щоб оглядати визначні памʼятки ...ВКОТРЕ. Люблю тебе, щиро. Моїм батькам, які завжди поруч, коли я їх потребую. Моїй найкращій подрузі Емілі за те, що була найбільш поблажливою супутницею мого життя та хранителькою секретів.

Дякую моїй команді з видавництва «Red Tower». Дякую моїй редакторці Еліс Джерман за те, що вона вклала свої час і серце в цю книгу і завжди була готова виходити у зум, у якому б часовому поясі я не перебувала. Дякую моїй редакторці Ліз Пеллетьє за те, що дала мені можливість писати в моєму улюбленому жанрі. Стейсі Абрамс за її нескінченну мудрість. Лізі Мейсон за те, що завжди відповідала на дзвінки, фотографувала і заспокоювала мою тривогу. Дякую Ешлі, Ханні, Гізер, Кертіс, Бріттані М., Бріттані З., Моллі, Джессіці, Кеті, Ерін, Медісон, Рей та всім у видавництвах «Entangled» та «Macmillan» за відповіді на нескінченні потоки електронних листів і за те, що вони випустили цю книжку на ринок. Дякую чудовим читачам бета-версії та просто уважним читачам за ваші орлині очі. Джулії Кніп за те, що завжди йшла назустріч. Бекі Вест за нескінченну підтримку, за дзвінки з McDonald's, Coke та від T Swift. Брі Арчер за цю феноменальну обкладинку, а також Елізабет та Емі за вишукане оформлення. Мередіт Джонсон за те, що вона була НАЙКРАЩОЮ. Дякую моєму неймовірному агенту Луїзі Фʼюрі за те, що завжди підтримувала мене, а Шивані Дорайсвамі за те, що була моєю чудовою кіноагенткою! Безмежна подяка командам Outlier та Amazon Studios. Ви просто мрія для роботи!

Дякую моєму бізнес-менеджеру КР за утримування мого здорового глузду у ваших руках і за те, що ви ніколи не випустили його з них. Дякую моїм подругам, нашій нечестивій трійці, Джині Максвелл і Сінді Медсен: без вас я загубилася б. Кайлі, без якої ця книга була б неможливою. Шелбі та Кессі за те, що завжди тримали все під контролем і повсякчас були моїми чудовими організаторками і натхненницями номер один. Рейчел і Ешлі за те, що вони найрозумніші, найдобріші жінки, яких я знаю. Я нескінченно вдячна кожному рецензенту, який давав мені шанс усі ці роки. Моїй групі читачів «The Flygirls» за те, що ви — найщасливіше місце в інтернеті. Моїм читачам: ваш ентузіазм змушує мене до роботи на клавіатурі.

І нарешті, оскільки ти мій початок і кінець, ще раз дякую тобі, мій Джейсоне. Ми з тобою проти всього світу, коханий.

Нотатки

[←1]

Гітон — небінарна особа. (Прим, перекл.)

Зміст

ПРОЛОГ

РОЗДІЛПЕРШИЙ

РОЗДІЛДРУГИЙ

РОЗДІЛТРЕТІЙ

РОЗДІЛЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛП'ЯТИЙ

РОЗДІЛШОСТИЙ

РОЗДІЛСЬОМИЙ

РОЗДІЛВОСЬМИЙ

РОЗДІЛДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛОДИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛТРИНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛЧОТИРНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛП'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛШІСТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛСІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛВІСІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ СЬОМИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ ШОСТИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ СЬОМИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛТРИДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛСОРОКОВИЙ

РОЗДІЛСОРОК ПЕРШИЙ

РОЗДІЛСОРОК ДРУГИЙ

РОЗДІЛСОРОК ТРЕТІЙ

РОЗДІЛСОРОК ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛСОРОК П'ЯТИЙ

РОЗДІЛСОРОК ШОСТИЙ

РОЗДІЛСОРОК СЬОМИЙ

РОЗДІЛСОРОК ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛСОРОК ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ ДРУГИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ ШОСТИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ СЬОМИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛП'ЯТДЕСЯТ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛШІСТДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛШІСТДЕСЯТ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛШІСТДЕСЯТ ДРУГИЙ

РОЗДІЛШІСТДЕСЯТ ТРЕТІЙʼ

РОЗДІЛШІСТДЕСЯТ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛШІСТДЕСЯТ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛШІСТДЕСЯТ ШОСТИЙ

ПОДЯКИ