Annotation

Страшенна хвороба загрожує зменшити людство наполовину... Точніше, не людство, а те, що від нього лишилось. — по ядерному армагедоні. Ліки, що можуть зарадити мору, потрібні «на вчора», ще й дуже далеко, але це героїчне завдання волею долі дісталося байкеру-соціопату. Чи зможе, чи схоче він подолати заради чужого добра жахи Проклін-зони, що накрила прокляттям увесь континент? Як змінить його ця мандрівка? Славетний фантаст розповів нам про це в динамічному бойовику «на колесах» і не без моралі, вплив якого помітний і в пізніших творах про пост’ядерний світ. Колоритні мутанти, мобільні бандити, химерні броньовані транспортні засоби і божевільні стихії — класика жанру!

Роджер Желязни

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Роджер Желязни
Проклін-зона

Делові Доулінґу.

Дякую за ставлення до котів.

Чайка шугнула поруч, на мить мов зависла з нерухомими крилами.

Чорт Теннер удало поцілив у неї сигарним недокурком. Хрипко скрикнувши, птаха рвонула в повітря. Злетіла метрів так на п’ятнадцять, а чи крикнула ще раз, він уже не дізнався.

Була — і не стало.

Однісінька біла пір’їнка посмикалася в бурхливому небі, випливла за край скелі й, погойдуючись, стала спускатися до океану. Теннер хмикнув у бороду крізь безперервний рев вітру та гупання хвиль. Потім зняв ноги з керма, копнув підніжку і грімко завів мотоцикл.

Схилом їхав повільно, а коли вибрався на путівець, пришвидшився й до траси дістався вже з п’ятдесяткою миль на спідометрі.

Пригнувся й дав газу. Дорога належала тільки йому, тож він газував до упору. Начепив окуляри і глянув на світ через лінзи барви гівна — приблизно так він усе бачив і без них.

З косухи зникло усе залізяччя, і йому бракувало свастики, серпа з молотом, а найбільше — середнього пальця. Старої емблеми також бракувало. Може, дістане таку в Тіхуані, якась чувіха її пришиє, і... Ні. Не годиться. Усе те померло і щезло. Цим він підставиться, дня не протягне. Що зробить насправді, то це продасть свого «гарлі», берегом пробереться на південь, цивільно й без пригод, і шукатиме долі в тій Америці.

Скотившись із пагорба, з ревом злетів на наступний. Проскочив Лагуна-Біч, Капістрано-Біч, Сан-Клементе й Сан-Онофре. Дістався Оушенсайда, там дозаправився й рушив далі, проминувши Карлсбад і всі оті мертві пляжики, що ними рясніє ділянка до Солана-Біч-Дель-Мар. А чекали його під Сан-Дієго.

Побачив заслін на дорозі, зробив розворот. Вони й не второпали, як йому це вдалося так прудко — з такої-то швидкості. Але тепер він мчався од них. Почувши постріли, спинятися й не подумав. Далі почув і сирени.

Двічі бібікнув у відповідь, припав до керма, розганяючи «гарлі». Вони вже, мабуть, комусь там попереду радіють?

За десять хвилин відірватися не спромігся. Не спромігся і за п’ятнадцять.

Із чергового пагорба побачив попереду другий заслін. В лабети взяли.

Озирнувся, шукаючи з’їздів, але не знайшов.

Тоді помчав на заслін. Може, і вдасться проскочити.

А де там!

Дорога перегороджена автомобілями. Навіть узбіччя.

Він загальмував найостаннішої миті; зловивши зручну швидкість, підняв мотоцикл дибки, крутнувся назад і рушив на переслідувачів.

На нього їхало шість машин, а ззаду завили нові сирени.

Він знову загальмував, забрав наліво, газонув і вистрибнув із сідла. Його байк рухався далі, а сам він перекотився по землі, схопився на ноги, побіг.

Почув скрегіт шин. Почув удар. Тоді знову постріли, а він біг собі далі. Вони цілили вище, хоча він і не знав цього. Живцем схопити хотіли.

Хвилин за п’ятнадцять приперли до скелі, взяли у півколо; кількоро мали гвинтівки — усі націлені мимо.

Він кинув на землю свою монтувалку й підняв руки.

— Ваше зверху, цивіли. Забирайте.

Так вони і зробили.

Його, вже у наручниках, відвели до машин. Запхнули на заднє сидіння, обабіч усілися конвоїри. Ще один сів поруч з водієм, тримаючи пістолет на колінах.

Водій запустив двигун й увімкнув передачу, рушивши назад сто першою трасою.

Чоловік з пістолетом обернувся і втупився крізь окуляри з біфокальними скельцями, що в них його очі, коли він схилився, здалися годинниками із зеленим піском. Дивився секунд десять, тоді зауважив:

— Дурна була витівка.

Чорт Теннер мовчки витріщався у відповідь, аж доки той додав:

— Дуже дурна, Теннере.

— А, це мені?

— Я ж на тебе дивлюся, синку.

— А я — на тебе. Здоров був.

Озвався шофер, не відводячи погляду від дороги:

— Шкода, що треба його живого-здорового везти — він же нам тачку розбив своїм моциком сраним.

— Але ж може статися пригода. Впаде там, реберце зламає чи два, — сказав чоловік ліворуч.

Той, що сидів праворуч, промовчав, але озброєний пістолетом повільно покрутив ГОЛОВОЮ:

— Тільки як спробує утекти. У Лосі його чекають живим і здоровим... Навіщо ти намагався звалити, друже? Міг би й знати, що зловимо.

Теннер знизав плечима:

— А за віщо мене ловити? Я нічого не зробив.

Водій хмикнув:

— Ось саме за те. Ти нічого не зробив — а мав би. Пригадуєш?

— Я нікому нічого не винен. Мене помилувано й відпущено.

— Хрінова в тебе пам’ять, хлопче. Коли тебе вчора випустили, ти дав державі під назвою Каліфорнія обіцянку. Минуло вже більш як двадцять чотири години, що їх ти випрохав. — справи, мовляв, залагодити. Якщо хочеш, можеш сказати їм «ні», і хай те помилування скасують. Ніхто тебе не приневолює. Тоді можеш решту життя робити малі камені з великих. Нам до лампочки. Я чув, що там уже черга стоїть.

— Закурити дайте, — попросив Теннер.

Той, що сидів праворуч, прикурив і простягнув сигарету.

Теннер підняв руки й узяв її. Курячи, струшував попіл на підлогу.

Вони мчали трасою, і коли проїздили містечка або зустрічали транспорт, водій умикав сирену, а на даху оживав червоний маячок. У такі миті починали завивати й сирени двох інших патрульних машин, що їхали вслід. Водій так жодного разу й не загальмував, аж до самого Лос-Анджелеса, і що кілька хвилин передавав радіограми.

Щось бахнуло, мов звуковий удар, і на них градом опустилася хмара пилу й жорстви. У правому нижньому куті вітрового бронескла з’явилася крихітна тріщинка, а на капот і на дах посипалися камінці завбільшки як горіх. З-під шин чувся хрускіт — вони їхали по жорстві, що вкривала вже всю дорогу. Пил висів густим туманом, але за десять секунд вони з нього вирвалися.

Люди в машині нахилилися уперед і глянули вгору.

Небо стало пурпуровим, його перетнули чорні лінії — із заходу на схід. Вони розпливалися, вужчали, совалися з боку на бік, а то й докупи зливалися. Водій уже ввімкнув фари.

— Ох і вперіщити ж може, — сказав озброєний пістолетом.

Водій кивнув і додав:

— А далі на північ ніби ще гірше.

Щось заквилило високо у повітрі, темні смуги ширшали й далі. Звук погучнішав, утратив писклявість і став безугавним ревом.

Смуги позливалися, й небо потемніло, мов беззоряної і безмісячної ночі, а пил падав навколо густими хмарами. Раз по раз чувся стукіт — то били машину тяжчі частки.

Водій увімкнув дальнє світло, знову запустив сирену й піддав газу. Рев змагався над ними із сиреною, а далеко північніше розповзалася, пульсуючи, сяйна блакить.

Теннер докурив, сусід дав йому ще одну. Курили вже всі.

— Знаєш, хлопче, твоє щастя, що нам попався, — сказав чоловік ліворуч. — От як би ти крізь оце верхи пер?

— Залюбки, — відповів Теннер.

— Маячня.

— Ні. Прорвався б. Хіба вперше?

Доки вони доїхали до Лос-Анджелеса, блакитне сяйво заповнило пів неба, було розбавлене рожевим відтінком і пронизане димчастими жовтими смугами, що, ніби павукові лапи, тяглися на південь. Рев був оглушливий, фізично відчутний — бив у вушні перетинки, поколював шкіру. Висадившись на стоянці і прямуючи до великого дому з колонадою, де красувався фриз, вони, щоб розчути слова, мусили перекрикуватися.

— Оце вчасно ми! — гукнув чоловік з пістолетом. — Бігом!

Вони рвонули до сходів, а водій ще докинув:

— Уже починається!

Коли вони заїздили на стоянку, дім іще мав вигляд скульптури з криги — мінливі небесні вогні грали на його поверхнях, відкидали холодні тіні. А тепер він видався восковим, мовби ось-ось і розтане від миттєвого спалаху жару.

Їхні обличчя та руки виглядали безкровними, мов у трупів.

Вони забігли на сходи, й вартовий із Держпатруля впустив їх крізь малі двері праворуч від головного входу — масивної двостулкової металевої брами. Заклацнув двері на замок і взяв на ланцюг, але спершу розстібнув кобуру, побачивши Теннера.

— Куди? — спитав конвоїр з пістолетом.

— Другий поверх, — сказав вояк, кивнувши на сходи праворуч. — Там простуйте у глиб. Велика приймальня в кінці коридору.

— Дякую.

Рев сильно приглух, і в штучному світлі будівлі все знову набуло природно-живого вигляду.

Вони піднялися закрученими сходами і пройшли коридором у глиб будівлі. Коли дісталися найдальших дверей, конвоїр з пістолетом кивнув водієві.

— Тук-тук, — мовив той.

Відчинила жінка, почала щось казати, тоді затнулася і кивнула — побачила Теннера. Відступила, притримала двері. Запросила: «Проходьте!» — і вони пройшли повз неї в приймальню, а вона натиснула на столі якусь кнопку; пролунало: «Так, місіс Фіске?» — й жінка сповістила власника голосу:

— Вони тут, із тим чоловіком, сер.

— Хай заходять.

Провела їх у глиб кімнати й відчинила там темні, обшиті панелями двері.

Вони увійшли; огрядний чоловік за столом зі скляною стільницею відкинувся у кріслі, сплів перед своїми підборіддями короткі пальці й уважно наставив понад ними очі, лише трохи темніші, ніж його сиве волосся. Голос у нього був тихий і майже не скреготливий.

— Сідай, — кинув Теннеру, а іншим: — Чекайте зовні.

— Ви ж знаєте, він небезпечний, містере Дентон, — сказав конвоїр з пістолетом, поки Теннер сідав на стілець за півтора метра перед столом.

Три вікна кабінету затуляли глухі сталеві віконниці, але й попри це легко можна було здогадатися, що там надворі за фурії розгулялися, — кімнатою раптом розлетівся звук, наче кулемет застрочив.

— Знаю.

— Ну, він таки в наручниках. Пістолет дати?

— Свій маю.

— Гаразд. Будемо зовні.

Вони вийшли.

Двоє дивились один на одного, доки зачинилися двері; тоді отой Дентон сказав:

— То що, вже усі справи залагодив? — а другий знизав плечима. Перший вів далі:

— Як, чорт бери, тебе таки звуть насправді? Навіть за документами...

— Чорт, — відказав Теннер. — Отак і звуть. Я був сьомою дитиною в батьків, і коли народивсь, акушерка підняла мене і питає старого: «Яке ім’я пишемо у свідоцтві?» — а татко їй: «Чорт!» — і вийшов собі. Тож це вона й записала. Так мені брат говорив. Сам я старого ні разу не бачив, тому розпитати не міг. Він здриснув того самого дня. Але схоже на правду.

— То твоя мати виростила сімох?

— Ні. За кілька тижнів двинула коні, й нас, малих, розібрала рідня.

— Он як. Бач, ти досі маєш вибір. Будеш пробувати чи ні?

— А ти взагалі хто? — спитав Теннер.

— Міністр транспорту Каліфорнії.

— І яким ти до того боком?

— Я те координую. Так само це міг би бути генлікар чи генпоштар, але воно переважно в моїй парафії. Я краще за всіх знаю і матчастину, і шанси...

— І які ж вони, шанси? — спитав Теннер.

Дентон уперше відвів очі.

— Ну, це ризиковано...

— Ніхто цього досі не робив, окрім того психа, що примчав з новиною, а він мертвий. То звідки ж відомо, які шанси?

— Розумію, — протягнув Дентон. — Ти гадаєш, це самогубне завдання, і, мабуть, не помиляєшся. Ми посилаємо три машини по два водії. Якщо хоч одна добереться достатньо, її, може, знайде по радіомаяку якийсь шофер з Бостона. Але ж ти знаєш, що не мусиш.

— Та знаю. Я вільний просидіти решту життя у в’язниці.

— Ти вбив трьох. За таке і смертний дають.

— Не дали, то нащо про це? Слухайте, містере, я ні вмирати, не хочу, ні того другого.

— Їдеш або не їдеш. Вибирай. Але пам’ятай: якщо поїдеш і доберешся, тобі все пробачать і ти будеш вільною людиною. Держава навіть заплатить за той мотоцикл, що ти його викрав і розтрощив, та й про шкоду патрульній машині забуде.

— Дякую. Дуже дякую.

А з того боку стіни гуркотнули вітри, й кімнатою розлетілось од віконниць неперервне стакато.

— З тебе прекрасний водій, — сказав Дейтон трохи згодом. — Ти їздив чи не на всьому, на чому лише можна кататися. Навіть на перегонах змагався. Коли возив наркоту, щомісяця до Солт-Лейка ганяв. Навіть тепер на це мало хто зважиться.

Чорт Теннер, щось пригадавши, усміхнувся.

— ...А на єдиній своїй легальній роботі лише ти брався возити пошту до Альбукерке. Ті рейси практично припинилися, відколи тебе звільнено.

— То не моя провина.

— Та й на сієтлському напрямі ти був найліпший, — вів далі Дейтон. — Так сказав твій шеф. До чого я це: з усіх, кого ми тільки змогли добрати, ти, певно, маєш найвищі шанси на успіх. Тому ми й були до тебе поблажливі — але далі чекати вже не маємо права. «Так» або «ні», негайно: якщо «так» — виїздиш цієї ж години.

Піднявши закуті руки, Чорт показав на вікно.

— У таку срань? — спитав він.

— Машини цю бурю витримають, — сказав Дентон.

— Чуваче, ти здурів.

— Поки ми тут говоримо, люди вмирають.

— Плюс-мінус кілька — що там тієї різниці. Mo’, до завтра потерпить?

— Ні! Людина пожертвувала життям, щоби привезти нам новину! І треба якнайскоріше проїхати весь континент, а то буде вже байдуже! Буря чи ні, а машини рушають! З огляду на обставини, твоя думка про це абсолютно до одного місця. Від тебе, Чорте, мені треба єдине слово: яке ж ти вибереш?

— Я б щось похавав. Не їв уже...

— У машині є харч. Яка твоя відповідь?

Чорт утупився в темне вікно.

— Окей, — сказав він. — Я проїду для вас Проклін-зону[1]. Та не вирушу без папірця, на якому дещо написано.

— Ось він.

Дентон висунув шухляду й вийняв цупкий картонний конверт, а з нього — аркушик гербового паперу з Великою державною печаткою Каліфорнії. Підвівся, обійшов стіл і вручив документ Чортові Теннеру. Теннер вивчав його кілька хвилин, тоді заговорив:

— Тут написано: коли доберуся до Бостона, то отримаю повне помилування за будь-які кримінальні правопорушення, що їх я будь-коли учинив у межах державних кордонів Каліфорнії...

— Саме так.

— А за ті, що про них вам тепер невідомо, якщо вони вилізуть потім?

— Саме це там написано, Чорте, — «будь-які кримінальні правопорушення».

— Окей, товстунчику, згода. Знімай ці браслети й показуй тачку. Чоловік на прізвище Дентон вернувся до свого крісла з того боку стола.

— І послухай-но ще дещо, Чорте. Якщо спробуєш дременути десь у дорозі, інші водії мають чіткий наказ. Вони відкриють вогонь і спалять тебе на дрібнісінькі крихти золи. Второпав?

— Второпав. То що, в разі чого і я їм цю послугу маю зробити?

— Правильно.

— Ну й гаразд. Це може бути прикольно.

— Так і знав, що тобі сподобається.

— Ну, то звільняй, щоб я взявся до діла.

— Спершу розповім, якої про тебе думки.

— Окей, якщо хочеш гаяти час, мене сварячи, поки там люди мруть...

— Цить! Тобі наплювати на них, й ти це знаєш! Просто послухай: вважаю, що ти — найниціша, найганебніша людська істота на моїй пам’яті. Ти вбивця і ґвалтівник. Якось ти видавив одному очі — так, для розваги. Тебе двічі звинувачували в наркоторгівлі, тричі — у сутенерстві. Ти п’яниця й виродок, і, гадаю, не мився ще від самого народження. Ти і твої бандюгани кошмарили чесних людей, коли ті силкувалися зібрати докупи життя по війні. Ви крали у них, нападали на них, вимагали грошей та всіляких припасів, погрожуючи розправою. Шкода, що ти, на відміну від решти, не загинув у ніч Облави. Ти — не людська істота, крім як з біологічного погляду. Десь у тобі здоровецька мертва пляма замість того, що дає іншим людям змогу співіснувати у громаді й сусідити між собою. Єдина твоя чеснота, якщо це так можна назвати, — рефлекси твої трохи швидші, м’язи трохи сильніші, а очі трохи пильніші, ніж у всіх нас, тож можеш узяти кермо і проїхати крізь будь-що, що має крізь себе проїзд. Саме тому Каліфорнія готова пробачити твоє нелюдство — якщо ти застосуєш цю єдину чесноту на поміч, а не на кривду. Я проти цього. Не той ти, на кого покластися можна. Хай би ти здох під час цього, і хоч я все ж маю надію, що хтось добереться, надіюся також, що не ти. Мене верне від тебе. Маєш своє помилування. Машина готова. Ходімо.

Дентон підвівся — був десь під метр сімдесят; Теннер підвівся також, з осміхом звисока глянув.

— Я це зроблю. Якщо той цивіл з Бостона проїхав і вмер, я проїду і виживу. Я добиравсь аж до Місіс Ціпи.

— Брешеш.

— Нє-а, я теж кажу щиро, і якщо ви колись розкопаєте, що це таки правда, пам’ятайте про мій папірець у кишені — «будь-які кримінальні правопорушення» і все таке. Було нелегко, й мені таланило. Але я доїхав, а хіба ще комусь це вдалося? Прикидаю, це десь пів дороги; туди доберуся — то й ту половину здолаю.

Вони пішли до дверей.

— Не хочу цього казати, тим більше — казати щиро, — мовив Дентон, — але... Хай щастить. Проте не заради тебе.

— Еге, знаю.

Дентон відчинив двері;

— Звільніть його. Він поїде.

Конвоїр з пістолетом оддав зброю тому, який пригощав був Теннера сигаретами, й поліз у кишені по ключ. Вивудивши його, відімкнув кайданки, відступив і почепив їх собі на пояс; тут знову озвався Дентон:

— Піду з вами. Автобаза внизу.

Вони покинули приймальню, а місіс Фіске розстібнула сумочку, взяла чотки і схилила голову. Помолилася за Бостон і за душу його покійного гінця. Замовила слівце чи два навіть за Чорта Теннера.

Дзвін калатав. Його однісінька нота, нескінченна, безперестанна, розлунювала майданом. На віддалі чути було ноти інших дзвонів, і разом вони творили демонічну симфонію, що не змовкала від самого початку часів — або принаймні так видавалося.

Франклін Гербершир, президент Бостона, ковтнув холодної кави і прикурив погаслу сигару. Ушосте взяв звіт про летальні випадки, перечитав найсвіжіші цифри, знову кинув його.

Стіл його був укритий паперами, а ті були вкриті цифрами, укритими зверху попелом, і було це намарно.

Після сімдесяти шести безсонних годин усе здавалося нісенітним. А найбільше — спроба кількісно виразити смертність.

Він одкинувся у шкіряному кріслі, сильно стулив повіки і розплющив їх знову. Зсередини вони були мов рани — червоні, запаморочливо червоні.

Він усвідомлював, що цифри вже застаріли. Знав, що вони від початку неточні — багатьох мертвих, напевне, так і не знайдено.

Дзвони повідомляли, що його країна поволі тоне в тій чорноті, яка завжди залягає за сантиметр під життям, вичікуючи, доки скоринка ослабне.

— Пішли б ви додому, пане президенте... Чи хоча б подрімали? Ми попильнуємо...

Він блимнув очима й витріщився на коротуна, чия краватка давно зникла разом з чорним піджаком, а на кутастому лиці тепер красувалася кількаденна темна щетина. Секунду тому Пібоді тут не було. «Невже я задрімав?»

Піднявши сигару, він виявив: вона знову погасла.

— Дякую, Пібоді. Та де там мені заснути. Не така я людина. Можу тільки чекати тут — іншого не дано.

— Тоді, може, свіжої кави?

— Так, буду вдячний.

Пібоді не було наче лише кілька секунд. Гербершир тільки очима блимнув — а біля його правої руки вже парує чашка свіжої кави.

— Дякую, Пібоді.

— Маємо нові цифри, сер. Ніби йде на спад.

— Імовірно, поганий знак. Поменшало й тих, хто звітує, і тих, хто все зводить... Єдиний спосіб дізнатися справжню картину — перелічити потім живих, якщо такі будуть узагалі, й відняти той результат від початкової кількості. Ні хріна я цим цифрам не вірю.

— Я, щиро кажучи, теж, сер.

Обпікши кавою язика, Гербершир затягнувся сигарою.

— Можливо, водії уже доїхали — і допомога вже у дорозі.

— Може бути, — відказав Гербершир.

— То принесу-но я вам ковдру та подушку, а ви ляжте й подрімайте. Тут більше нічого не вдієш.

— Не спиться.

— Може, віскарику? Хильніть, то полегшає трохи.

— Дякую. Я вже хильнув.

— Знаєте, навіть якщо водії не доїдуть, оце може вщухнути й саме.

— Можливо.

— Усі вже тримаються самотою. Ми нарешті втовкмачили, що купчитися шкідливо.

— От і добре.

— Дехто їде з міста.

— Молодці. Хай утікають світ за очі. Може, врятуються — або наші шкури врятують, якщо самі уже хворі.

Він ізнов ковтнув кави, цього разу обачніше. Порозглядав драбинки сизого диму, що вихилялися над попільничкою. Спитав:

— А з мародерами що там у нас?

— Досі орудують. Сьогодні вже з десяток поліція вбила.

— От тільки ще цих смертей нам бракує. Перекажи-но шефу поліції: хай копи їх арештовують чи, якщо зможуть, лише ранять. Але населення хай і далі гадає, ніби ті постріли — на ураження.

— Так, сер.

— Хотів би я заснути. Їй-бо, Пібоді. З мене вже цього задосить.

— Смертей, сер?

— І їх також.

— Ви про чекання, сер? Усі просто в захваті від вашої витримки...

— Ні, не чекання, щоб його!

Він ковтнув іще кави й пустив хмарище диму.

— Я про ті кляті дзвони, — мовив, киваючи в ніч за вікном. — Вони мене з глузду зведуть!

Вони спустилися в підвал, у підпідвал, у підпідпідвал.

Коли прийшли, Теннер побачив три готові машини і п’ятеро чоловіків на лавах при стінах.

Одного він упізнав.

— Денні, — сказав Теннер, — а йди-но сюди, — і ступив уперед, а стрункий білявий юнак з автошоломом у правій руці підвівся назустріч.

— Якого чорта ти робиш? — спитав його Теннер.

— Я другий водій третього екіпажу.

— Ти маєш свою СТО і ні в чому не замішаний. Що це ти вигадав?

— Дентон дає п’ятдесят штук, — мовив Денні, й Чорт відвернувся.

— Та бля! А якщо загинеш?

— Мені потрібні гроші.

— Навіщо?

— Хочу одружитися — то зайві не будуть.

— Я думав, ти чухаєш добре.

— Так, але хочу купити будинок.

— Твоя дівчина в курсі, що у тебе на думці?

— Ні.

— Я так і знав. Слухай, я-то мушу, це в мене єдиний вихід. А ти — не мусиш.

— Вирішу сам.

— ...Тож я тобі дещо скажу: їдь у Пасадену, в ту місцину, де ми бавилися у дитинстві, зі скелями і трьома великими деревами — ну, зрозумів?

— Атож, пам’ятаю.

— Зайди за велике дерево посередині, з боку, де я вирізав ініціали. Відміряй сім кроків, копай на чотири фути. Утямив?

— Атож. І що там?

— Там мій спадок, Денні. Знайдеш один із тих давніх сейфів — уже, мабуть, наскрізь іржавий. Розвали його. Він набитий тирсою, а в ній — шестидюймова труба. З наріззю, на кінцях — ковпачки. У ній скручено трохи більше за п’ять штук баксів, і всі купюри чистісінькі.

— І нащо ти це мені кажеш?

— Бо вони тепер твої, — сказав Чорт і вдарив того у щелепу.

Коли Денні впав, Чорт копнув його в ребра, тричі, й лише тоді полісмени схопили його та відтягли.

— Дурень! — вигукнув Дентон, поки Теннера гамували копи. — Схиблений, клятий дурень!

— Нє-а, — заперечив той. — Ніхто з моїх братів Проклін-зоною не поїде, поки я можу його відмудохати й вивести з гри. Краще швидко знайдіть іншого водія, бо в нього зламані ребра. Або ж пустіть мене без напарника.

— То поїдеш сам, — заявив Дентон, — бо ми вже не маємо права чекати. У бардачку таблетки від сну, і дуже раджу їх пити, бо як відстанеш, інші тебе спалять. Не забувай.

— Я вас, містере, пам’ятатиму, якщо колись сюди повернуся. За це не хвилюйтеся.

— То сідай-но в машину номер два й рушай до пандуса. Усі транспортери завантажені. Вантаж — під заднім сидінням.

— Еге, знаю.

— ...Очі б мої тебе більше не бачили. Забирайся, сволото!

Плюнувши на підлогу, Теннер повернувся спиною до міністра транспорту країни під назвою Каліфорнія. Кілька копів надавали першу допомогу його братові, а ще один побіг по лікаря. Решту чотирьох водіїв Дентон поділив на два екіпажі, закріпивши за ними машини номер один і три. Теннер піднявся в кабіну власного транспортера, запустив двигун і став чекати. Він дивився на виїзний пандус і міркував, що ж попереду. Обнишпоривши полички, знайшов сигарети. Прикуривши, відкинувся.

Інші водії зрушили й позалазили у власні важкоекрановані машини. Радіо потріщало, потріщало, подзижчало, знову потріщало, і зрештою крізь усе те пробився голос — акурат коли почувся звук запуску інших двигунів.

— Машина один готова! — повідомив голос.

Після павзи відгукнувсь інший голос:

— Машина три готова!

Теннер підняв мікрофон і натис бічну кнопку.

— Машина два готова. — доповів він.

— Вирушайте, — пролунав наказ, і вони потягли до пандуса.

Ворота піднялися, пускаючи їх у бурю.

Вибратися з Лос-Анджелеса на дев’яносто першу трасу було справжнім кошмаром. Вода лилася стіною, а по броні транспортера барабанили каменюки завбільшки як бейсбольний м’ячик. Теннер закурив й увімкнув спецфари. На ньому були інфрачервоні окуляри, а ніч та буря полювали за ним.

Радіо часто потріскувало, і здавалося, ніби бурмоче далекий голос, але що саме той намагався сказати, розібрати ні разу не вийшло.

Поки дорога не закінчилася, вони рухалися нею, а коли великі колеса зазітхали на нерівному бездоріжжі, Теннер очолив групу. Інші не заперечували. Він знав, куди далі; вони — ні.

Він їхав старим наркокур’єрським маршрутом, що ним возив колись «пластилін» до мормонів. Можливо, з усіх, хто знав цю дорогу, досі живий був лише він. Можливо; а втім, завжди є охочі швидко розбагатіти. Тож на весь Лос-Анджелес цілком міг знайтися ще хтось.

Западали блискавки — не окремі, а стіною. Машина була ізольована, проте невдовзі волосся наїжилося. Він наче побачив гігантського отрутозуба, але певен не був. Утримав пальці, що потяглися до керування вогнем. Тра берегти власні зуби, доки загрози не стануть уже неминучі. Сканери заднього огляду нібито показали, що одна з ведених машин вистрілила ракетою, але він не був певен, бо начисто втратив із ними зв’язок, тільки-но виїхавши з будівлі.

Вода кидалася на нього, обливала машину. Небо звучало, як арт-полігон. Каменюка з надгробок упала просто попереду, і він її обігнув. Червоні вогні мчали небесами на південь із півночі. Поки вони минали, він роздивився й чимало чорних смуг, що тягнулись із заходу на схід. Це видовище не надихало. Така буря могла тривати не один день.

Він їхав далі, оминаючи знайому з минулих поїздок радіаційну пляму, що за чотири роки так і не перестала фонити.

Вони натрапили на місце, де піски спеклися у склисте море, і він, почавши перетинати той простір, скинув швидкість — видивлявся попереду кратери й розколини.

На нього ще тричі падало каміння, а тоді небеса розчахнулися й оголили світлу блакить, облямовану фіолетовим. Темні завіси розсунулися до полюсів, і рев з канонадою стихли. На півночі й досі жевріло лавандове сяйво, а за спиною хилилось до обрію зелене сонце.

Вони прорвалися, тож Теннер вимкнув ІЧ-фари, зняв окуляри й увімкнув звичайне нічне світло.

Пустеля, знав він, й сама собою не подарунок.

Щось велике й кажанувате перетнуло тунель світла фар і зникло. Він не зважав. За п’ять хвилин воно зробило другий захід, цього разу значно ближче, і він пустив світлову ракету. Та вихопила з темряви чорний розкрил, більш як десятиметровий, а Теннер дав дві п’ятисекундні черги з кулеметів; воно впало на землю й уже не верталося.

Для цивілів це була вже Проклін-зона. Для Чорта ж Теннера — ще ніби досі стоянка. Тут він їздив уже тридцять два рази, і з його погляду Зона починалась у місці, що колись називалося Колорадо.

Теннер вів, інші їхали вслід, а ніч терла машини, мов абразив.

Літак би не долетів. Так стало після війни. Піднятися вище ніж на півсотню метрів було зась — там починалися вітри. Могутні вітри, що кружляли планетою, зриваючи верхівки гір і секвой, руйнуючи будівлі, затягуючи птахів, кажанів, комах і все інше рухоме до мертвої смуги; вітри, що крутились над світом, мережачи небеса темними лініями сміття, часом перетинаючись, ізливаючись і стикаючись, скидаючи вниз тонни непотребу в тих місцях, де вони сходилися й утворювали надто щільну масу. Полетіти кудись у світі годі було й думати. Бо ж ці вітри кружляли не вщухаючи. За всі двадцять п’ять років, що їх пам’ятав Чорт, вони не вляглися ні разу.

Теннер просувався, їдучи навскіс при зеленому заході сонця. Навколо й далі сипав пил, великі хмари пилу, а небо було фіолетове, тоді знову зробилося пурпурове. Відтак сонце зайшло, настала ніч, а зорі ледь помітними цятками посвічували понад усім цим. Трохи згодом зійшов місяць, і піввид, що його він показав тої ночі, був барви к’янті в піднесеному до свічки бокалі.

Теннер закурив нову сигарету й узявся лаятися — повільно, тихо і без емоцій.

Вони торували дорогу поміж куп уламків: каміння, метал, фрагменти машинерії, ніс човна. Фари кинули світло на темно-зелену зміюку завтовшки як сміттєвий бак, що повзла Теннерові через дорогу, і він загальмував, а вона все ніяк не закінчувалася. Проповзло, мабуть, метрів сорок змії, перш ніж Теннер відпустив гальмо і знову м’яко натиснув на газ.

Поглянувши на лівобічний екран, що відтворював інфрачервону версію краєвиду ліворуч, він наче побачив два ока, що жевріли в затінку купи балок і кам’яних блоків. Теннер поклав руку при кнопці вогню й не прибирав її кілька кілометрів.

Вікон машина не мала, тільки екрани, що відображали краєвиди в кожному напрямку, зокрема й просто над дахом та під днищем. Теннер сидів ув освітленій коробці, що берегла його від радіації. «Автівка», що нею він керував, мала вісім ґрунтозачепних коліс і майже десять метрів завдовжки. Устаткована була вісьмома тринадцятиміліметровими кулеметами й чотирма гранатометами. Несла тридцять бронебійних ракет, що їх можна було пускати як просто вперед, так і під будь-яким кутом до сорока градусів од горизонталі. Чотири боки й дах обладнали вогнеметами. Гострими як бритва «косами» з гартованої сталі — сорок п’ять сантиметрів завширшки при основі, звуженими до кінців, три сантиметри завгрубшки в найтовщому місці — можна було змахнути обабіч машини по повній стовісімдесятиградусній дузі паралельно до землі, на висоті вісімдесят сантиметрів. Виставлені під прямим кутом до кузова, двома з половиною метрами ззаду переднього бампера, вони простягалися на сто вісімдесят сантиметрів із кожного боку. Для лобової атаки їх можна було настовбурчити вперед, як списи. Можна було і тримати їх лише трохи відхиленими, підтинаючи все, що тільки могло прилетіти вздовж борту. Машина мала протикульову броню, клімат-контроль, санвузол і холодильник. На дверях ліворуч од водія почеплений був довжелезний дев’ятиміліметровий «магнум». Над переднім сидінням — 7,62-міліметрова гвинтівка й пістолет сорок п’ятого калібру, а також шість ручних гранат.

Але Теннер мав і свою таємничку: в правій халяві ховався кинджал — довгий, вузенький, есесівський[2].

Знявши рукавички, він витер долоні об коліна джинсів. Простромлене серце, наколоте на правиці, червоніло при світлі від приладів. Ніж, що його прохромив, був темно-синій, а нижнє так само синіло Теннерове ім’я — по букві на кожній кісточці, починаючи від мізинця.

Одчинивши й оглянувши дві найближчі полиці, сигар не надибав. Тож почав нову сигарету, загасивши докурену об підлогу.

Екран переднього огляду показав якусь рослинність, і Теннер скинув швидкість. Спробував радіювати, та чи хтось його чув, незрозуміло було — за відповідь правили тільки завади.

Пильно глянув угору-вперед. Знову зупинився.

Викрутив фари на максимум і дослідив ситуацію.

Перед ним стояла густа стіна колючих кущів, сягаючи метрів чотирьох заввишки. Вона тяглася в обидва боки, не маючи кінця-краю. Яка стіна густа, яка глибока, сказати він не міг. Кілька років тому її тут не було.

Він повільно рушив і наготував вогнемети. На екрані заднього огляду можна було бачити, що інші машини зупинилися метрів за сто позад нього і пригасили фари.

Проїхав, скільки зміг, і натиснув кнопку переднього вогнемета.

Викинувся полум’яний язик, що пролизав чагарі метрів на п’ятнадцять углиб. Теннер потримав його п’ять секунд і втягнув назад. Потім випустив знову і швидко позадкував — вогні зайнялися.

Почавшись із хирлявого тління, вони бралися вгору, розповзалися наліво й направо. Виросли, пояскравішали.

Не від’їхавши й тридцяти метрів, Теннер мусив затемнити екран, бо вогні вже розбіглися метрів на п’ятнадцять, ще й застрибали у повітря на десять-дванадцять.

Пожежа все ширшала — двадцять п’ять, п’ятдесят, стометрівка... Задкуючи, Теннер бачив огненну річку, що зникала в далечині, а ніч довкола засяяла.

Він дививсь, як горить, аж доки здалося: перед ним — море лави. Дослідив холодильник, пива там не знайшов. Відкоркував щось безалкогольне і сьорбав собі, стежачи за пожежею. Хвилин за десять заскавчав і, струснувшись, прокинувся клімат-контроль. З геєни суцільним потоком линули орди чотириногих завбільшки як кіт чи щур; темні шубки диміли. Якоїсь миті вони вкрили передній екран, і чути було, як пазурчики шкребуть по крилах і даху.

Вимкнувши фари й двигун, він пожбурив бляшанку в смітник. Натиснув «Відхилити» на боці сидіння, відкинувся й задрімав.

Розбудили його клаксони. Досі тривала ніч; згідно з годинником на панелі, проспав він трохи більше за три години.

Потягнувся, сів, підняв спинку. Інші машини вже зрушили, стояли тепер обабіч Він двічі просигналив у відповідь і завів двигун. Засвітив фари і, надіваючи рукавички, оглянув картину попереду.

Дим усе ще здіймався із почорнілого поля, а далеко праворуч виднілася заграва, ніби десь там досі вирував вогонь. Вони були в місці, що колись мало назву Невада.

Він протер очі й почухав ніс, тоді просигналив іще раз й увімкнув передачу.

Повільно рушив. Згарище здавалося досить рівним, а шини були товсті.

Заїхав на чорне поле, й екрани нараз затуманило димом і попелом, що здіймались навколо.

Він просувався, чуючи, як шини чавлять хрускотливі залишки. Установив максимальну чутливість екранів, а фари увімкнув на повну.

Машини обабіч нього відстали метрів на двадцять п’ять, і він затемнив екрани, в яких відбивалися їхні сліпучі вогні.

Пустив світлову ракету; поки вона, біла й холодна, палала у височині, огледів обвуглений простір, що простягався до країв виднокола.

Натиснув на газ, і машини позаду широко роз’їхалися, щоб уникнути здійнятих хмар. Радіо затріщало, він почув слабкий голос, але слів розібрати не зміг.

Посигналив та піддав ходу. Інші не відставали.

Проїхав десь години з півтори, аж доки побачив край попелу і початок чистих пісків.

Не минуло й п’яти хвилин, як він знову їхав пустелею; глянувши на компас, узяв західніше. Машини один і три повторили його маневр і прискорилися, підладжуючись під нову швидкість, а він кермував одноруч, поїдаючи сендвіч із солониною.

Коли настав ранок — а до нього минуло багато годин, — Теннер ковтнув таблетку, щоб не заснути, і вслухався, як завиває вітер. Праворуч розтопленим сріблом сходило сонце, а третина неба зробилася бурштинова й була помережана тоненькими лініями-павутинками. Пустеля під небом стала топазовою. Брунатна завіса пилу, що гналася назирці, пробивана лише вісьмома ратищами світла від інших машин, набула рожевого відтінку, коли сонце випустило яскравий червоний ореол, а тіні втекли на захід. Він пригасив вогні, проминаючи жовтогарячий кактус у формі поганки із шапкою метрів п’ятнадцять у поперечнику.

На південь майнули гігантські кажани, а далеко попереду завиднівся широкий водоспад, що лив просто з небес. Доки Теннер доїхав до мокрої плями в пісках, водоспаду вже не було, та ліворуч лежала здохла акула, а навкруги валялися водорості, водорості, водорості, риба й усякий плав.

Небо зі сходу на захід порожевіло й таким залишалося. Теннер вихлебтав пляшку крижаної води, відчуваючи, як вона опускається в шлунок. Проминув іще кактуси; при одному сиділи двоє койотів, стежачи за машиною. Вони ніби реготали. Язики мали дуже червоні.

Коли сонце пояскравішало, він затемнив екран. Закурив, знайшов кнопку, що запустила музику. Лайнувся від лагідних тягучих звуків, що сповнили кабіну, але все ж не вимкнув.

Перевірив радіацію зовні — лише трохи понад норму. Коли він проїздив тут востаннє, фонило набагато сильніше.

Проминув кілька битих машин, подібних до його власної. Перетнув ще одну кремнієву рівнину, об’їхав великий кратер посеред неї. Рожевість у небі блякла, блякла й поблякла; її замінив синюватий відтінок. Темні лінії нікуди не ділися, й час од часу котрась із них, плинучи ген на схід, ширилася у чорну річку. Опівдні одна така річка почасти затемнила сонце на одинадцять хвилин. Коли вона зникла, налетіла коротка піщана буря, і Теннер увімкнув радар і фари. Він знав, що десь попереду розколина, й коли до неї доїхав, забрав наліво та рухався краєм майже три кілометри, аж доки вона звузилася і зникла. Інші їхали вслід, і Теннер ще раз звірив курс із компасом. Пил улігся разом з нетривалим вітром, і Теннер, хоч і затемнив екран, мусив надіти ще й окуляри, захищаючи очі від сяйва сонячних відблисків з поверхні багатогранного поля, що його він саме долав.

Проминув якісь стрімкі утвори, ніби кварцові. У минулому ніколи не спинявся їх дослідити, не мав охоти на це й тепер. На їхніх основах танцювали всі барви спектра, і плями такого світла виднілись на певній відстані навколо утворів.

Швидко віддаляючись від кратера, він знову виїхав на пісок — чистий, коричневий, білий, бежевий і червоний. Знову побачив кактуси, а довкола розляглися величенькі бархани. Небо й далі мінилося, доки не стало блакитне, мов оченята в дитини. Теннер аж замугикав під музику, але тут побачив потвору.

Це був отрутозуб, більший за Теннерову машину, і він насував дуже швидко. Вистрибнувши зі сховку в затіненій кактусовій долинці, мчав на Теннера; пухирчасте тіло сяяло під сонцем багатьма кольорами, темні-претемні очі ні разу не блимнули, поки він плигав на по-ящериному прудких лапах, здіймаючи фонтанчики барви соболиного хутра позаду задертого хвоста як вітрило завширшки й загостреного, наче вігвам.

Ракетами скористатися Теннер не міг, бо ящірка атакувала збоку.

Відкрив вогонь з кулеметів, розпростав «коси» й утопив педаль газу. Коли отрутозуб наблизився, Теннер зустрів його хмарою вогню. Інші машини вже також стріляли.

Отрутозуб махнув хвостом, клацнув щелепами, а його кров пролилася на землю. Тут у нього влучила ракета. Він розвернувся, стрибнув.

Почулися гуркіт і тріск — ящір гепнувся на машину з позивним «один» і на ній залишився.

Теннер загальмував, розвернувся й рушив назад.

Машина номер три порівнялася з місцем пригоди й зупинилася. Теннер наслідував її приклад.

Він вистрибнув із кабіни й пішов до розбитого транспортера. З гвинтівки ввігнав тій істоті у мозок шість куль, перш ніж наблизитися до машини.

Двері відпали, трималися тільки на нижній завісі.

Усередині Теннер побачив обох водіїв непритомними, а на приладах і сидінні була кров.

Інші двоє підійшли й теж зазирнули. Нижчий із них забрався всередину, послухав серця, помацав пульс, перевірив, чи дихають.

— Майк мертвий, — озвався він, — а Греґ очунює.

Мокра пляма, що виникла ззаду машини, швидко розлазилася, й у повітрі запахло бензином.

Теннер дістав сигарету, однак передумав і повернув її в панку. Він чув, як булькотять величезні баки, випорожнюючись на землю.

Чоловік поруч сказав:

— Ніколи не бачив нічого такого... Картинки картинками, але... такого я не бачив...

— Мені доводилося, — відповів Теннер, аж тут з розбитого транспортера виліз другий водій, підтримуючи того Греґа.

Вилізши. водій повідомив:

— Греґ у нормі. Просто вдарився головою об панель.

Чоловік обіч Теннера сказав:

— Бери його до себе. Чорте. Коли йому покращає, зможе тебе підміняти.

Теннер здвигнув плечима, повернувся до місця пригоди спиною і закурив.

— Хіба можна... — почав чоловік, але Теннер відрізав: — Насрати! — і випустив дим тому в обличчя. Повернувся глянути на двох, які наближалися: побачив, що Греґ — чорноокий і вельми смаглявий. Може, почасти індіанської крові. Шкіра його видавалася гладенькою, за винятком віспинок під правим оком, вилиці були високі, волосся — смоляне. Не нижчий від Теннера — а той мав метр вісімдесят п’ять, — однак масою поступався. Одягнений був у комбінезон; постава його, коли він віддихався, зробилася дуже пряма, а ступав він сягнисто і граційно.

— Мусимо поховати Майка, — сказав коротун.

— Не хотів би я гаяти часу, — відповів його напарник, — але...

Теннер щиглем пустив сигарету в політ, а сам упав, коли та влучила у калюжу позаду машини.

Стався вибух, спалахнуло полум’я, пролунали ще вибухи. Теннер чув ракети, що вирвалися на схід, креслячи темні борозни в гарячому пополудневому повітрі. Стріляли набої до кулеметів, бахали ручні гранати, а Теннер закопувався в пісок, накриваючи голову й затуляючи вуха від шуму.

Тільки-но все вщухло, потягся по гвинтівку. Та вони вже йшли на нього, і він побачив пістолетну цівку. Повільно здійняв руки й підвівся.

— Якого триклятого чорта ти впоров цю дурницю? — сказав водій-коротун, який і тримав того пістолета.

Теннер з усміхом ВІДПОВІВ:

— Тепер не мусимо його ховати. Кремація нічим не гірша, і вона вже відбулася.

— Ти міг би нас повбивати, якби кулемети чи ракети були націлені сюди!

— Не були. Я глянув.

— Осколки могли б... А... Дійшло. Бери-но ту кляту рушницю, друзяко, і тримай її цівкою в землю. Вийми решту набоїв і засунь у кишеню.

Теннер послухався; той говорив далі:

— Ти ж і хотів нас усіх повбивати, га? Тоді б ти дав тягу і рушив своєю дорогою, як ото намагався учора. Чи не так?

— Це ви так кажете, містере, не я.

— Однак це правда. Тобі ж до сраки, якщо всі у Бостоні дуба дадуть, хіба ні?

— Рушниця розряджена, — повідомив Теннер.

— То вертайсь у свою тарадайку й рушай! А я пильнуватиму ззаду!

Теннер пішов до машини. Чув, як ті сперечаються в нього за спиною, однак не боявся, що його застрелять. Уже під кабіною впівока помітив тінь і швидко крутнувся назад.

Позаду стояв отой Греґ, високий і тихий, немовби примара.

— Покерувати трохи? — без емоцій спитав він у Теннера.

— Ні, відпочинь. Я досі у формі. Може, під вечір, по змозі.

Той кивнув і обігнув кабіну. Піднявся з другого боку й одразу відкинув сидіння.

Теннер хряснув дверима й пустив двигун. Почув, як прокинувся клімат-контроль.

— Зарядиш? — спитав Теннер. — А тоді почепи на тримач.

Греґ кивнув і прийняв гвинтівку з набоями.

Теннер надів рукавички й сказав:

— У холодильнику повно безалкоголки. Та більше й нічого, — і Греґ знову кивнув. Теннер, почувши, як заводиться третя машина, завважив: — І нам би пора, — увімкнув передачу й забрав ногу зі зчеплення.

Чарльз Бріт слухав дзвін. Його офіс був навскіс від собору, через дорогу, і кожен удар масивного дзвона струшував стіни; Бріт навіть думав, чи не подати до суду, — вважав-бо, що це від постійного калатання в нього повилазили пломби, а рештки зубів болять.

Він одкинув з чола пасмо білого волосся й примружився крізь низ біфокальних окулярів.

Перегорнув сторінку грубезного гросбуха і схилив голову, читаючи далі.

Самі тільки збитки. Дарма ото він прогавив аптекарський ринок. Тепер-бо дають прибуток лише патентовані ліки й аспірин.

Одягу не беруть. Кожен обходиться тим, що вже має. Усі харчі — під підозрою. Будматеріали купують препогано — ремонти мало хто робить. Бо ж нащо?

А якраз в одязі, харчах і будматеріалах він сидів по самісінькі вуха.

Вилаявшись під ніс, перегорнув сторінку.

Ніхто не працює, ніхто не купує. Три кораблі стоять у порту й не можуть звільнитися від свого вантажу — його вантажу — через отой карантин.

А мародери! Для них він приберіг три додаткові прокльони. Був певен, що страхові компанії придумають, як не платити. Був певен, бо у страховому бізнесі крутилося багато його грошей. Добре хоч, що поліція вбиває мародерів на місці. Він аж усміхнувся.

На вікно ліг пунктиром легесенький дощик, розмив собор за шибкою. Бріт трохи пожалів промоклого міського окличника, чиє «Слухай! Слухай! Слухай!» саме розлунювало над майданом, змагаючись із монотонним траурним подзвоном. А бо він, Чарльз Бріт, й сам колись працював окличником — роки тому, коли губи його були ще вільгі від молока, а очі — вільні від окулярів та всяких гросбухів; і в ті дні він ненавидів дощ.

Ніхто не їздить у його таксі. Людей возять тільки «швидкі» й катафалки — а в нього ні того, ні того.

Ніхто не купує набоїв і зброї. Народу поменшало, тож тепер їх і так вистачає на всіх, хто має охоту чинити розбій, а чи опір.

Ніхто не ходить до його кінозалів — у кожному людському житті нині й так забагато надриву та драматизму.

І ніхто-ніхто, ніхтогісінько, не купує останнього номера його газети — і то спецвипуску, що заради нього він підштовхнув свій поріділий колектив до героїчних подвигів, — та й себе самого теж, заплатив-бо їм за той випуск подвійну ставку. То був «Чумний випуск», із примітною титулкою в чорній рамці; ексклюзивна стаття «Чума в історії», ще й від гарвардського професора; медична інформація про симптоми бубонної, легеневої і септичної форм чуми, щоб ви могли знати, котрий саме різновид вас убиває; шість з половиною сторінок некрологів; сто сльозогінних інтерв’ю з батьками й матусями, сестрами і братами, удовами та вдівцями; зворушлива редакційна колонка про героїчних водіїв шести приречених машин на шляху до західного узбережжя. Він ледь не плакав, думаючи, як ті стоси застарівають, — адже немає нічого, нічогісінько залежалішого від несвіжої газетенції, навіть із примітною титулкою в чорній рамці.

І тільки кінцева сторінка гросбуха знову дала йому привід для усмішки. Останньої миті він таки спромігся захапати шістдесят відсотків трун у цілому місті, дві квіткарні, поки що тяжко збиткові, та щось над п’ять сотень цвинтарних місць. «Купуй на зростанні!» — його незмінна філософія, а ще і його релігія, секс, політика та естетика. Це хоча б збитки урівноважить, навіть і зиск дати може. Як уже віє смертю, думав Бріт, чому б не тримати носа за вітром.

Почухавши вухо, він знову дослухався до слів окличника, напівприхованих за словами дзвона.

— ...де вони будуть спалені!

Це його занепокоїло.

А слухаючи оголошення ще раз, він пригадав ексклюзивну статтю, «Чума в історії», від гарвардського професора.

Ритуальні бюро, лікарні та морги забиті так само щільно, як колись — оті давні трупарні. Й у ті дні трупи... Так.

— ...масові кремації, щоб запобігти поширенню недуги! — горлав хлопець, — Увага, вибрано три осередки. Мертвих збиратимуть і палитимуть у таких місцях: номер один — Бостонський громадський парк...

Згорнувши гросбух, Чарльз Бріт зняв окуляри й заходився їх протирати.

Стиснув зубами холодний гострий метал, що ніяк не давав йому спокою, аж відчув смак заліза, і вирішив позиватися наступного ж ранку.

Десь за пів години їзди той Греґ спитав його:

— То правда була від Марлоу?

— Марлоу? Що це таке?

— Він веде другу машину... Ти намагавсь нас убити? Справді зіскочити хочеш?

Чорт зареготався, тоді відповів:

— Атож. Усе так.

— Чому?

Чорт дав питанню зо хвилину повисіти, тоді відповів:

— А чому б ні? Я помирати не поспішаю. Краще з тим почекаю, і то якнайдовше.

— Якщо не доїдемо, жителів континенту може поменшати вдвоє.

— Якщо є вибір «вони або я», хай будуть вони.

— Часом я питаю себе: і звідки ви беретеся такі?

— Звідки й усі, містере; пара людей розважається, а тоді починається клопіт.

— Та що вони тобі такого зробили, Чорте?

— Нічого. А для мене? Нічого. Нічогісінько. Що я їм винен? Оте саме.

— Нащо ти побив брата у гаражі?

— Бо не хотів, щоб він упоров таку срану дурницю й загинув. Перелом ребер брат якось переживе. А смерть — недуга стійкіша.

— Я не про це. Тобі що, не байдуже, чи склеїть він ласти, чи ні?

— Він добрий хлопчина, от у чому річ. Але запав на ту чіксу, і це його засліпило.

— А тобі яке діло?

— Я ж кажу: він мій брат, і він добрий хлопчина. До вподоби мені.

— З якого це дива?

— Чорт забирай! Ми багато разом пройшли, от і все! Що ти затіяв? Психоаналіз?

— Просто стало цікаво.

— То знаєш тепер. Якщо хочеш балакати, давай про щось інше, окей?

— Окей. То ти вже бував тут?

— Атож.

— А далі на схід?

— Доїздив аж до Місіс Ціпи.

— Знаєш, як переправитися?

— Гадаю, що так. Міст у Сент-Луїсі цілий.

— Чому ж ти тоді на той бік не поткнувся?

— Жартуєш? Міст забитий машинами, повними кістяків. Шкода заходу було його розчищати.

— То нащо ти взагалі туди їхав?

— Просто глянути, як воно. Чував оповідки, хотів подивитися.

— І як воно?

— Повне лайно. Згорілі містечка, отакенні от кратери, шалені тварини, людиська якісь...

— Людиська? Там досі мешкають люди?

— Ну, якщо можна їх так назвати. Усі вони дикі й ніякущі. Носять ганчір’я чи шкури звірячі, ба навіть голими бігають. Кидали в мене каміння, доки я не пристрелив кількох. Тоді дали спокій.

— Як давно то було?

— Шість, мо’, сім років тому. Я ще хлопчиськом був.

— І чому ти про це нікому не розповів?

— Розповів. Скількомсь друзякам. Більше ніхто й не питав. Ми збиралися туди налетіти, викрасти кілька дівок та до нас притягти, але всі засцяли.

— І що б ви з ними робили?

Теннер знизав плечима:

— Хрін його зна. Мабуть, віддрючили б і продали.

— Ви ж поробляли таке на Берберському березі[3], себто людьми торгували?

Теннер знову знизав плечима:

— Було діло. До Облави.

— А як ти спромігся її пережити? Хіба вони все не зачистили?

— Я сидів. НЗЛД.

— Що-що?

— Напад зі зброєю летальної дії.

— І що ти робив, коли вийшов на волю?

— Піддався ресоціалізації. Мене взяли на роботу — пошту возити.

— А, так, чув про те. Та не знав, що це був ти. Тобі ж наче велося незле — добре справлявся, підвищення світило. А тоді наваляв начальникові й утратив те місце. Чому?

— Він постійно до мене домахувався щодо судимості й моєї банди на Березі. Урешті-решт я його послав, а він мене висміяв, тож я влупив йому ланцюгом. Вибив падлюці передні зуби. І повторив би.

— Шкода.

— Я був його найліпший водій. Йому ж гірше. Крім мене, до Альбукерке ніхто не поїде, навіть і нині. Хіба гроші аж дуже знадобляться.

— Але ж, поки ти працював, тобі було до вподоби?

— Так, їздити я полюбляю.

— То попросив би, щоб кудись перевели, коли той чіплятися став.

— Та варто було б. Нині, мабуть, так і вчинив би. Але я розлютивсь, а тоді мене легше було розлютити. Гадаю, тепер-то я розумніший.

— Якщо доїдеш і вернешся, то, певно, зможеш знову туди влаштуватися. Погодився б?

— По-перше, не думаю, що ми доїдемо. По-друге, якщо таки так, а в місті ще будуть люди, то, мабуть, залишуся там; це краще, ніж вертатися.

Греґ кивнув.

— Може, й розумно. Будеш героєм. Ніхто не знатиме про твоє минуле. Хтось наверне тебе на щось добре.

— На чорта мені те геройство, — кинув Теннер.

— А я, якщо доїдемо, повернуся.

— Навколо мису Горн?

— Атож.

— Це може бути прикольно. Але нащо вертатися?

— Маю стареньку матусю й кодло братів і сестер, про яких треба дбати, та й дівчина моя там.

Теннер зробив екран світлішим, бо небо стало темніти.

— А яка в тебе мати?

— Приємна старенька. Вісьмох нас до розуму довела. Та тепер її мучить артрит.

— А з дитинства якою її пам’ятаєш?

— Увесь день працювала, але встигала нам їсти варити, бувало, й солодке приносила. Багато одягу нам пошила. Розповідала історії, типу, як було до війни. Гралася з нами, зрідка забавки дарувала.

— А старий твій? — трохи помовчавши, спитав його Теннер.

— Бухав по-чорному, де тільки не працював, але нас надміру не лупив. Нормальний був. Його збила машина, коли мені минало дванадцятий.

— І тепер ти дбаєш про всіх?

— Ага. Я найстарший.

— І де ж ти працюєш?

— На твоїй старій роботі. Вожу пошту до Альбукерке.

— Жартуєш?

— Ні.

— Щоб я здох! Начальствує досі Горман?

— Звільнився торік, з інвалідності.

— Щоб я здох! Прикольно. Слухай, а знаєш в Альбукерке барчик «У Педро»?

— Бував там.

— А в них досі за піаніно білявочка, Марґарет?

— Ні.

— Он як...

— У них тепер хлопець. Гладун. З великим перснем на лівій руці.

Теннер кивнув й увімкнув нижчу передачу, почавши підйом на стрімкий пагорб.

— Як твоя голова? — спитав, коли машина сягнула верхівки й рушила вниз протилежним схилом.

— Жити можна. Я в тебе аспірину набрав, запив тою водичкою.

— А як щодо трохи покермувати?

— Авжеж, давай.

— От і гаразд. — Теннер посигналив і загальмував. — Просто проїдь за компасом миль зі сто, тоді розбудиш. Добре?

— Гаразд. Чогось конкретного стерегтися?

— Змій. Напевно, побачиш кількох. Роби що хоч, а на них не наїдь.

— Зрозумів.

Вони помінялися місцями, і Теннер опустив спинку, запалив сигарету, викурив половину, загасив, заснув.

Дзвін глушив кожен сьомий склад його слів, але що він уже повторив ті слова більше ніж сім разів, то восьмеро незмінних слухачів — п’ятеро жінок і троє чоловіків на різних стадіях віку та горя, скупчені на лавах перед ним, — нічого й не пропустили. Інші підходили, стояли на віддалі під вуличним ліхтарем, трохи слухали, квапилися далі, бо ж починало дощити, а нічого нового він не казав.

Його пасторський комірець був обшарпаний; пов’язка на правій руці видавалася бруднішою щоразу, як він тою рукою махав, а це було часто.

Щетина його виглядала недавньою, а чорний костюм — прадавнім.

— Знаки на моїм ті... кажуть, що мені кі...! — промовляв, а очі його були такі самі темні й вологі, як ніч і дощ, блискучі, як ліхтар. — Тож знайте, що це Бо... присуд. Всі-бо ми грі..., і всяк із нас, муж, жо... й дитя, постав перед ...дом і був визнаний ...ним! Се нам кара за .... запевняю вас, за .... не за щось! Дні ваші ...чено. Прогнівався ... на нас, братіє, за .... що в ньому ми всі мер...ємо. І нам це втям...! Про це бо написа...! Не бачите хіба ...коло, що слова ті ...снились і світу кі...! То вздріть! А бо ж нау... мов звірина та мча... і все попсувала! ...дина зробилась як...! То й вийшла із моря ...рина — сім голів, де... рогів, — зламано сьо... печатку. і вершни..., оті, що перший з них з ...ком — землі плюндрує, з ...чем другий з них їде, з ...гою — наступний, а... — четвертому ймення, —... ми їх і діждали! ...подь виніс нам присуд. В ...рі тільки спасіння,... жахіть порятунок! ...ра — відповідь, браті...! Лиш вона досі мо... вберегти від геє..., куди будуть скину... всі знаком значені! ...подь-бо так постано...! Це святісінька прав...! Серця ваші це зна...! Тож єднаймось, молі...!

Тут він схилився, скривився, сплітаючи пальці, й заходився далі боротись із дзвоном, знаючи, що той має лише один шанс проти його шести.

— Коли ж? Коли вже. Бо...? — заволав він. — Коли люд уздрить свій...?

Небеса ж були сповнені знаків, закодованих і нерозшифровних, а від полюса до полюса гуляли блакитні блискавиці.

Зачудований, він злизав дощ із губів і ковтнув, бо в горлі геть пересохло.

Коли Ґреґ його розбудив, була ніч. Теннер прокашлявся, ковтнув крижаної водички й поповз назад, у санвузол. Вилізши звідти, сів на водійське місце, перевірив пробіг, глянув на компас. Скоригував курс і сказав:

— Будемо в Солт-Лейк-Сіті до ранку — якщо пощастить... Мав якийсь клопіт?

— Ні, було як два пальці. Змій бачив, давав їм дорогу. Ото і все.

Теннер щось буркнув і ввімкнув першу.

— Як звали того, що привіз новину про чуму?

— Брейді, Броуді чи якось так, — відказав Ґреґ.

— А від чого він помер? Знаєш, він же міг привезти чуму до Лоса.

Ґреґ похитав головою.

— Ні. Його тачку пошкодило, і він був увесь покалічений, ще й радіації дорогою хапнув. Тіло спалили, і тачку теж, а всім, хто був поруч, вкололи «хавкіна».

— Це що?

— Ота хрінь, що ми веземо, Хавкінова[4] антисироватка. Єдині ліки проти чуми. Після спалаху років зо двадцять тому ми її маємо напоготові, а виробництво тримаємо справним — запаси поповнити, коли що. Бостон же виробництва не мав, ось і страждає тепер.

— Якось воно по-дурному для однієї країни з двох на цілому континенті чи навіть у світі — так не подбати про себе, знаючи, що в нас ця зараза була.

Ґреґ знизав плечима:

— Мабуть, але так сі стало. Тобі щось кололи, перш ніж пустити?

— Еге ж.

— Значить, ото вона й була.

— Цікаво, де їхній водій перетнув Місіс Ціпу? Він не казав?

— Та він не казав майже нічого. Практично все довідалися з листа.

— До чорта крутий з нього був водій, раз Зону проїхав.

— Атож. Цього ж досі ніхто не робив, чи як?

— Ні, як я знаю.

— Із тим хлопцем цікаво було б побалакати.

— Я б теж був не проти.

— Шкода, що не можна зв’язатися по радіо з тим берегом, як колись.

— Чому?

— Бо йому б тоді не довелося цього робити, а ми з’ясували б, ми варто їхати далі. Знаєш, вони могли вже всі вимерти.

— Отут ви, містере, маєте слушність, а за день ми десь так ми опинимося там, звідки назад буде важче, ніж далі.

Теннер підрегулював екран — промайнули якісь темні форми.

— Ого, ти гля!

— Німого не баму.

— Надінь ІЧ.

Ґреґ послухався й витріщився на екран верхнього огляду.

Кажани. Угорі метушилися велетенські кажани, пурхаючи в темних хмарах.

— Та їх, мабуть, сотні, а мо’, й тисячі...

— Напевно. Кілька років тому, коли я тут їздив, було наче менше. Трахаються, мабуть, як навіжені у тому своєму Карлсбаді[5].

— У Лосі я їх не бачив. А чим вони шкодять?

— Коли був у Солт-Лейку востаннє, чув, ніби з них чимало — скажені. Хтось колись має зникнути: вони або ми.

— А з тебе класний супутник — умієш оце підбадьорити!

Теннер гиготнув, закурив і сказав:

— Зроби-но нам ліпше кави. А кажанами хай діти турбуються — якщо вони у нас будуть.

Ґреґ налив води у кавоварку й увімкнув її в розетку. Невдовзі прилад забурмотів і засинав.

— Що за чорт? — сказав Теннер і дав по гальмах. Друга машина спинилася за кілька метрів позаду, а він увімкнув мікрофон і спитав:

— Машина три! Що це, по-вашому?

Тоді став чекати на відповідь. Роздивився ті штуки: височенні перевернуті конуси крутилися між землею і небом, гойдалися наліво-направо, совалися назад-уперед, десь за півтора кілометра попереду. Їх було наче чотирнадцять, а то і п’ятнадцять. То стояли колонами, то танцювали. Усвердлювались у землю і смоктали жовтий пісок. Їх оточувала імла. Зорі над ними й за ними були зовсім тьмаві — якщо були взагалі.

Греґ поглянув і мовив:

— Я чув про смерчі, торнадо — здоровенькі, верткі. Ніколи не бачив, але саме так їх описували.

Тут радіо затріскотіло, і до них пробився заглушений голос того Марлоу:

— Гігантські пилові вихори. Великі вертляві піщані смерчі. Вони, мабуть, тягнуть усе в мертву смугу, бо нічого не падає...

— Уже бачив такі?

— Ні, але напарник каже, що бачив. Найліпше, мовляв, заякоритися й перечекати.

Теннер не відповів одразу. Дивився уперед — торнадо ніби росли.

— Вони сунуть сюди, — мовив зрештою. — Не буду я тут, як мішень, паркуватися. Хочу мати змогу маневрувати. Проїду між ними.

— Гадаю, не варто.

— А тебе, шановний, ніхто не питає. Та якщо маєш мізки, то зробиш те саме.

— Я в тебе ззаду ракетами цілюся, Чорте.

— Ти не вистрілиш — бо за що? Я ж можу і слушність мати, а ти — помилятися. Та й Греґ тут зі мною.

Серед завад запала мовчанка, а тоді пролунало:

— Гаразд, твоє зверху, Чорте. Рушай, а ми глянемо. Якщо ти це втнеш, ми також поїдемо. Якщо ні — лишимося на якорі.

— Як проїду, сигналку пущу. Побачите — дайте відповідь. Окей?

— Окей.

Теннер завершив зв’язок і подивився уперед, вивчаючи здоровезні чорні стовпи, роздуті на верхівках. З бурі, що на них спиралася, кількома шарами падало світло, а повітря між чорнотою їхніх кручених стовбурів було затуманене.

— Ну, погнали, — сказав Теннер, вмикаючи фари на максимум. — Пристебнися, хлопче, — і Греґ послухався, а машина захрусхотіла вперед.

Поки вони туди підповзали, Теннер також пристебнувся.

Із наближенням стовпи росли та погойдувалися; стало чути якийсь поривчастий співочий звук, мовби вітряний хор.

Він проминув перший з них, тримаючись метрів за триста від нього, а далі забрав наліво — уникнути другого, що стовбичив просто попереду й дедалі зростав. Об’їхавши і його, натрапив на наступний, тож перемістився ще лівіше. Там відкрилася приблизно півкілометрова прогалина, що вела вперед і праворуч. Теннер помчав у неї, проїхавши між двома вежами, що стирчали ебеновими колонами, розділені стометрівкою. Під час цього кермо ледь не вирвалось із рук, а зовні ще й гуркотіло, мов у епіцентрі вічного грому. Теннер ухилився направо, додав швидкості, об’їхав ще один стовп.

Затим побачив іще сім, уклинився між двома, один обігнув. Стовп позаду в цей час страх як швидко стрибав то туди, то сюди. Ще один пройшов попереду, тяжко випустив дух і звернув уліво.

Його оточили останні чотири, й він так різко загальмував, що аж кинуло уперед, а пас врізався у плече, — два смерчі-бо люто затріпотіли. Один проминув перед носом, трохи піднявши машину із землі.

Теннер утопив педаль газу, гайнув між двома останніми — й ось уже всі позаду.

Проїхав ще метрів чотириста, розвернувся, заїхав на горб і спинився.

Пустив сигнальну ракету.

Вона висіла вмирущою зіркою десь пів хвилини.

Він закурив сигарету, дивився назад і чекав.

Докуривши, сказав:

— Голяк. Може, за бурею не побачили. А може, це нам їхнього сигналу не видно.

— Якби ж то, — озвався Ґреґ.

— Як довго пропонуєш чекати?

— Спершу вип’ємо каву.

Минула година, потім і дві. Колони стали валитися, аж доки залишилося тільки три, з найтонших. Вони відступили на схід і щезли з очей.

Теннер пустив ще ракету, та відповіді все одно не було.

— Треба б вернутися й пошукати, — сказав Ґреґ.

— Окей.

Так вони і зробили.

Проте не знайшли там нічого — нічого, що могло б розповісти про долю третього екіпажу.

Вони ще шукали, коли зійшло сонце; розвернувши машину, Теннер глянув на компас і рушив на північ.

— То коли Солт-Лейк? — порушив довгу мовчанку Ґреґ.

— Години за дві.

— А страшно ото було — гнатися поміж ними?

— Ні. А от опісля стало не дуже приємно.

Ґреґ кивнув.

— Давай знову покерую?

— Ні. Я тепер однаково не засну. В Солт-Лейку ми підзаправимося, щось перекусимо, поки механік огляне машину. Тоді візьму курс, і ти мене зміниш, а я — на бокову.

Небо було знову пурпурове, а чорні смуги поширшали. Теннер вилаявся й дав ходу. Обсмалив курсовим вогнеметом двох кажанів, які вирішили дослідити машину. Ті відчепились, і Теннер узяв чашку кави від Ґреґа.

Коли вони в’їхали до Солт-Лейк-Сіті, небо було по-вечірньому темне. Джон Брейді — а звали його саме так — проминув тут лічені дні тому, і місто готове було зустрічати експедицію-відповідь. На вулиці повиходили чи не всі десять тисяч містян, і не встигли Чорт із напарником вистрибнути з кабіни на першій побаченій СТО, як капот машини номер два був уже піднятий, а двигун оглядали троє механіків.

Один з автослюсарів підійшов. Був невисокий, темний від сонця й мастила, тож очі його видавалися навіть світлішими, ніж насправді. Глянув на чорну облямівку нігтів руки, яку почав простягати для привітання, відсмикнув її і витер об зелений комбінезон, вишкіривши ряд золотих коронок.

— Здорові були! Я Монк. Оце ви до Бостона, га?

— Еге ж.

— Мої хлопці усе перевірять. Година-друга піде. Як вас звати?

— Ґреґ.

— Чорт, — назвався Теннер.

— Чорт?

— Чорт, — повторив той. — Де можна поснідати?

— Через дорогу — їдальня. Але, судячи з юрби надворі, ви туди не потрапите. Mo’, я пошлю когось зі своїх по якесь їдло? А поїсте в конторі.

— Окей.

— Я думав, відправлять не одну машину.

— Так і було. Дві ми втратили.

— Ого. Шкода. Знаєте, я говорив із тим хлопцем, Брейді, коли він тут проїздив. То він казав, що Бостон відправив шість екіпажів. Вигляд мав препоганий, а машина — ніби щойно з війни. Президент просив його залишитися, мовляв, пошлемо звідсіль кого іншого. Але Брейді й чути того не хотів. Заявив: «Сюди я доїхав — і, присяй-Богу, путь закінчу!»

— Придурок, — сказав Теннер.

— Вихопив пушку, коли ми намагались одвести його до лікаря. Затявся, що з кабіни не вийде. Думаю, у нього дах поїхав. Тому ми й відправили вслід за ним і свою машину, щоб ви напевне одержали звістку.

— Яку машину? — спитав Греґ.

— Вона не...?

Греґ заперечно похитав головою.

Монк вихопив із нагрудної кишені пачку сигарет. Запропонував їх товариству, а коли підносив вогника, рука його тремтіла.

— А я собі думав: мо’, це вас наш водій сповістив.

— Тільки Брейді, — сказав Греґ. — Більше ніхто.

— І як Брейді?

— Помер.

— Коли ми ту тачку латали, захист уже підубитий був, — сказав механік. — У кабіні гейгер зашкалював. Ми йому іншу машину пропонували — а він за пістоля. «Присяй-Богу, — сказав, — поїду на власній, хай хоч як вона фонить». Тож ми полагодили екран, але нашвидку хіба знезаразиш... Коли він виїхав звідси, то мовби в печі сидів. Це одна з причин, чому ми послали Дарвера... Та ходімо до контори, — кивнувши на важезні зелені двері, Монк гукнув:

— Агов, Руді!

Вони рушили до дверей. Підійшов, покинувши інструменти й витираючи руки пробензиненою ганчіркою, молодший механік, якому те ім’я дуже личило.

— Чого, Монку?

— Іди вмийся й метнися на той бік. Візьми цим хлопцям поснідати й тягни сюди. Будемо у конторі.

— Гаразд. А гроші?

— Візьми п’ятірку в касі й залиш там розписку.

— Зроблю, — і Руді рушив до раковини із жовтими патьоками, що притулилася до дальньої стіни.

Вони ввійшли у контору. Монк зачинив за ними зелені двері й махнув рукою на стільці.

— Влаштовуйтесь, — а сам повернув жалюзі, затуливши чотири обличчя, що зазирали знадвору. Тоді сперся на биту життям зелену шафу-картотеку й зітхнув.

— Хоч би вам пощастило. Божечки! Бачили б ви того Брейді, коли він сюди приїхав! Як із хреста знятий!

— Та годі! — не витримав Греґ. — Mo’, вже досить нагадувати?

— Вибачте... Не хотів... Я...

— Так, авжеж. Давай про щось інше.

Теннер реготнув і випустив кільце диму.

— А що, ниньки дощитиме? — спитав він.

Греґ розтулив рота, знову стулив його і проковтнув те, що міг би сказати.

Монк, розсунувши пальцями жалюзі, примружився у шпарину.

— Кількоро копів стримують натовп, а ще один розчищає шлях для машини. Наче президентська, одначе напевно не скажу.

— Чого це він преться? — спитав Теннер.

— Привітати вас і, мабуть, успіху побажати.

Греґ пригладив волосся рукою:

— Нічого собі, сам президент.

— Бля, — докинув Теннер.

Греґ заходився чистити нігті сірниковою картонкою:

— Ми — зірки!

— Кому воно тра?

— Хіба завадить?

— Точно, президент, — підтвердив Монк, затуляючи шпарину. — Піду-но зустріну. Буде тут за хвилину.

— Поснідати не дадуть. — буркнув Теннер, коли Монк вийшов.

— От чого ти мусиш бути такий? — спитав Ґреґ.

— Який «такий»?

— Нестерпний. Той чувак тут велике цабе, прийшов щось приємне сказати. Чому ти зібрався йому нахамити?

— Хто сказав, що зібрався?

— Та видно ж.

— А от і ні, цивіле. Я буду наймиліший, найприємніший, найдуполизніший із усіх героїв, до котрих той мудак колись приходив поговорити, — звісно, з надією, що це допоможе переобратися. Віриш?

— Та плювати мені.

Теннер ізнов реготнув.

Рівень шуму піднявся — десь відчинилися двері. Теннер розчавив на бетонній підлозі сигарету та прикурив іншу.

— І кому ото хочеться в президенти? — спитав, а десь грюкнули двері.

Ґреґ перейшов на той бік кімнати, де стояв кулер, налив води в паперовий стаканчик і випив. Трохи згодом почулися кроки, і двері знову відчинилися.

Президент — худорлявий, із залисинами, гачкуватим носом, рожевим лицем і протезною округло-перламутровою усмішкою — здійняв правицю й оголосив:

— Я Трейвіс. Дуже радий вас, хлопці, бачити. Вітаю у Солт-Лейк-Сіті!

— Це президент, — відрекомендував Монк, шкірячись і витираючи долоні об комбінезон.

Теннер підвівся, простягнув руку.

— Мене звати Теннер, сер. Знайомство з вами — для мене честь. А це мій приятель Ґреґ. Я дуже радий знову побачити Солт-Лейк-Сіті. Щоразу, коли я сюди добираюся, бачу, що місто кращає.

— Вітаю, Ґреґу... О, то ви тут уже бували?

— Ще й неабияку кількість разів. Це одна з причин, чому багатьом охочим до експедиції відмовили, а обрали мене. Я-бо чимало поїздив — але вже відійшов був од справ.

— Та невже?

— Так. У мене тепер невеличке ранчо, двійко ра... наймитів, і майже весь час я слухаю класику й читаю філософів. Під настрій трохи віршую. Та почув оце, що коїться, і збагнув: зголоситися — мій обов’язок перед людством та моєю країною. Каліфорнією. Вони, зрештою, завжди були досить добрі до мене. Тож так я і опинився у вашому місті ще раз.

— Оце сила духу, містере Теннер... А ви, Ґреґу, чому зголосилися?

— Я, ну, зголосився, бо... Я водій. Возив пошту до Альбукерке. Маю чималий досвід.

— Зрозуміло. Що ж, обоє ви гідні похвал. Якщо все піде сподівано, то ви й назад тут проїдете?

— Планую, сер, — мовив Теннер.

— Дуже добре. Коли завітаєте в місто, завжди буду радий прийняти вас. Може, за вечерею розповісте мені все про подорож.

— Залюбки, сер. А якщо ви колись потрапите до Лос-Анджелеса, то, маю надію, завітаєте на моє ранчо, погостювати?

— З превеликою охотою.

Теннер усміхнувся і збив попіл на підлогу.

— Мене непокоїть наш дальший маршрут.

— Певну відстань можна проїхати сороковою трасою, але яку саме — ніхто вам не скаже. Нашим шоферам далеко в той бік не треба.

— Зрозуміло. Ну, це вже дещо. Я й думав про сорокову, а ваші слова мій намір підтверджують. Дякую.

— Радий вам прислужитися. Ви вже поїли?

— Один із тутешніх працівників пішов нам чогось принести. Скоро має вернутися. Ми, бачте, мусимо поспішати.

— Так, правду кажете. Ну, коли щось знадобиться, то повідомте.

— Дякую.

Вони знову потисли руки.

— Ще раз — хай щастить! Багато народу тут буде на вас надіятися й за вас молитися.

— Дуже приємно, пане президенте.

— Побачимося.

— Бувайте здорові.

— На все добре.

Із цим він розвернувся й вийшов у супроводі Монка. Теннер зареготав.

— Нащо ти, Чорте, йому тієї пурги нагнав? — запитав Ґреґ.

— Бо знав, що він повірить.

— Але навіщо?

— Йому тільки приємне подавай. Тож я наговорив йому приємностей, а він і вуха розвісив. Чом би й ні? Тупорилий мудило навіть повірив, що хтось на таке добровільно погодився б!

— Дехто погодився, Чорте.

— Чому їх тоді не пустили?

— Рівень у них не той.

— Вони, мабуть, тому й погодилися. Тепер зможуть цим хизуватися. Бачив, як він мене став облизувати, коли я згадав про людство? Ненавиджу таких. Лицеміри вони.

— Принаймні пішов президент під добрим враженням.

Теннер знову зареготав.

Тут відчинилися двері; прийшов Монк, а за ним — Руді з великим брунатним пакетом.

— Ось і сніданки, — сказав Руді їм, а Монкові: — На решту.

Вони полізли у пакет, а Монк, ховаючи решту в кишеню, мовив;

— Ви їжте, а я піду з тачкою поможу. До речі, там якийсь хлопець — Блималом себе назвав — каже, ніби знайомий твій. Чорте.

— Уперше чую.

— Гаразд, я його заверну.

Двері за ним тихо зачинились, і гості взялися їсти.

Трохи згодом двері поволі відхилилися, і в кімнату зазирнув, а тоді й увійшов кощавий довгань у товстих окулярах, з випнутим підборіддям і кучмою сніжного волосся.

— Здоров. Чорте! — сказав він.

— Чого тобі?

— А що є?

— Для тебе — нічого. Йди геть.

— Хіба так говорять із тим, кому статком завдячують?

— Статком?

— Я чув, президент щось казав про маєток на узбережжі. Крутезно. Та ті гроші ти здебільша зі мною назаробляв.

— Щезни.

— Що привіз цього разу?

— Оте для Бостона.

— Такий, як ти, не поїхав би, якби зиску не бачив. Що ще маєш?

— Якщо ти не звалиш, доки я з’їм оцю грінку, то навчишся від мене нового різновиду болю.

— Ти, Чорте, навіть не думай з кимсь іншим тут бізнес крутити. Ну, що привіз? Як завжди, шмаль і «пластилін»? Чи, може, «хмурий»?

Теннер запхнув грінку до рота і звівся на ноги, діставши з-за халяви «есесівця».

— Мабуть, ти, Блимало, чуєш не ліпше, ніж бачиш, — підкинувши кинджал у повітря, він спіймав його так, що череп на зброї торкнувсь передпліччя, а з-поміж великого й указівного пальців стирчав дюйм сталі. Тоді ступив крок уперед, і Блимало взявся лівицею за дверну ручку.

— Хрін ти, Чорте, мене залякаєш. Я тобі тут потрібен.

Теннер змахнув рукою і розтяв йому ліву щоку.

— Нащо ти так? — спитав Блимало рівним тоном.

— По приколу, — відповів Теннер і копнув того в голінку.

Гість зігнувся в дугу, а Теннер звів руку різати знову, але Ґреґ зловив його за зап’ясток.

— Бога ради! Облиш! — а Теннер тим часом затопив лівим кулаком Блималу в живіт. — Просто викинь його! Нащо різати!

Випручуючись від Греґа, Теннер різко махнув коліном.

Блимало застогнав і впав уперед.

Ґреґ відтягнув Теннера, перш ніж той устиг копнути впалого у ребра.

— Та облиш, щоб тебе! Що це на тебе найшло?

— Гаразд! Але забери його з моїх очей!

— Добре, добре. Тільки ножаку сховай.

— Як скажеш.

Відпустивши його. Ґреґ підняв побитого з підлоги. Теннер витер кинджал об штани і сховав. Тоді знов узявся снідати.

Ґреґ наполовину виніс, наполовину вивів чоловіка з контори.

За кілька хвилин повернувся.

— Я набрехав щодо пригоди, і вони повірили. Може, тому, що хлопець має судимості. Але нащо ти це зробив?

— Він мене збісив.

— Чим?

— Цей сраний дилер не розуміє, що таке «ні».

— Та хіба це причина з ним так чинити?

— А ще це було прикольно.

— Ти нікчемна падлюка.

— Твоя грінка холоне.

— А що б ти зробив, якби я тебе не спинив? Убив би його?

— Ні. Mo’, вирвав би зуб чи два тими щипцями, що на столі.

Греґ усівся й витріщився на яєчню.

— Ти трохи псих, — зрештою мовив він.

— Хіба не всі ми такі?

— Може... Але хіба це привід...

— Мабуть, Ґреґу, ти справді не розумієш. Я — «янгол». Останній із «Янголів». І в клубі я ще відтоді, коли їздили в джинсі, а не вернулися до шкіри через трикляті бурі. Розумієш, що це означає? Я — останній, і маю берегти репутацію. На нас не залупайся — порвемо, ось воно як. А цей тупий дилер вирішив, ніби може тут попихати, бо зовні за ним якась братва; надумав собі, ніби я привіз крам комусь іншому. Тож оце вдирається й наїжджає на мене, як на терпила якогось. А я його маю порвати, ясно тобі? Я ж дав йому шанс, а він не заткнувся. Це була справа честі. Я мусив його відмудохати.

— Але ж клубу більше нема. Ти сам-один.

— А хіба останній католик — не папа?

— Ну, мабуть.

— То це те саме.

— Не думаю, що ти довго протримаєшся, Чорте.

— Згода. Але й ти навряд чи довше протягнеш.

Він зірвав накривку з кавового стаканчика, ковтнув, поплямкав і ригнув.

— Та й добре, що я врешті врізав тому мудилу. Ніколи він мені не подобався.

— І треба ж їм було обрати тебе...

— Їм був потрібний добрий водій. Хто нас сюди довіз? Отож.

Ґреґ не відповів; Теннер устав і перетнув кімнату до вікна. Розсунув жалюзі, визирнув.

— Натовп помалу рідшає. Багато попереходило на той бік і далі кварталом.

Глянувши на годинника, докинув;

— Ліпше б ми їхали вже. Оце ще тут гаяти світловий день.

Ґреґ не відповів, тож Теннер висунув шухляду картотеки, зазирнув, засунув назад. Ковтнув кави. Закурив сигарету.

— Цікаво, як там із тачкою справи? — спитав.

Ґреґ доїв і кинув порожній посуд у смітник. За Теннером теж прибрав. Роблячи це, повідомив;

— Ти свиня.

Теннер позіхнув і знову глянув надвір.

— Піду-но нужника пошукаю, — сказав Ґреґ і вийшов.

А Теннер походив, покурив і зрештою рушив дивитись, як ремонтують машину.

— Як воно?

— Поки що все гаразд. Бачив того потерпілого?

— Аякже.

— Ото в нього вигляд жахливий, заюшений весь.

— Оливу заміните?

— Ага.

— Скільки ще вам?

— Десь із годинку.

— Тут є чорний хід?

— Обійди зліва ту тачку, вишневу. Побачиш.

— Не знаєш, надворі хтось є?

— Навряд чи. Там лише бур’яни й наш смітник.

Теннер щось буркнув і рушив у глиб майстерні. Відчинив двері й визирнув, тоді ступив назовні.

Повітря було тепле; окрім ноток мастила, розчинника і бензину, він занюхав також той запах, що його волога трава віддає теплого вечора, хоча то був ніякий не вечір, а просто чорнісінький день, і Теннер стояв собі й роздивлявся, аж доки очі звикли й розгледіли вузьку лавку, на яку він пішов усівся, прихиливши спину до сірого бетону, слухаючи цвіркуна в бур’янах і закурюючи чергову сигарету, а сірник відправивши щиглем на купу крил, мостів і циліндрових блоків, наскрізь проіржавілу й аморфну, попід однісінькою звивистою білою стрічкою, що висіла, мов заморожена блискавка, у чорноті над його головою — а голова саме зненацька засвербіла; чухаючись, він почув над собою пташиний крик у картинній непохитності величезного дерева, гілки якого гнулися до землі за смітником; прибивши комара, відчув раптовий доторк прохолодного вітерцю на обличчі, а з ним з’явилась і обіцянка дощу, якій він геть не зрадів; двічі поспіль затягся, аж кінець сигарети яскраво зажеврів, і жбурнув каменем у пацюка, що саме кинувся від купи брухту, але не влучив і форкнув; форкнувши, подумки сплів докупи прядки минулого насилля і страхоподібного знання про майбутні негаразди. Увіччю йому постало полум’я — полум’я, що огорнуло його машину, мов смертоносна квітка, а всередині сиділи два дедалі чорніші скелети, тоді як боєприпаси в усіх магазинах детонували серією потужних вибухів, а всі цивіли, які колись його ненавиділи, усі до одного, тепер жебоніли і глумилися, помахували кийками і кружляли довкола багаття широким танковим колом. «Будьте ви прокляті», — тихо сказав тоді він, а біле пасмо у небі гойднулося трохи ширше, зігнулось, як випростаний середній палець, а відтак, ніби сміх, гуркотнув грім. Теннер дозволив собі подумати про дні, коли він був Першим, і ті думи його збурили. Він пропустив вогонь та стрільбу тої ночі, коли вони налетіли на Берег і повбивали або позабирали всю його зграю. Відтоді він був державою без підданих. Ото було його багаття, а він ту виставу проґавив. А тепер йому випала інша особлива доля, інше особливе багаття — служити тим, хто залюбки б його тоді прикінчив. Він сумував за коханою, однооким світочем його життя, за своєю конячкою з її чотириступеневою коробкою «Гарлі — Девідсон», «рідним» заводським зчепленням, двома великими гедешними карбюраторами — і її імпульсивно-ритмічною, смиканою, вибуховою потугою в себе між ніг, коли його руки тримали кермо, а ніс йому, крім сигарного диму, пряно лоскотало пекельним смородом паленої гуми й вихлопних газів. Нема вже її. Конфіскована й продана на штрафи та витрати. Як не було — доля всього і з плоті, й зі сталі... А ось перед ним купа брухту. Хтозна? Конячка йому за дружину була — збіса близько до цього, — а це, може, її могила; його ж власна, можливо, десь далі на схід. Він знову лайнувся й подумав про брата. Востаннє до цього разу він бачив його понад рік тому. Їх розділяла прозора стінка, а над душею стояв наглядач, дозволивши передати сигарети, і їм не було аж до чорта багато про що говорити. А тепер його брат, напевно, валяється десь забинтований. Урятований від вогню й купи брухту — а це уже дещо. Він — єдиний вартий рятунку цивіл, вирішив Чорт. Прикурив нову сигарету від попередньої, а недокурок кинув на брухт. Сполохнув пацюка. Згадав свою посвяту. Йому було ще шістнадцять. Цеберко пішло по колу, а він гордовито стояв у лискучій косусі й сяйному залізяччі. Хоча й був напідпитку, зовсім не хитався. Один по одному вони у те цеберко мочилися. Закінчивши, вилили йому на голову. Отак його похрестили в «Янголи». Той смердючий одяг він проносив цілий рік, а ще через два йому було вже дев’ятнадцять і він був Перший. Вони роз’їжджали під його проводом, і всі знали його ім’я, а побачивши, давали дорогу. Він був Чорт, і його зграя тримала Берберський берег. Вони каталися куди хотіли й коїли що воліли, аж доки він зник, потрапивши у халепу, а над Берегом похмарніло. На місто безконечною посвятою — як ота Чортова — сипало з неба сміття. Та їхня зграя була більша, ніж його власна, й одного дня вони завдали удару. Його камера була метр вісімдесят на два сорок, і він ділив її з чоловіком, що сильно, хоч і не надто обачливо, любив маленьких дівчаток. Коли спробував того вбити, потрапив у карцер. Втім, з його погляду це було таки ліпше, ніж той безладний белькіт дикоокого, синьоокого однокамерника. У Крейґа часом капала з рота піна, аж доки Чорт йому якось урізав, і піна почервоніла. Вони відірвали його пальці від сусідського горла останньої миті, один навіть зламали. Вони гадали, у карцері він збожеволіє, — самі це йому сказали, перевівши до камери, повної його побратимів, багатьма місяцями пізніше. Гадали, він не може без товариства, бо звикнув до зграї. Нічого вони не тямили. Гадали, що «Янголи» — це тільки вся банда, один же «янгол» — ніхто. Та вони помилялися. Він не здурів — чи принаймні цього не визнавав. Просто сидів. У ігри не грав, ні до скількох не лічив. Просто сидів. Тоді й дізнався, що вони проти нього безсилі. І став чекати. Чого — не знав. Та ж оцього. Оцього. Оцього він чекав, сидячи там, замріяний про Велику машину. Але чого саме? Багаття? Може, й багаття, вирішив він, подивившись на небо й нюхнувши повітря. Прибив ще комара. Досі пахло дощем, і Теннеру закортіло випити. Цвіркун замовк, птах замовк — на світ знов пролилося світло, біле, яскраве й сліпуче. Він сидів, а небеса розчахнулися, ніби як фосфоричне море вихлюпнулося з берегів. Усе навколо нараз почіткішало від неприродної яскравості, а стовбур здоровенного дерева потоншав від світозорої ентази[6], що насунула з півночі. Кожен шмат брухту на купі зажив власним життям, і Теннер, вслухаючись, майже чув оповідки про славне минуле непотребу — як ним користались і який корисний він був на дорогах, що ще лишились у світі. Непотріб казав йому про роздолля, а він усе слухав, аж доки двері за спиною рипнули й почувся Ґреґів голос:

— Уже майже готово. Чорте.

— Круто.

— Що робиш?

— Дрочу подумки.

Двері грюкнули. Теннер посидів ще кілька хвилин, аж тут закрапав дощик, позбавивши світ яскравої сяйності, угамувавши брухт, наскрізь промочивши птаха на дереві й пацюків у норах, лоскочучи лице, забризкуючи чоботи, підносячи із землі запах, мовби від попелу. Тоді Теннер підвівся й пішов у майстерню, обтрушуючи бороду від краплин.

— Готово, — сказав Монк, киваючи на машину. — Почекаєте? Mo’, дощ перестане...

— Ні. Скоро вже, мабуть, знову стемніє.

— Мабуть.

Вони підійшли до вікна. Протягом кількох подихів дивилися на дощ. Надворі досі стовбичили люди.

— Мудаки тупорилі, — сказав Теннер. — Дурному й на дощ наплювати.

— Вони будь-що бажають провести нас.

— О, то ми їх розважимо, спалимо трохи гуми. Випускай-но вже, Монку.

— Дякуємо за сніданок. — сказав Ґреґ.

— Це найменше, що я міг зробити.

— А що з тим хлопцем? — спитав Ґреґ.

— З яким?

— З Блималом. Отим потерпілим.

— A-а. У лікарні. Копи забрали підлатати, а там його серце схопило. Дихає тепер киснем. Він містечковий шахрай з отакенним списком «подвигів». Ламаного цента не вартий. Невелика втрата.

— От біда.

Монк знизав плечима.

— Ну, сам винен, якби не вломився — не перечепився б. То ви сороковою їдете?

Ґреґ зиркнув на Чорта.

— Атож, — підтвердив Теннер. — А хто їсть отрутозубів?

— Га?

— Є зміюки, що їх — окрім іншого, типу бізонів, койотів і бозна-чого ще — хавають отрутозуби. Є кажанюри, що живляться мутафруктами десь там ближче до Мексики, є якісь страховидні павуки — ті харчуються будь-чим, спійманим у тенета. А хто їсть отрутозубів? Удома один хлопець на ймення Алекс переконував мене, буцім усі їдять когось іншого, тож хтось має їсти й отрутозубів. Але я йому відповісти не міг. Ти не знаєш?

— Я чув, — відказав Монк, — ніби метелики.

— Метелики?

— Ага. Твоє щастя, якщо не стикався. Здоровезні, як дельтаплани, сідають отрутозубам на шию і жалять їх до півсмерті, тоді кладуть в тіло яйця. Звідти лупиться гусінь і поїдає паралізованих ящірок.

— Ясно.

— То хто ж метеликів їсть? — спитав Ґреґ.

— А біс його зна. Mo’, кажани. Це цілком новий світ проти того, який він був років сто тому, і він досі швидко змінюється. Навряд чи комусь відомо, кого там їсть кожна з тварюк.

— Угу.

— Підозрюю, якщо хтось захоче це з’ясувати, відкриє: чи не всім їм із голоднечі й людина згодиться.

— Дякуємо, — сказав Ґреґ, — за все. Приємно було познайомитися, Монку.

— Побачимося, — вони потисли руки.

— Навряд чи, — відповів Теннер. — Не думаю, що ще колись тебе побачу. Але за їдло дякую. Mo’, колись почуєш про нас.

— Щасти. Тримаємо кулаки!

— Сказав би я, як це зветься, — буркнув Теннер і пішов до машини. Відчинивши двері, заліз на водійське сидіння. За кілька секунд із другого боку сів і Ґреґ.

— Ти йому навіть руки не потиснув, — зауважив він.

— Нащо ото руки тиснути? — відповів Теннер. — Більшість цивілів робить це геть бездумно. Пуста рука колись означала, що в ній ти не маєш ножа, та й усе, а якщо ти шульга, то другому гаплик. І навпаки. Я, власне, і сам шульга, тож міг би їх тиснути досхочу, але все одно — якого біса таке робити? Якби хтось був мені друг, йому б не тра було мені тиснути руку, щоб це довести. Він би знав, і я теж. Та й ти знаєш, як воно. Зустрічаєш когось, і раптом обоє вже тямите, що в чомусь подібні. Ви не кревні. Нічого такого. Але ось ви вже приятелюєте. Потреби в тій ритуальній срані нема, вона застаріла разом із давниною. От і все.

Вони замкнули двері, й Теннер запустив двигун. Трохи послухав, як він працює без навантаги, тоді увімкнув оглядові екрани.

Великі двері СТО з гуркотом відчинились, і Теннер просигналив клаксоном.

— Погнали.

Під схвальні вигуки вони виїхали на вулицю й помчали на схід.

— А пивця і не випили, — поскаржився Теннер. — От бля.

І вони понеслися далі паралельно залишкам того, що колись було федеральною автострадою № 40.

Теннер поступився водійським місцем і простягся з пасажирського боку кабіни. Небо все темнішало, набуваючи того вигляду, що мало вчора у Лос-Анджелесі.

— Може, обженемо, — припустив Ґреґ.

— Якби ж то.

На півночі почалася блакитна пульсація, спалахнула в сяйну заграву. Небо просто над ними було майже чорне.

— Газуй! — гукав Теннер. — Газуй! Он пагорби! Mo’, знайдеться звис чи печера!

Та вперіщило перше, ніж вони встигли до пагорбів. Спочатку ударило градом, потім — серйознішою артилерією. Посипалися каменюки, і правий сканер іздох. На них несло пісок, а з небес лився водоспад, від якого двигун став захлинатися й кашляти.

Проте вони таки дісталися до рятівних пагорбів і знайшли в скелястій долинці місце, де стрімкі стіни видавалися наперед, гасячи основний натиск вітро-піщано-пило-кам’яно-водяної бурі. Сиділи собі, поки над головами волали й гуркотали вітри. Курили та слухали.

— Ми не доїдемо, — заявив Ґреґ. — Як ти й казав. Я думав, маємо шанси. Але ні. Усе проти нас, навіть погода.

— Та маємо, — сказав Теннер. — Може, й невисокі. Але досі нам таланило. Не забувай.

Ґреґ сплюнув у смітник.

— Звідки раптом оптимізм? Від тебе?

— Я був злий і верз казна-що. Ну,. злий я і досі, але тепер відчуваю: мені пощастить. От і все.

Ґреґ засміявся:

— К чорту щастя. Глянь-но назовні.

— Бачу, — відповів Теннер. — Ця тарадайка розрахована на таке і тримається добре. Крім того, нам сюди прилітає хіба десять відсотків від повної сили.

— Нехай, та яка різниця? Це може тривати не один день.

— Тоді ми пересидимо тут.

— Як засидимося, нас прикінчать і ці десять відсотків. Хай навіть ні, але як засидимося, то їхати далі вже не буде для чого. А як наважимось зараз, розчавить.

— Отой сканер я за десять-п’ятнадцять хвилин полагоджу. Маємо запасні «очі». Якщо це протриває понад шість годин, рушимо попри бурю.

— Хто сказав?

— Я.

— Чому? Ти ж так бідкався за власну шкуру. З якого це дива хочеш нею ризикувати — разом із моєю?

Трохи покуривши, Теннер відповів:

— Я тут собі поподумав... — і знову замовк.

— Про що? — не відставав Ґреґ.

— Оті людиська в Бостоні, — заговорив Теннер. — Може, воно того варте. Не знаю. Для мене вони нічого не зробили. Але, чорт забирай, я люблю пригоди, і мені б геть не хотілося побачити, як увесь світ загине. Я б не проти й той Бостон глянути, який він із себе. А стати героєм, мо’, навіть прикольно, — просто дізнатися, як воно. Зрозумій мене правильно. Плювати я хтів на тамтешніх. Просто подумати неприємно, що все може стати, як оце Зона, — випалене, занапащене, засране. Коли ми втратили ту машину серед смерчів, це змусило мене замислитися... Геть не палаю бажанням побачити, як це станеться з усіма, з усім. Я, може, таки дремену, якщо випаде добра нагода, але поки що настрій такий. От і все.

Ґреґ відвернувсь і засміявся, цього разу трохи сердечніше.

— Я й не підозрював у тобі таких філософських глибин.

— Я й сам теж. Щось я стомився. Розкажи мені краще, яких маєш братів і сестер.

— Добре.

Через чотири години, коли буря ослабла, а замість каміння посипали порох і мжичка, Теннер замінив правий сканер і вони виїхали, трохи пізніше проминувши нацпарк «Скелясті гори». Видимість увесь день була погана — порох зі мжичкою заважали. Увечері машина об’їхала руїни колишнього Денвера й узяла звідти курс на місце, що колись мало назву Канзас, а за кермо пересів Теннер.

Кермував усю ніч, а зранку небо було таке ясне, яким він його вже давненько не бачив. Дав Ґреґові ще подрімати, а сам сьорбав каву й копався в думках.

Його, з помилуванням у кишені й руками на кермі, накрило якесь дивне відчуття. За спиною курився пил. Небо мало колір трояндових бутонів, а темні смуги вже знову повужчали. Він пригадав історії про той день, коли прилетіли ракети, спаливши все, крім північного сходу й південного заходу; день, коли повіяли вітри, зникли хмари, а небо згубило блакить; дні, коли завалило Панамський канал і щез радіозв’язок; дні, коли літаки втратили змогу літати. Він про це шкодував, завжди-бо хотів літати — високо, по-пташиному, шугаючи і ширяючи. Йому стало зимно, а екрани здалися чистими кришталево, мовби ставки підфарбованої води. Десь попереду — далеко-далеко попереду — другий із чи не останніх двох значних осередків людства, що їх досі носить на плечах Земля. А він його може порятувати — якщо вчасно доїде. Чорт глянув довкола на скелі з піском і на бік поруйнованого гаража, колись якимсь дивом притуленого на схилі гори. Давно вже проїхав те місце, а видовище не відпускало. Розтрощений і повалений, наполовину засипаний гараж набув виразного та потворного вигляду, мовби трухлявий череп, що колись тулився на плечах у велета; і Чорт щодуху натиснув на газ, хоча педаль уже не піддавалась. Його взяли дрижаки. Небо світлішало, але він і не думав регулювати яскравість екранів. «Чому саме я?» Побачив попереду, трохи праворуч, стовп диму. Під’їхавши, роздивився, що то димить гора, на якій замість скинутої верхівки було тепер вогняне гніздо. Забрав уліво, давши багатокілометрового гаку від задуманого курсу. Час від часу земля під колесами потрушувалася. Довкола падав попіл, але тепер курний конус був уже біля самісінького заднього краю правого екрана. Теннер замислився про давноминулі дні — не знав про них, по суті, майже нічого. «Якщо доїду, — поклав він собі, — то підучу історію». Пробрався крізь барвисті каньйони, перетнув мілку річечку. Його ще ніколи не просили зробити щось важливе, і, сподівався він, більш не попросять. Проте ось тепер він нутром відчував, що зможе. Йому хотілося це зробити. Проклін-зона розкинулася навколо, палаючи, димлячи, трясучись, і якщо він не зможе її подолати, то пів світу загине — і подвояться шанси на те, що Зона охопить колись увесь світ. Татуха різко виступила на побілілих кісточках, і він просто не міг з нею не згодитися: «Чорт!» Ґреґ досі спав сном виснаженої людини; Теннер примружився, закусив бороду — й не торкався гальма, навіть побачивши, що розпочався обвал. Проскочивши, зітхнув. Цей проїзд назавжди для нього закрився, однак він прорвався цілісінький. Його розум зробився роздутою бульбашкою, що її ніби вкривали оглядові екрани, реєструючи все навколо. Він відчував потік повітря в кабіні й опір педалі під ногою. Горлянка нібито пересохла, але йому було байдуже. В куточках очей зібралося щось липке, але він їх не протирав. Гуркотів дзюбатими рівнинами Канзасу, знаючи вже, що його цілком усмоктало в ту роль — а він і не проти. Дентон, щоб йому всячина, мав слушність. Це треба зробити. Загальмувавши на краю розколини, узяв курс на північ. Кілометрів за п’ятдесят вона закінчилася, і він знову звернув на південь. Греґ щось промурмотав уві сні. Було схоже на лайку. Теннер тихенько повторив її кілька разів і звернув на схід, щойно трапилася рівна ділянка. Сонце стояло в зеніті, й Теннеру видавалося, ніби він безтілесно пливе попід світилом, над брунатною землею, що її де-не-де полущило зеленою паростю. Він стиснув зуби, а думки його повернулися до Денні — той, без сумніву, в лікарні. Та ліпше вже там, ніж куди пішли інші. Хоч би ті гроші були досі у схованці. Тут заболіло між шиєю і плечима. Поширилося й на руки, і він усвідомив, як міцно стискає кермо. Поблимав, глибоко удихнув й усвідомив, що баньки розболілися. Закурив сигарету — смак був гидкий, але він нею пихкав і пихкав. Випив води, а коли сонце пішло до обрію ззаду, затемнив кормовий екран. Тут почув ніби віддалений грім і знову насторожився. Сів прямо, прибравши ногу з акселератора.

Сповільнився. Загальмував і спинився. Побачив нарешті їх. Сидів і дивився, як вони проминають менше ніж за кілометр попереду.

Дорогу йому перетяло величезне стадо бізонів. Перш ніж вони пройшли, минула чи не година. Здоровезні, важезні й темні, понуривши голови і борознячи землю копитами, вони насувалися невпинно, аж доки гуркіт сягнув апогею, а тоді покотився на північ, послабшав, потихшав, зійшов нанівець. Теннер, увімкнувши фари, пірнув у куряву, що залишили бізони.

Подумавши, чи не ковтнути таблетку, вирішив — ні. Ґреґ, мабуть, уже скоро прокинеться, тож треба буде й собі подрімати, коли поміняються.

Він наблизився до якогось шосе; покрив мав непоганий вигляд, тож Теннер з’їхав туди й піддав ходу. Невдовзі проїхав вицвілий, перекошений знак: «Топіка, 110 миль».

Ґреґ позіхнув і потягнувся. Протер кулаками очі, потім потер чоло, набрякле і потемніле з правого боку.

— Котра година? — спитав він.

Теннер кивнув на годинник, умонтований у приладову панель.

— Ранку чи вечора?

— Вечора.

— Боже мій! То я годин п’ятнадцять проспав!

— Щось таке.

— І ти весь цей час за кермом?

— Саме так.

— Та ти вже, мабуть, геть ніякий. На вигляд страшніший за чорта. Дай-но я тільки в нужник сходжу. За кілька хвилин візьму кермо.

— Добре було б.

Ґреґ поліз у корму машини.

За якісь п’ять хвилин Теннер виїхав на околицю мертвого міста. Проїхав головною вулицею, забитою іржавими кузовами. Будівлі здебільшого пообвалювались, а декотрі з відкритих тепер підвалів були заповнені цвілою водою. На майдані валялися кістяки. Дерев над бур’янами, що там росли, не було. Досі стояли три телефонні стовпи, один похилився і тягнув за собою дроти, мов жменю чорних спагеті. У зіллі край розтрісканих тротуарів майнуло кілька лавок, на другій з побачених простягся скелет. Дорогу перекрив повалений стовп, тож довелося об’їхати весь квартал. Наступна вулиця збереглася трохи краще, але всі вітрини були побиті, а в одній застигла у звабній позі гола жінка — манекен без лівої руки нижче ліктя. На Теннера сліпо витріщився світлофор — хто це тут його перехрестя перетинає?

Повертаючи за наступний ріг, Теннер почув: ось і Греґ.

— Ну, моя черга, — сказав той.

— Спершу заберімося звідси, — і наступні п’ятнадцять хвилин вони мовчки дивились, аж доки те мертве місто зникло з-навколо них.

Тоді Теннер спинив машину і повідомив:

— Нам якісь дві годинки до місця, що раніше звалося Топікою. Розбуди, якщо трапиться щось підозріле.

— Як їхалося, поки я спав? Мав якийсь клопіт?

— Ні, — відтяв Теннер, заплющив очі й захропів.

Позаду сідало сонце, а Ґреґ рушив далі та з’їв до Топіки три сендвічі із шинкою, запивши їх пляшкою молока.

Теннер прокинувся від ракетного залпу. Протер очі зі сну й пів хвилини безтямно витріщався перед собою.

Довкола них, мов гігантське сухе листя, падали величезні хмари. Кажани, кажани, кажани. Повітря було сповнене кажанів. Теннер чув цвіркіт, писк, черкіт, а в машину билися їхні важкі темні тіла.

— Де ми? — спитав він.

— У Канзас-Сіті. Тут їх сила-силенна, — Греґ випустив ще ракету, і вона прорізала вогняну доріжку крізь шугливу, вертляву орду.

— Не марнуй ракет. Вогнем їх, — порадив Теннер, перемикаючи найближчий кулемет у ручний режим і фокусуючи приціл на екрані. — Смали навсібіч п’ять-шість секунд, а далі — моя черга.

Вирвалося полум’я, розцвіли оранжево-кремові квіти згоряння. Коли вони позгорталися, Теннер навів екранний приціл і натиснув гашетку. Переніс вогонь, і кажани посипались. Усе завалило їх обгорілими трупами, а він поповнював ті димні купи новими тілами.

— Рушай! — і машина перевальцем поїхала, а під шинами хрустіли кажани.

Теннер сік небеса кулеметами; коли кажани знову налетіли, він стрів їх завісою куль і пустив світлову ракету.

У раптовому магнієвому жевриві з небес здалося, ніби там кружляють мільйони вампіроликих постатей, спірально спускаючись до машини.

Теннер перемикався між кулеметами; кажани сипалися, мовби стиглі плоди. Тоді Теннер гукнув: «Гальмуй, верхній вогонь!» — і Греґ послухався.

— Тепер бічні! Передній, задній!

Довкола палали трупи, навалені аж до капота. «Рушай!» — Ґрег увімкнув передачу, і вони пропхалися через стіну горілого м’яса.

Теннер пустив ще одну світлову ракету.

Кажани нікуди не ділися, але кружляли вже вище. Теннер наготував кулемети й чекав, але ті більше не налітали. Окремі шугали поруч, а він неприцільно у них пострілював.

За десять хвилин оголосив;

— Ото ліворуч — Міссурі. Звідси просто вздовж неї — і ми у Сент-Луїсі.

— Знаю. Гадаєш, і там кажанва?

— Можливо. Та якщо ми не будемо поспішати і доїдемо лише на світанку, клопоту з нею бути не має. Тоді й з’ясуємо, як перебратися за Місіс Ціпу.

І вони зиркнули на екран заднього огляду, де темний силует Канзас-Сіті з кажанами виділявся на тлі блідих зірок, торкнутий світлом кривавого місяця.

Трохи згодом Теннер ізнов задрімав. Йому наснилося, ніби він їде — повільно-повільно — на мотоциклі широкою вулицею, а з тротуарів його радо вітає юрба. Кидає конфеті, але воно, не долітаючи, перетворюється на сміття, смердюче й вологе. Він газу — але байк повзе ще повільніше, а юрба починає волати. Лаяти на все горло. Скандує його ім’я — знову й знову. «Гарлі» хитається, але ноги ніби приклеїлися. Ще мить, розуміє він, — і впаде. Тут байк зупинився, і Теннер відчув, що падає вправо. Коли впав, юрба кинулася на нього, і стало зрозуміло: тут йому і кінець...

Він здригнувся, прокинувся й побачив, що перед ним уже стелиться ранок: яскрава монета посеред темно-синьої скатертини з рядом склянок по краю.

— Ось і вона, — сказав Ґреґ. — Місіс Ціпа.

Теннер раптом відчув, що дуже голодний.

Підкріпившись, вони взялися шукати моста.

— Щось не бачив я тих твоїх голяків зі списами, — сказав Ґреґ. — Якщо досі не вимерли, мабуть, ми просто поночі їх проскочили.

— Та й добре, — відповів Теннер. — Заощадили трохи набоїв.

З’явився міст; просілий і темний — за винятком місць, де сонце позолотило ванти, — він тягся, цілісінький, за яскравий обшир води. Вони повільно наблизилися, пробираючись серед наваленого каміння, об’їжджаючи нездоланні перешкоди — валки несправних машин, упалі стіни або прірви в дорожньому полотні, що вели просто до каналізації.

За дві години вони й кілометра не проповзли, а до моста доїхали вже пополудні; у нагромадженні мертвої техніки на прогоні хтось, очевидно, розчистив проїзд, і Ґреґ, розглядаючи його, сказав:

— Мабуть, Брейді таки переправився тут. Як це йому, по-твоєму, вдалося?

— Mo’, мав чим тягати цей брухт і скидати у воду. Он биті тачки на мілині.

— А минулого разу їх там не було?

— Не знаю. Аж сюди, до моста, я не доїхав. Забрався туди на пагорб, — він кивнув на екран заднього огляду. — Ну, звідсіля видається, ніби в нас може і вийти. Погнали.

Вони піднялися на міст і повільно поїхали через могутню Місіс Ціпу. Міст під ними не раз рипів, зітхав, стогнав і відчутно ворушився.

Сонце пнулося вгору, а вони просувалися, тручись бортами об крайки брухту, розширюючи проїзд «косами». Провели на тому мості три годинй, доки побачили його кінець крізь прогалину серед завалів непотребу.

Коли колеса нарешті торкнулися протилежного берега, Ґреґ засапано відкинувся на сидінні й закурив.

— Покермуєш трохи, Чорте?

— Ага. Міняймося.

Ґреґ пересів і, простягаючись, видихнув:

— Боже! Як я зморився!

Теннер поїхав руїнами Іст-Сент-Луїса, поспішаючи вшитися звідти до ночі. Радіація піднялася, вулиці були захаращені й потрощені. Він заміряв фон у кабіні, але там було досі чисто.

На виїзд пішли години, а коли за спиною сіло сонце, Теннер побачив, що на півночі знову починається блакитне сяйво. Але небо не затягнуло, там сяяло повно зірок без жодної чорної смуги. Багато пізніше з’явився рожевий місяць і повис перед Теннером. Він тихо ввімкнув музику, глянув на Ґреґа. Тому вона наче не заважала, тож Теннер її залишив.

Увагу притягли прилади. Радіація й далі зростала. Раптом Теннер побачив попереду кратер і зупинився.

Діаметром той був чи не з кілометр, а глибину годі було й визначити.

Теннер пустив сигнальну ракету і при її світлі оглянув об’їзди з правого й лівого боків за допомогою телескопічних об’єктивів.

Праворуч місцина здалася рівнішою, тож він повернув туди і почав пробиратися.

Але ж як там фонило! Просто неймовірно! Теннер прискорився. Розганяючись, стежачи за дедалі вищим показом лічильника, він спитав себе: а як воно було того дня, хай-би-коли-це-сталося? Дня, коли на це місце лягло крихітне сонце, змагаючи — і на певний час перемігши — яскравість того другого сонця у небі, а тоді повільно провалившись у свою несподівану нору? Він спробував це уявити, спромігся і спробував збутися образу, але вже не зміг. Як збутися вогню, що палає довіку? От би дізнатись... У світі колись було стільки цікавих місцин, а він так любив мандрувати.

Як воно було в давнину, коли ти міг просто стрибнути на байк і мчати до іншого міста, щойно закортить? А з небес ніхто не сипав на голову відер сміття? Теннер почувся ошуканим — відчуття це було йому не в новину, але змусило лаятися довше, ніж зазвичай.

Обігнувши нарешті той кратер, він закурив, а коли радіація знову спала, уперше за кілька місяців усміхнувся. Проїхавши небагато, побачив: довкола хвилюється високотрав’я, а згодом уздрів і дерева. Спершу низькі та покручені, але що далі од місця тієї гекатомби, то вищі й пряміші вони робилися. Дерев таких досі не бачив: п’ятнадцять-двадцять метрів заввишки, вони граційно ловили кронами зорі на тих Іллінойських рівнинах.

Він простував чистою, твердою, широкою дорогою, і йому захотілось їхати нею довіку — до Флориди з її болотами й іспанським мохом, з цитрусовими гаями й гарними пляжами, із Затокою; звідти — на північ, на холодний скелястий Кейп-Код, де все сіро-коричневе, де об підніжжя маяків розбиваються хвилі, ніздрі роз’їдає сіль, а на кладовищах лежать багатовікові останки тих, чиї імена, досі читабельні, викарбувано на кам’яних надгробках; тоді знову на південь краєм, де, кажуть, трава блакитна[7]; тоді вздовж дебелої Місіс Ціпи туди, де та стегна розводить, віддаючись океанові, — знову до Затоки, повної острівців, де давні пірати ховали здобич; потім гайнути в кошлатоверхі гори, про які він начувся: Смокі, Озарк, Поконо, Катскіл; катнутися лісами Шенандоа; запаркуватися й поплавати у човні Чесапікською затокою; глянути на великі озера й оте місце, де вода падає, — Ніагару. Вічно їхати великою дорогою, щоб побачити все, щоб наїстися світом. Так. Може, там Проклін-зона не всюди. Деякі з легендарних місць, певно, і досі чистісінькі, як оцей простір довкола. Теннер бажав цього ненажерливо, із шалом, що завжди палав у його череслах. Тут він реготнув — коротко й різко, мов гавкнув, — бо йому здалося, ніби це таки можливо.

Тихенько, ба навіть трохи засолодко, грала музика, сповнивши його ущерть.

Дзвін, що калатав собі й калатав, не повністю приховав звук розбитого скла. Так, знову почалися періоди тиші, кожен — поглиблений і посилений спогадом та передчуттям; однак нервова система міста, й без того пронизана безліччю імпульсів, на мить відчула і той біль.

Й організм ужив заходів, щоби зцілитися.

Трохи мжичило, а на небесах всюди блимали ламані веселки. Частину міста Накрила злива дохлої риби, що тривала з чверть хвилини, і телефонні лінії пообвішувало водоростями, а пісок побатожив шибки. Відчувши цю поживу, з льохів і комор, сараїв і завулків, сміттєвих куп та стічних канав повилазили пацюки — підгодуватися білочеревою манною; хвости й вуса посмикувались, очі жевріли, хутро було або прилизане, або скуйовджене від вологи; а потім вони пішли, лишивши білісінькі, мов зі слонової кості, стрілуваті скелети, та декотрі так і зосталися чорнильними плямами на моріжках, тротуарах і ганках, кволо полизуючи дощові краплі.

Але вікно розбили не вони, та й не риба.

Сержант Донаг’ю (за кермом) повернувся направо до лейтенанта Спано.

— Без сирени? — уточнив він.

— Без сирени.

Лейтенант Спано розстібнув чорну й сяйну кобуру високо на правому боці.

— Гаси фари.

Сержант послухався.

Усе попереду потьмарилось, а якісь крихітні темні істоти кинулись урозтіч від патрульного автомобіля. Машина звернула за ріг і сповільнилась — екіпаж вивчав фасади кварталу, де місту заподіяно рану.

— Готуй прожектор.

— Готовий.

Вони тихцем повзли уздовж мокрого й лискучого бордюру. З півночі пролунав гуркіт грому, а проблиск світла перетворив небо на жовтий сувій, укритий димними ієрогліфами. На якусь мить освітлило увесь квартал: машини, дроти, гідранти, крамниці, дерева, будинки — і пацюків.

— Он він! На цьому боці! Прожектор давай!

Донаг’ю ввімкнув прожектор і перемістив його. Світло впало на чоловіка перед розбитим вікном, зігнутого вперед, з мішком у руці, завмерлого в русі.

— Ані руш! Ви арештовані! — оголосив сержант у гучномовець.

Чоловік обернувся й витріщився на світло. Тоді кинув мішок і кинувся навтьоки.

Лейтенант Спано шість разів вистрілив з дев’ятиміліметрового поліційного пістолета, і чоловік спіткнувся, упав; лежав, наче викручена брудна ганчірка, змішуючи свою кров із водою на тротуарі, при правій руці — здохлий пацюк, над головою — обібрана рибина.

— Ви його вбили, — сказав Донаг’ю, гальмуючи.

— Була спроба втечі, — відповів Спано.

— Наказано брати живцем.

— Але ж була спроба втечі.

— Таких маємо тільки ранити.

— Але він біг і поранений. Це спроба втечі.

Донаг’ю глянув у вічі, тоді відвів погляд.

— Це спроба втечі, — погодився він.

Вони вийшли з машини й підійшли до трупа. Спано перевернув його.

— Та це ж дитина! — вигукнув Донаг’ю. Пішов зазирнути у мішок.

— Спорттовари. М’ячики, біти, рукавички... Два футбольні м’ячі... Гантелі... Він був ще дитиною!

Спано відвернувся. Трохи помовчавши, відповів:

— Він був мародером.

— Авжеж, іще й тікати хотів.

— Іди-но спробуй зв’язатися з відділком.

— Добре. Але я...

— Замовкни, Донаг’ю. Ти бачив, що сталося.

— Еге ж.

Спано закурив сигарету, а ніч стала червона та ірреальна, і кармазинові ноти дзвона вщерть сповнили світ своіми конвульсіями.

Дев’ятеро пацюків, що повзли, геть мокрісінькі, тягнучи задні лапки й покусуючи порожнечу, вправно скористалися сум’яттям і метушнею.

До ранку Теннер просунувся далеко в глиб місцини під назвою Індіана й досі їхав дорогою. Проминав садиби, що здавалися доглянутими. Може, там навіть люди живуть? Його тягнуло це з’ясувати, але спинятися він не наважувався. Десь за годину знову пішли дикі простори, а стан їх дедалі гіршав.

Трави, покоротшали, поморхли, зникли. Де-не-де за голу землю чіплялось якесь покручене деревце. Радіація знову зросла. Знаки підказували: скоро буде якийсь там Індіанаполіс. «Мабуть, велике місто, знищене бомбою», — подумав він.

І не помилився.

Щоб об’їхати Індіанаполіс, мусив дати великого гаку на південь — повернутися до місця під назвою Мартінсвіль, а там перетнути річку Вайт-Ривер. Коли він знову взяв курс на схід, затріскотівши, ожив приймач. Слабкий голос торочив: «Невідома машино, стоп!» — і Теннер перемкнув усі сканери в телескопічний режим. Далеко попереду, на пагорбі, стояв чоловік із біноклем і рацією. Теннер прийому не підтверджував, просто рухався далі.

Ділянка шосе була більш-менш пристойна; із шістдесяти кілометрів він розігнався до дев’яноста, хоча колеса й сварились із розтрісканим покривом досить гучно, щоб розбудити Ґреґа.

Теннер пильно дивився вперед, готовий до нападу, а радіо все повторювало наказ, що ближче до пагорба, то гучніше, вимагаючи дати підтвердження.

Входячи у довгий поворот, Теннер пригальмував, а Ґреґове «Що таке?» залишилося без відповіді.

Побачивши, що перекрило їм путь, готове стріляти, Теннер зреагував блискавично.

Посеред шосе стояв танк, а його велика гармата була націлена просто на них.

Поки очі шукали й знайшли об’їзд, права рука ляпнула по вимикачах, що пустили три верескливі бронебійні ракети, а ліва — крутнула кермо проти годинникової стрілки, нога ж важко натиснула акселератор.

Він уже наполовину з’їхав з дороги, перевалюючись через узбічну канаву, коли танк ригнув полум’ям, не влучив, сам ніби здувся, а тоді і розцвів, мовби та квітка.

Заговорила стрілецька зброя, а Теннер вибрався на дорогу за танком і помчав уперед. Ґреґ пустив по гранаті направо й наліво, став насипати із кулеметів. Десь за пів кілометра шаленого гону Теннер узяв мікрофон, повідомив: «Звиняйте. Гальма не діють» — і повісив його на місце. Ніхто йому не відповів.

Виїхавши на рівнину, де було добре видно в усі боки, Теннер спинив машину, і Ґреґ пересів за кермо.

— Звідки в них, думаєш, отой танчик?

— Хтозна.

— І нащо їм нас зупиняти?

— Вони не знали, що саме ми веземо. А мо’, просто тачку віджати хотіли.

— Підбивши? Розумно, аж охрініти.

— Як не їм, то нікому.

— А ти, бачу, знаєш, як вони мислять.

— Так.

— Закуриш?

Теннер кивнув, узяв сигарету.

— Щось тяжко ідеться, га?

— Й не заперечиш.

— ...А нам ще далеко.

— Еге, тож погнали.

— Ти казав, що в наш успіх не віриш.

— Передумав. Тепер — вірю.

— Після всього, що ми пройшли?

— Після всього, що ми пройшли.

— Що ще нас чекає?

— Поки не знаю.

— Зате ми вже знаємо, що позаду. І вміємо чи не всього того уникнути.

Теннер кивнув.

— Ти вже намагався звалити. І я тебе більш не засуджую.

— Ти що, Ґреґу, злякався?

— Яка сім’ї користь від мене загиблого?

— То нащо погодився взагалі?

— Не знав, що буде так. Ти розумів усе краще, бо уявляв, як воно буде.

— Уявляв.

— Якщо в нас не вийде, ніхто нам і слова не скаже. Ми ж таки спробували.

— А як же ті бостонці, що про них ти мені цілу промову штовхав?

— Вони вже, мабуть, усі мертві. Чума, знаєш, — річ нетерпляча.

— А як же той Брейді? Він загинув, щоб ми отримали звістку.

— Він спробував, і, бачить Бог, я ту спробу шаную. Але ми вже втратили чотирьох. То що, хай шестеро буде, аби показати — спробували усі?

— Ґреґу, нам уже набагато ближче до Бостона, ніж до Лоса. Пального у баках достатньо тільки туди, але не назад.

— Дозаправимося в Солт-Лейку.

— Сумнівно, ми й до Солт-Лейка дотягнемо.

— Та ну, хіба довго порахувати? І взагалі: останні сто миль можна проїхати на мотоциклах. Вони куди менше жеруть.

— Й оця людина мені мораль читала... Ти, цивіле, питав, де ми такі беремося. Питав, що вони мені зробили. А я відповів: нічого. Я ж, може, хочу для них дещо зробити — просто тому, що маю настрій. Поподумав тут собі над усяким.

— Чорте, ти сім’ї не утримуєш. А в мене є про кого дбати, окрім себе.

— Непогана відмазка. Ти такий: «Я й не засцяв-то, але мушу дбати про матір, братів і сестер, та й в одну чіксу втрісканий. Тому даю задню. І тільки тому».

— Правда, то й що? Я тебе зовсім не розумію! Від кого у мене та думка, як не від тебе?

— То поверни її мені й рушаймо.

Він побачив, що Ґреґова рука повзе до револьвера на дверях, тож стрельнув йому в лице недокурком і встиг його раз ударити — в живіт, слабко, з лівої, але на більше з тієї позиції не спромігся.

Ґреґ кинувся на нього, вдавив у сидіння. Вони стали боротись, і Ґреґові пальці повзли лицем Чорта до очей.

Наполовину звільнивши руки з обіймів, Теннер схопив Ґреґа за голову, скрутив і щодуху пхнув.

Грег ударився об панель, закляк і обм’як.

Теннер ще двічі приклав його головою — ану ж удає? Тоді відштовхнув, пересів за кермо. Відсапуючись, оглянув екрани. Ніяких загроз не наближалося.

Знайшов у запасах мотузку, зв’язав Ґреґу руки за спиною. Стягнув і гомілки, сполучив із зап’ястками. Усадив непритомного й закріпив на сидінні, трохи відкинувши спинку.

Завів машину й узяв курс на Огайо.

За дві години Грег застогнав, і Теннер, щоб його не чути, додав гучності музиці. Навколо знову стало мальовничо: трава і дерева, зелені поля, яблуневі сади з досі дрібними нестиглими яблуками, білі садиби й брунатні та червоні стодоли на віддалі від шосе, де він мчав; рядки кукурудзи, зеленої і хиткої, з уже помітними коричневими китицями, за якою явно хтось доглядав; загорожі з розщеплених колод, живоплоти, височенні зірчастолисті клени, нові на вигляд дорожні знаки, обшита зеленим ґонтом дзвіниця, звідки лунав дзвін.

Смуги в небі ширшали, але саме небо не темніло, як завжди перед бурею. Тож Теннер їхав пів дня, аж доки не опинився перед Дейтонською прірвою.

Зазирнув у туманну безодню, що змусила його зупинитись. Глянув направо й наліво, вибрав лівий бік, рушив на північ.

Радіація знову підвищилася. Він квапився, гальмуючи тільки для того, щоб оминути провалля, розколину чи каньйон — відгалузки від темного глибокого осередку. З декотрих покурювалися густі жовті випари, закриваючи передній огляд. Раз вони навіть оточили машину зусібіч причепливою сірчаною хмарою, аж тут налетів вітерець, зробивши прогалину. Тоді Теннер рефлекторно дав по гальмах, машина смикнулася і стала, а Греґ ізнов застогнав. Кілька секунд — поки воно не зникло — Теннер не зводив очей із видовища, затим повільно рушив далі.

Поки він їхав краєм Прірви, побачене більше не повторилось, але з голови теж не йшло, здавалося непоясненним. Жовтий і вищирений, там висів розіп’ятий кістяк. «Людиська, — вирішив зрештою Теннер. — Це пояснює все».

Коли він покинув той край туманів, небо було все ще темне. Він не одразу збагнув, що вже знову на відкритому просторі. На об’їзд Дейтона пішло години чотири, і тепер, перетинаючи обпалене пустище, узявши старий курс на схід, Теннер на якусь мить побачив крихітну частку сонця, мовби серпик, що пнувся на північний берег небесної чорної річки, але так і не випнувся.

Фари світили на повну, і він, усвідомивши, що буде далі, заозирався, шукаючи захистку.

На горбі була ветха стодола, і Теннер помчав туди. Одна стіна похилилася, двері валялися на землі. Але він спромігся заїхати, і фари залили світлом сиру плісняву обставу. Повалене стійло, у ньому — кістяк, очевидно, кінський...

Теннер запаркувався, вимкнув вогні, став чекати.

Скоро надворі знову заквилило, заглушивши Ґреґові регулярні стогони й буркіт. Почувся ще й інший звук — не різкий і тяжкий, як ті лос-анджелеські «кулемети», але м’який, рівномірний і мало не вуркотливий.

Щоб ліпше розчути, Теннер відхилив двері кабіни.

Ніхто не напав, тож він виліз і трохи пройшовся. Фон був майже нормальний, тому спецкостюма не вдягав. Підійшов до повалених дверей, визирнув надвір. За поясом мав револьвер.

Краплями падало щось сіреньке, а сонце ще раз почасти випнулося на волю.

То був простісінький дощ. Теннер ніколи не бачив простісінького дощу. Тож він закурив і став роздивлятися.

Дощу вторував тільки нечастий гуркіт, і більше нічого. Небо за чорними смугами було й досі синювате.

Заливало усе довкола. Луткою зліва збігав струмочок. Раптовий подув приніс кілька краплин на лице, і він усвідомив: це вода й більше нічого. Надворі збиралися калюжі. Він кинув туди деревинку — та хлюпнула й попливла. Десь із-під даху озвалися пташки. Нудотно-солодкувато запахло гнилою соломою. Праворуч у затінку виднілась іржава молотарка. Згори опустилося кілька пір’їнок — зловив одну, оглянув. Легка, темна, з пушком, із відгалузками. Він, власне, ще ніколи не розглядав пір’їн. Оце ніби застібка-змійка: кожна гілочка чіпляється за сусідні. Пустив перо, і його підхопив вітер, звіяв кудись за спину. Ще раз визирнув, глянув, звідки прибув. Крізь таке можна б і їхати. Але як же він утомився... Знайшов якусь діжку, присів, закурив чергову сигарету.

Незле він оце забрався... Зловив себе на думках про останні етапи дороги. Ґреґові ще певний час віри нема. Принаймні доки заїдуть туди, звідки назад уже годі вертати. Там вони один одному стануть такі потрібні, що можна буде його розв’язати. Теннер надіявся, що не зовсім відбив Ґреґові мізки. Хтозна, що ще має в запасі Зона? Втім, якщо тут хоч бурі слабкіші, це вже не абищо.

Пролунав чийсь смішок — він схопився, наставивши револьвер.

Нікого не видно. Не схоже, що це з машини, та й не Ґреґів то голос.

Але пролунало це у стодолі.

Він обдивився кожен острівець тіні. Нічого нема.

Тут воно пролунало знову, цього разу він підвів погляд.

А там — горище.

Теннер підняв револьвер у бік отвору в глибині. Прицілився в темний прямокутник, обрамлений соломою.

— Ану вниз!

Ніхто не відповів — доки він двічі не стрельнув; луною тих пострілів стали слова;

— Зачекай! Я спускаюся!

Чоловік, який злетів щаблями вниз, був укритий темним волоссям і ганчір’ям. На голову нижчий за Теннера, він зіщулився спиною до стіни і тремтів. Очі мав скажені, руки виставив перед грудьми, скарлючивши пальці, мов пазурі.

— Ти хто такий?

Баньки чоловіка металися з цівки зброї на лице Теннера й назад.

— Містере, я питаю, хто ви!

— Каніс, — відповів той. — Джефрі Каніс, — голос був рівний і гучний. — Я не вчений!

— Та яка, чорт забирай, різниця? А що ти там робив, окрім як за мною стежив?

— Я сховався тут, коли дощ пішов.

— А що, бляха, смішного було?

— Тобто?

— Чого ти сміявся?

— A-а... Бо ти не дотримуєшся правил бейтсівської мімікрії. А варто б.

— Це ти про що?

— Я не вчений.

— То я вже чув.

Чоловік хихотнув, тоді виголосив;

— За Бейтсом, вона спостерігається в певному регіоні певної пори року, і вид, що мімікрує, сам, за Бейтсом, не має бути захищений, а також, стверджує Бейте, має бути рідкісніший за вид-узірець, ще й має різнитися від звичайного вигляду власного виду помітними рисами, здатними — це теж стверджує Бейте — увести в оману; крім того, ці мімікрійні риси мають бути лише поверховими й не спричиняти докорінних змін виду, завважує Бейте. Він, бач, з метеликами працював.

— Ти псих?

— Так, але правил дотримуюсь.

— Ходи-но на світло, щоб я тебе бачив.

Той послухався.

— Атож, вигляд у тебе психований. Що за Бейте, про що ти верзеш?

— Про те, що деякі створіння роблять для самозахисту: мімікрія за Бейтсом. Вони вдають із себе щось, чим не є, аби їх ніхто не чіпав. Ось ти, був би розумний, ніколи не заріс би бородою, а вмився б і зачесався, убрався б у темний костюм, краватку та білу сорочку, узяв би портфеля. Зробився б на вигляд, як усі інші. Тоді б тебе ніхто не зачепив. Тоді ти міг би робити що хоч без найменшого клопоту. Ти б нагадував захищений вид. І не потрапив би в небезпеку із примусу.

— Як ти знаєш, що я в небезпеці з примусу?

— Із твого вигляду, запаху, якоїсь нервозності...

— А мав би я цивільний вигляд, цього б не сталося?

— Напевно, ні.

— А сам ти чого такий?

Чоловік засміявся, помітно відпружився.

— А ти вчених ненавидиш?

— Не більше, ніж усіх інших.

— Що як я вчений?

— Нічого.

— Гаразд. Я вчений.

— То й що?

— Вони нас докупи змішали. Я біолог.

— Не врубаюся.

— Фізики, ось хто нам це заподіяв, — він показав угору й назовні, — а ще — трохи хіміки й математики. Аж ніяк не біологи.

— Ти про війну?

— Так. Ні! Про світ, який він тепер.

— Мене ще й не було, коли оте скоїлось. Я не знаю. І мені байдуже. То що ти хочеш цим сказати?

— Не треба було винуватити в тому, що сталось, усю професуру усіх дисциплін.

— Та я й не винуватив. І не винувачу. Навіть не знаю, що тоді сталося. А, власне, що?

— Війна, що ж іще. Шалена та руйнівна. Багато бомб і ракет, що дали непередбачені наслідки: оце! — він знову кивнув назовні. — А що сталося по тому? Та що ж: уцілілі навідали всі відомі мені позосталі університети й позабивали усе позостале викладацтво — філологів, соціологів, фізиків, та байдуже, хто ного вчив, адже було очевидно: винуваті викладачі, бо ж вони — прохвесура. Ось чому бейтсівська мімікрія для мене така важлива. Вони їх постріляли, порвали, порозпинали. А мене — ні. Ні. Тільки не мене. Я був ними, був натовпом. Так я і вижив. Я з біофаку, кабінет шістсот чотири, Бентонівський блок, — він ще раз зареготав.

— То ти їм твоїх-таки друзів допомагав убивати?

— Які вони мені друзі. Викладали інші предмети. Ми ледь знайомі були.

— Але ти помагав?

— Авжеж. Тому я досі й живий.

— І як живеться?

Чоловік здійняв руки й заходився дряпати щоки.

— Не можу забути, — зрештою видавив.

— Ось тобі й мімікрія та срана... Старався ти бути кимось іншим, зі шкури аж дерся, й оце тепер маєш. Ні, дякую. Я знаю, хто я.

— Хто?

— Я — це я. «Янгол». І не мушу когось удавати. Не подобаюся, хай-но завалять — якщо тільки зможуть. Досі не зміг ніхто. Тож пішли вони всі! Не пре мене ця мімікрія. Спасибі. Якось я без неї. Ну їх під три чорти, всіх тих довбограїв до одного!

— Так виду не вижити.

— Срав я на вид! Мені головне — себе вберегти.

— Хибне ставлення.

— Хто сказав?

— Уже й не знаю... — він і далі дер собі щоки, аж доки пішла кров, надавши його бороді блиску.

— Припини! Дістав! А де ти взагалі мешкаєш?

— Ніде та всюди — мандрую. Хай би де намагався осісти, мене згодом звідти женуть. Божевілля — річ уже не свята.

— Тут досі є селища? Ще й заселені?

— Є трохи, є...

— То мімікруй під місцевих.

— Не можу. Я божевільний.

— Зголи бороду, помийся, напни чорний костюм та білу сорочку з краваткою, візьми портфеля...

— Вони ж уже не такі, я й забув. Усе те змінилося...

— То йди роздивись, які вони, чорт їх бери.

— Усі бородаті, брудні обірванці.

— Отже, ти вже під них мімікруєш. І я теж.

— Ні!

— І в чому ж різниця?

— Ми ненормальні!

— Про себе кажи.

— Але це правда. Хто ще опинився б у цьому старому сараї в бурю, що може пекельною стати? Нормальний сидів би удома, в безпеці...

— Переконав. Я псих, як і ти. Закуриш?

— Не відмовлюся.

Теннер лівою рукою кинув йому пачку, а тоді й сірники. Револьвера у правій не опускав.

Каніс прикурив і повернув пачку із сірниками тим самим способом. Теннер і собі закурив — обережно, не спускаючи чоловічка з очей.

— Проте в тебе цікава форма божевілля, — сказав той. — У житті не бачив такої машини. Це захист від радіації, правда?

— Так. Я в Бостон їду.

— Дурницю робиш. Це небезпечно.

— Знаю. Але там чума, а в мене — Хавкінова сироватка.

— Чума? Я так і знав! Знав, що вона буде!

— Звідки?

— Так казали Мальтус і Дарвін. Ми всі помремо! Війна та хвороби тримають пропорцію людей і харчів. Але то вже давно не проблема, а ми розучилися виживати. Тож оце все триватиме, доки справі не буде кінець.

— Дурня! У Лосі чуму зупинили. Тому ми і маємо сироватку.

— Ну, нагодиться щось інше.

Теннер стенув плечима:

— Та мені байдуже, що з ними буде.

— Проте ти один із них.

— Ні. Ти ж сам казав.

— Я помилявся. Я — божевільний.

Теннер трохи покурив мовчки.

— Що ти зі мною учиниш? — спитав Каніс.

— Нічого. Потримаю на мушці, доки буря не вщухне, бо не довіряю тобі. Відтак сяду в тачку й поїду собі.

— Чому ти мені не довіряєш? Бо я — учений?

— Бо ти псих.

— Туше. Одначе ти міг би мене вбити.

— Нащо той клопіт?

— Може, я сам цього хочу.

— То сам про це й подбай.

— Не можу.

— Хріново.

— Ти б не забрав мене в Бостон?

— Може, й забрав би. Якби ти справді хотів, а я б вирішив, що можу тобі довіряти.

— Дай-но я це обміркую.

— Ти ж сам і запитав. Міркуй скільки хоч.

Теннер прислухався, як дощ барабанить по даху.

Зрештою Каніс сказав:

— Ні, дякую. Вони мене, певно, уб’ють — я ж учений.

— Навряд чи. У Лосі б так не зробили... Але ж ти наче і хочеш померти?

— То так, а то ні. Є щось поїсти? Чого не жалко? Я голодний як вовк... Теннер подумав, пригадуючи вміст холодильника й шафок.

— Окей, — відповів. — Іди вперед, але без дурниць. Дам тобі трохи сухого пайка.

Каніс пішов до машини, Теннер — за ним.

— Відвернися і пам’ятай: ти — на мушці.

Каніс крутнувся, мов на плацу.

Теннер заліз у машину, не зачинивши дверей і не зводячи з чоловічка ні ока, ні цівки; витягнув з полиць сухпайки й виніс назовні.

— На. Гульни по повній, — поставив усе на долівку й відступив. Теннер спостерігав, як Каніс жере, доки подив не взяв: хіба можна аж так зголодніти?

Зрештою запитав:

— Ну, як ти?

— Дякую, дуже поліпшало.

— Я певен, що в Бостоні тебе не вб’ють. Якщо хочеш, то їдьмо зі мною. Що скажеш?

— Ні. Дякую. Мені уже ліпше.

— Та чому, Бога ради?

— Бо я поїв.

— Я питав, чому не поїдеш?

— Вони мене зненавидять.

— Та ні.

— Я, бач, універи палити допомагав.

— То не розказуй про це.

Той похитав головою:

— Вони знатимуть.

— Та звідки, мудило ти тупорилий? Звідки?

— Вони знатимуть. Я-то знаю.

— Чуваче, та в тебе комплекс провини. Я тільки чув про таке, не вірив, що так буває. Забий! Я тебе підкину, й бався там зі своїми метеликами хоч до судного дня, а всім буде насрати.

— Ні, дякую.

Теннер знизав плечима.

— Діло хазяйське.

Сяйнула голуба блискавка. Злива посилилась, аж видалося, ніби по даху лупить тисяча молотків. На якийсь час стодолу освітило неприродне жевриво.

— А як тебе звати? — запитав Каніс.

— Чорт.

— Так я і знав. У Бога віруєш, Чорте?

— Ні.

— А ось я увірував. «І прости мені довги мої...»

— Зміни-но платівку, — застеріг Теннер.

— Вибач. Я...

Гуркотнув грім, що заглушив дальші слова.

Потім чоловік сказав:

— ...убий мене.

Теннер розчавив ногою недокурок.

— Зробиш це?

— Що?

— Уб’єш мене?

— Ні.

— Чому?

— А чого б це?

— Я б цього хотів.

— Іди к чорту.

— Я вже.

— Ти таки псих.

— Річ тут не в тому.

— Ще сигарету?

— Ні, дякую.

Дощ трохи ослаб, і громи вщухли. Блискавки віддалилися, і тремтливі тіні знову набули природної темності.

— Гаразд, забудь, — сказав Каніс.

— Забув.

— Не хотів тебе дратувати.

— Знаю. А що роблять біологи?

— Я доктор біологічних наук. Властиво кажучи, ботанік...

— Доктор?

— Так.

— У мене в тачці ще один хлопець, йому б не завадив медогляд. Подивишся?

— Я не з тих докторів.

— Тобто?

— Я — доктор, але не медичних наук. Знаюся лише на ботаніці.

— Біологія — це ж коли ріжуть людей і всяке таке? Хіба це не стане у пригоді?

— Та не зовсім. У медицині я геть не тямлю.

— Окей. Як скажеш. Та хріново. Він добряче покоцаний.

— Вибач.

У день знову налізло трохи яскравості.

— Наче влягається. — мовив Теннер.

— Так.

— То я поїхав.

— Уже?

— Чому б ні?

— Може знову початися.

— А може і не початися. Мушу ризикувати.

Теннер позадкував до машини.

— Зачекай!

— Що?

— Нічого.

Тут Каніс кинувся на нього, запихаючи руку за пазуху. Теннер вистрілив двічі.

— Сраний придурок! От нащо було? — він підбіг до пораненого.

Каніс закашлявся кров’ю.

— Чому б... ні? Ми усі... психи... Чорт! — і Теннерові вуха сповнив булькіт останнього подиху науковця.

— Схиблений... схиблений... — примовляв Теннер, тягнучи Каніса у стійло і кладучи його до кінських кісток. Обшукавши, ніякої зброї не виявив.

— Дарма ти це зробив, — сказав наостанок, після чого вернувся до діжки, сів і закурив нову сигарету, досі відчуваючи в руці віддачу гарячої зброї.

— Схиблений, — повторив Теннер. — Геть ненормальний. Божевільний якийсь.

— Ну, такий він і був, — постановив кінець кінцем. — Сам же казав.

Він довгенько просидів там, відчуваючи прохолодні вологі вітерці; згодом дощ утих, і Теннер вернувся в кабіну, завів двигуна й виїхав заднім ходом надвір. Ґреґ досі не опритомнів.

Випив таблетку, щоб не заснути; з’їв за кермом щось із сухпайка. Дощило і далі, але уже лагідно. Дощ сипав усю дорогу через Огайо, а небо лишалося затягнутим. Теннер заїхав до Західної Вірджинії в місці під назвою Паркерсбург, а там забрав трохи на північ, керуючися старезним атласом автодоріг — з бортових запасів. Сірий день поступився місцем чорній ночі, а Теннер знай собі їхав.

Клопоту з кажанами тут уже не було, одначе кілька разів траплялися нові кратери й лічильник показував підвищення фону, а раз за машиною погналася зграя великих диких собак, які гавкали й вили — бігли дорогою, хапали за шини, брехали і скиглили, зрештою відчепилися. Проминаючи ще одну гору, відчув під колесами струси, а сама гора — зліва від нього — плювалась яскравими хмарами й видавала щось ніби грім. Сипав попіл, а машина перла крізь нього. Усе затопила раптова злива, двигун закашлявся й глухнув аж двічі, але Теннер знову його заводив і просувався, хоч у борти й поплескувала вода. Вибрався на вищу й сухішу місцевість, де його намагалися зупинити якісь люди з рушницями. Він обстріляв їх, пустив гранату й поїхав своєю дорогою. Коли пітьма відступила й зійшов бляклий місяць, над машиною закружляли темні птахи, стали пікірувати, але Теннер на них не зважав; за якийсь час і вони зникли.

Їхав, аж доки знову відчув утому, тоді перекусив і ковтнув ще пігулку. Це була вже Пенсильванія, і Теннер уже відпустив би Ґреґа й довірив би йому кермо, але той щось ніяк не притомнів.

Двічі спинявся злазити в туалет, смикав себе за золоте кільце в лівому вусі, сякався та чухався. Знов їв сухпай і рухався далі.

Усі м’язи занили, хотілося стати й перепочити, але він боявся — хтозна, хто чи що тоді нападе?

Коли проїздив чергове мертве містечко, з неба знову посипало. Нічого твердого — просто суцільна мряка, стерильна й холодна на вигляд, ламкий блискучий екран. Теннер зупинився посеред дороги і став роздивлятися те, у що оце мало не в’їхав.

Йому здалося було, що то нові чорні смуги на небі. А зупинився він, бо з’явилися вони надто раптово.

Це була павутина з нитками завтовшки як його рука, натягнута між двома похилими спорудами.

Він увімкнув передній вогнемет і заходився її палити.

Коли вогні вщухли, побачив, як ізгори наближається постать.

То був павук, більший за Теннера, — квапився перевірити, у чому річ.

Теннер підняв пускові напрямні, ретельно прицілився і пронизав павука розпеченою до білого ракетою.

Той не впав — хитався на павутині, ще наче й лапами сукав.

Теннер пустив новий струмінь вогню, аж на десять секунд; коли полум’я вщухло, проїзд був вільний.

Він погнав туди, знову бадьорий і сторожкий, забувши про болещі. Гнав якнайшвидше, прагнув забути й побачене.

Праворуч попереду закурилася чергова гора, але вогнем вона не розквітла і попелом майже не сипала.

Зробив кави, випив чашку. Згодом настав ранок, а він мчав йому назустріч.

Застрягши в багні десь на сході Пенсильванії, він лаявся на всі заставки. Ґреґ був дуже блідий. Сонце повзло до зеніту. Теннер відкинувся на сидінні й заплющив очі. Це вже занадто.

Він заснув.

Прокинувшись, почувався ще гірше. Хтось стукав у борт. Руки несамохіть лягли на пульт керування вогнем і «косами», очі обдивились екрани.

Побачив старого, а з ним — двох молодиків. Вони мали зброю, але стояли просто при лівій «косі», тож він знав: коли що, миттю розріже їх навпіл.

Увімкнув гучномовець і звукознімач:

— Чого треба? — затріскотів зовні його голос.

— Ти в порядку? — озвався старий.

— Не зовсім. Ви мене уві сні заскочили.

— Застряг?

— Ну, щось типу того.

— Є в мене запряг муликів — мо’, витягнуть. Та привести їх тілько зраночку зможу.

— Чудово! — відповів Теннер. — Був би вдячний.

— Ти звідкіля?

— З Лоса.

— Це що?

— Лос-Анджелес. Західне узбережжя.

Почувсь якийсь буркіт, а тоді:

— Далеченько ви, містере, забралися.

— А то я не знаю... Слухай, якщо ти серйозно щодо тих мулів, я був би до чорта удячний. Мені горить.

— Що саме?

— Про Бостон знаєш?

— Знаю, що він є.

— Ну, то там люди мруть од чуми. А в мене є ліки, що можуть їх порятувати, — якщо я доїду.

Знову почувся буркіт, а потім:

— Ми допоможемо. Бостон досить важливий, тож ми тебе визволимо. Хочеш поки що з нами?

— Куди? І хто ви такі?

— Я Сем’юел Поттер, а це дітки мої — Родерік і Калібан. Господа моя миль за шість. Запрошую заночувати.

— Не те щоб я вам не вірив. Я просто нікому не вірю, розумієте? У мене останнім часом забагато стріляли, щоб я так ризикнув.

— Ну, а якщо ми рушниці приберемо? Ти ж, мабуть, можеш нас ізсередини позабивати?

— Ще й як.

— Тож ми ризикуємо, просто тут стоячи. Ми справді хочемо помогти. Багато втратимо, якщо бостонські крамарі перестануть до Олбані їздити. Якщо там із тобою ще хтось, він може тебе прикрити.

— Секундочку, — відповів Теннер і відчинив двері кабіни.

Старий простяг руку, а Теннер зліз і її потис — і синам його теж.

— Маєте тут лікарів? — спитав у них.

— У селищі, миль за тридцять на північ.

— Мій напарник поранений. Гадаю, йому треба лікаря, — він кивнув на кабіну.

Сем ступив уперед, зазирнув усередину.

— Чому це він увесь обмотаний?

— Дах у нього поїхав — довелося вирубати. Зв’язав напровсяк. Та щось вигляд у нього не дуже.

— То змайструймо ноші, щоб його покласти. Потім ти замкнеш машину, а мої хлоп’ята відтягнуть його додому. І по лікаря когось пошлемо. Та й сам ти маєш не вельми який вигляд. Закладаюся, ти б не проти помитися, поголитися — й у чисту постіль.

— Я й почуваюся не вельми, — відповів Теннер. — Швидше робімо ті ноші, поки ще й другі не знадобилися.

Він присів на крило й закурив, а юні Поттери рубали й корували дерева. На нього хвилями напливала втома, і йому було важко не заплющити очі. Ноги здавалися далекими, плечі боліли. Сигарета випала з пальців, й він відкинувся на капот.

Хтось ляскав його по нозі.

Через силу розплющивши очі, він глянув униз.

— Ми все, — повідомив Поттер. — Розрізали пута твоєму напарникові, поклали на ноші. Замикай і ходімо?

Кивнувши. Теннер зістрибнув. Загруз у багні аж по халяви, але замкнув кабіну й подибав до вбраного в оленячу шкіру старого.

Вони рушили навпростець, і невдовзі рух став механічним.

Сем’юел Поттер ішов попереду, поклавши гвинтівку на згин руки, і повсякчас щось базікав. Може, щоб Теннер не заснув.

— Це близенько, синку, і вже за кілька хвилин дорога полегшає. А як, кажеш, тебе звати?

— Чорт, — сказав Теннер.

— Що-що?

— Чорт. Мене звуть Чорт. Чорт Теннер.

Сем Поттер хмикнув.

— Лихе у вас, добродію, ім’ячко. Я, мабуть, найменшому й жінці скажу: «містер Теннер». Не проти?

— Тільки за. — видихнув той, чвакаючи в грузькій багнюці.

— Але й бракуватиме ж нам бостонських крамарів. Хоч би ти встиг.

— А що вони вам?

— Тримають крамниці ув Олбані, двічі на рік улаштовують ярмарок — навесні й восени. Возять усякий потрібний нам крам — голки, нитки, перець, чайники, пательні, насіння, зброю, набої — та все на світі; ну, й самі ярмарки — розвага незлецька. Тобі у наших краях чи не всяк допоміг би. Хоч би ж ти встиг. Від нас як огірочок поїдеш.

Вони вибралися на сухіше узвишшя.

— Тобто далі вже все спокійно?

— Не зовсім. Але я розкажу, чого стерегтися, на мапі все покажу.

— Маю власну, — сказав Теннер, а тим часом вони піднялися на горб, звідки виднілася далека садиба. — Ото ваша хата?

— Атож. Близенько уже. Іти тут простісінько, але як таки зморишся, то чіпляйся за плече.

— Та дійду. Я просто стільки таблеток ковтнув, аби не спати, що вже відчуваю, скільки сну пропустив. Зі мною все буде гаразд.

— Ще трохи, й поспиш. А коли виспишся, сядемо з мапою й ти позаписуєш, що і де.

— Оце діло, — сказав Теннер, — оце діло, — а тоді поклав руку Семові на плече й подибав обіч нього, почуваючись напідпитку і шкодуючи, що тверезий.

Минула непевна вічність, перше ніж він побачив перед собою будинок, а потім — і двері. Двері розчахнуто. Теннер відчув, як падає уперед, та й уже.

Сон. Чорнота, далекі голоси, знову чорнота. Хай би на чому Теннер лежав, воно було м’яке, тож він перевернувся на другий бік і вдруге покинув реальність.

Коли все зрештою злилося в кулю, що трималася купи, й він розплющив очі, крізь вікно праворуч струменіло світло, падаючи чотирикутниками на клаптеву ковдру, що його вкривала. Застогнав, потягнувся, протер очі й почухав бороду.

Уважно оглянув кімнату: натерта дерев’яна підлога з домотканими синьо-червоно-сірими килимками; тумбочка, на ній — біла емальована миска з чорними відколами на вінцях; люстро на стіні позаду нього й над усім тим; хирляве на вигляд крісло-гойдалка під вікном, а на кріслі — подушечка з набивним малюнком; з протилежного боку — столик, під ним — стілець; на столику книжки, папір, перо й чорнило, а вище на стіні — вишите вручну «Боже, благослови!»; ще на одній стіні — синьо-зелена літографія з водоспадом.

Теннер сів, виявив, що голий, роззирнувся, шукаючи одягу. Ніде його не побачив.

Поки він там сидів, вирішуючи, гукати когось чи ні, двері відчинено й увійшов Сем. Він ніс Теннерів одяг, чистий і акуратно складений, перекинувши його через руку. У другій ніс чоботи, і сяяли вони, наче мокра північ.

— Почув, що ворушишся. Як ся маєш?

— Дякую, вже набагато краще.

— Ми тобі купіль наповнили. Ще лише цеберко-друге гарячої бухнемо, і купайся досхочу. Хлоп’ята притягнуть її за хвильку, ну й мило та рушники.

Теннер прикусив губу, але не хотів здатися нелюб’язним перед своїм добродійником, тож кивнув і видушив усмішку.

— Не відмовлюся.

— ...а на тумбочці бритва та ножиці — мо’, знадобиться одне чи друге.

Він знову кивнув. Сем поклав його одяг на крісло, поставив поруч чоботи й вийшов.

Невдовзі Родерік з Калібаном занесли ванну й поставили її, підстеливши мішків.

— Як ви? — спитав один із них. (Теннер не міг їх розрізнити. Обоє були зграбні, як опудала, а роти мали повні білих зубів.)

— Краще не бува, — відповів.

— Голодні, га? — мовив другий. — Проспали вчора цілісінький день, тоді усю ніч і майже весь ранок.

— Поїв би, — погодився Теннер. — Як напарник мій?

Той, що ближче стояв, скрушно похитав головою:

— Досі спить і недужий. Лікар уже скоро буде. Наш меншенький рушив по нього увечері.

Вони розвернулися виходити, і той, котрий оце говорив, ще докинув:

— Чепуріться, а тоді мамця вам чогось поїсти зготує. А ми з Ваном підемо і спробуємо вашу тачку витягти. Татко ж вам за столом про дороги розкаже.

— Дякую.

— На все добре.

Вони вийшли й зачинили за собою двері.

Теннер підвівся, підійшов до люстра, оглянув себе.

— Ну, разочок-то можна, — буркнув він.

Тоді вмився, підрівняв бороду й трохи підстригся.

Відтак, скрегочучи зубами, сів у ванну, намилився й потерся віхтем. Вода під піною посіріла й узялася змилками. Він сполоснувся, витерся й одягнувся.

Одяг був до хрускоту накрохмалений і припахав антисептиком. Теннер усміхнувся своєму темноокому відбивку й закурив сигарету. Зачесався і задивився на незнайомця. Гиготнув: «Бля! Та я красень!» — а тоді відчинив двері й вийшов на кухню.

Сем сидів за столом із чашкою кави, а його дружина — невисока, огрядна, у довгій сірій спідниці — дивилася в інший бік, нахилена над плитою. Розвернулась, і Теннер побачив, що обличчя у неї велике, щоки одутлі, червоні, з ямками, а посеред лоба — білий шрамик. Волосся мала русе і просиве, зав’язане ззаду вузлом. Злегка кивнула і привіталась усмішкою.

— Добридень, — відповів він. — Боюсь, я вам там насвинячив.

— Та не біда, — заспокоїв Сем. — Сідай-сідай, снідати будемо. Хлоп’ята казали про твого друга?

Теннер кивнув.

Коли жінка поставила перед гостем чашку кави, Сем сказав:

— Дружину звати Сьюзен.

— Здорові були, — відгукнулася вона.

— Вітаю.

— І цеє, твій атлас — він осьдечки. Стирчав із кишені, то я і забрав. А тама при дверях — і твій пістоль. Так чи інак, я тут собі метикую, що найліпше б рушати на Олбані, а звідтіля вже — старою дев’ятою трасою, вона ще цілком нівроку, — говорячи, Сем розгорнув мапу й показував. — Завиграшки це не буде, але там, певно, дорога найшвидша і найчистіша...

— Сніданок! — оголосила жінка й відсунула мапу, поставивши перед Теннером таріль, повну яєць, бекону та ковбаси, а поруч — другу з чотирма грінками. На столі стояли джем, варення, повидло й масло, і Теннер віддав тому всьому належне — сьорбав каву й набивав свої внутрішні порожнини, а Сем тим часом говорив.

Він розповів про мотобандитів, які гасають між Бостоном й Олбані, грабуючи що тільки можна; мовляв, тому вантажі здебільша конвоями возять, зі збройною вартою на борту. «Але ж твоя тачка не на їхні зуби?» — запитав Сем, а Теннер, запихаючись їжею, відповів: «Надіюся, ні». Однак подумав: а чи вони не такі, як ото була його давня зграя? Хоч би ж ні, знову понадіявся він, — так і їм, і йому буде краще.

Підносячи до губів чашку з кавою, Теннер почув щось іззовні.

Двері відчинено, в них забігло хлоп’я. Десяти чи дванадцяти років, на око. Потім зайшов дорослий із традиційним чорним саквояжем.

— Ось і ми! Ось і ми! — гукав хлопчик, а Сем устав і поручкався з чоловіком, тож Теннер вирішив зробити те саме. Витер губи, простяг руку і сказав:

— Моєму напарникові знесло дах. Кинувся на мене, і ми з ним побились. Я його стусонув, а він геп головою в «торпеду».

Лікар — темноволосий, років під п’ятдесят — був у чорному костюмі. Лице мав у зморшках, з очей проглядала втома. Він кивнув.

— Я вас одведу! — сказав Сем, і вони з лікарем вийшли крізь двері в дальньому кінці кухні.

Теннер сів на місце й узяв останню грінку. Сьюзен підлила кави, він їй подякував кивком.

— Я Джеррі, — назвався хлопчик, сідаючи на звільнений батьків стілець. — А правда, вас Чортом зовуть?

— Ану цить! — втрутилася мати.

— Є таке, — визнав Теннер.

— ...й оце ви проїхали весь континент? Через Зону?

— Принаймні сюди.

— І як воно?

— Люто.

— Що бачили там?

— Кажанів завбільшки з цю кухню — а декотрих більших! — по той бік Місіс Ціпи. Їх море в Сент-Луїсі.

— А ви що?

— Стріляв. Палив. Прорвався.

— А що ще там бачили?

— Отрутозубів. Здорових барвистих ящірок як клуня завбільшки. Пилові вихори — великі верткі вітри, що всмоктали одну машину. Вогневерхі гори. Величезні чагарі, що їх ми мусили випалювати. Їхали крізь бурі, їхали місцинами, де земля — як скло. Їхали там, де земля труситься. Об’їздили великі кратери, повні радіації.

— От би й мені так колись...

— Mo’, колись буде нагода.

Теннер доїв, закурив, ковтнув кави.

— Оце сніданок, — озвався він. — Давно я так добре не їв. Дякую! Сьюзен усміхнулась і молила:

— Джеррі, не чіпляйся до дядька.

— Та нічого, хазяйко. Він не заважає.

— А що то у вас за каблучка? — спитав Джеррі. — Наче змія.

— Змія це і є, — сказав Теннер, знімаючи ту прикрасу. — Монетне срібло, червоні скляні очі, з місця під назвою Тіхуана. Тримай. Це тобі.

— Ой, я не можу взяти, — завідмовлявся хлопчик, зиркаючи на маму — чи можна. Вона заперечно покрутила головою, Теннер це постеріг і сказав:

— Твої старі мене виручили, прийняли, нагодували, а напарникові лікаря привели. Я певен, вони не проти, щоб я дав тобі перстень на знак подяки, — і Джеррі знов озирнувся на маму, а Теннер кивнув — і вона теж кивнула.

Джеррі присвиснув, стрибнув і напнув подарунок на пальця.

— Завеликий! — поскаржився.

— Дай я його трохи стисну. Ці спіральні на будь-які пальці підходять — тра тільки припасувати.

Він стиснув перстень і дав хлопцеві приміряти. Прикраса була все ще завелика, тож Чорт її трохи дотиснув, і тоді вона вже підійшла.

Джеррі надів каблучку й зібрався бігти із кухні.

— Стій-но! — спинила його мати. — Що треба сказати?

Він повернувся і мовив:

— Дякую, Чорте!

— Містере Теннер, — виправила жінка.

— Містере Теннер! — повторив хлопчик, і за ним грюкнули двері.

— Люб’язно з вашого боку, — сказала вона.

Теннер знизав плечима:

— Йому до вподоби, аж очі блищать — от і добре.

Допив, докурив; жінка налила йому ще чашку кави, а він закурив нову сигарету. Трохи згодом з іншої кімнати прийшли Сем та лікар, і Теннер спитав себе: а де ж сімейство спало цю ніч? Сьюзен їм теж налила, і ті всілися кавувати.

— У вашого друга струс, — повідомив лікар. — Без рентгену я й не скажу, чи дуже тяжкий його стан, а рентген тут хіба зробиш. Однак транспортувати його не раджу.

— Як довго? — спитав Теннер.

— Може, кілька днів; а може, і тижнів. Я залишив трохи ліків і розтлумачив Семові, що треба робити. Сем каже, у Бостоні чума й вам треба поспішати. Моя порада — рушайте без напарника. Залиште його тут, у Поттерів. Про нього подбають. Коли що, візьмуть його із собою на Весняний ярмарок в Олбані, а звідти вже можна й до Бостона з якимось торговим конвоєм. Він має шанси.

Теннер поміркував і кивнув:

— Окей. Якщо так буде краще...

— Так я вам раджу.

Вони взялися до кави.

Чорт Теннер і Джеррі Поттер ішли прохолодним ранком. При землі стелилися пасма туману, трава виблискувала, ніби хромована. У повітрі стояла легенька імла, і віддих хлопця кристалізувався перед його обличчям, тож він похвалився:

— Диви. Чорте! Я курю!

— Круто, — оцінив Теннер. — Цікаво, чи мою тачку вже витягли?

— Мабуть. — припустив Джеррі. — Ті мули добрячі, — тоді змінив тему: — А що ти, Чорте, робиш? Ну, по житті, коли не катаєшся?

— Я завжди катаюся, так чи сяк. Я ж водій, от і все.

— Ти й після Бостона кататимешся?

Теннер прочистив горлянку й харкнув у дерево.

— Не знаю. Мабуть. Або піду кудись на роботу, де лагодять тачки і байки.

— А знаєш, ким я хочу бути?

— Ні. Ким?

— Пілотом. Хочу літати.

Теннер похитав головою:

— Не зможеш. Бачив птахів? Вони високо не здіймаються. Бояться-бо. Злетиш туди на літаку — загинеш від тих вітрів.

— Я міг би літати низесенько...

— А земля нерівна, тож вітри дують на різних висотах. Чорт забирай, та я, щоб не здуло, навіть їхати на деякі пагорби не ризикну. Їхня ознака — вихори, такі собі хвилі, помітні через увесь той летючий непотріб; ну й на певній висоті там нема нічого, саме лише голе каміння.

— Я міг би такого остерігатися...

— Ага, та вітри непостійні. Вони опускаються, підіймаються. І ніяк не вгадаєш, де і коли.

— Але я хочу літати.

Теннер глянув на хлопця й усміхнувся:

— Майже всі хочуть силу-силенну усякої всячини, але так чи інак виявляється, що їм того не буде. Оце і з польотами. Мусиш вигадати щось інше.

Нижня губа Джеррі раптом випнулась, і він став на ходу копати камінці.

— Кожен, поки малий, мріє про щось особливе, — завважив Теннер. — Проте воно чомусь ніколи не здійснюється. Або виявляється неможливим, або ти не маєш ані шансу те спробувати.

— То ти хотів бути не шофером? А ким?

Теннер спинився й обернув спину до вітру, затуляючи вогник, доки розкурив сигарету. Зробивши дві затяжки, задивився на дим і сказав:

— Машиністом Машини.

— Якої машини?

— Єдиної і неповторної — Великої. Як би тобі пояснити...

На мить заплющивши очі, він їх розплющив і став говорити:

— Був у нашій школі учитель; казав, світ — це велика машина, усе в ньому впливає на інше, а все, що трапляється. — наслідок цього впливу і взаємовпливу. Тож я став над цим міркувати й уявив отаку, щоб її, здоровезну машину — всякі там триби, поршні й ланцюги; всілякі важелі, кулачки, вали, шківи й осі; повірив, що вона справді десь є, ця машина, а залежно від того, чи справна вона, у світі все добре або зле. Ну от я собі й вирішив, що вона щось погано фуричить і потребує когось, хто б її перебрав як слід, а полагодивши, доглядав би. Тож я мріяв про це за партою і думав щовечора перед сном. Забрав собі в голову, що якось вирушу її шукати — і знайду. Та й стану тоді машиністом, тим хлопцем, що її змащує, де-не-де підтягує гайку, міняє деталі, як зносяться, десь протирає, підрегульовує. І тоді все налагодиться. Погода буде добра, усі матимуть досить їжі, не буде ні колотнечі, ні хворих, ані п’яниць, ані тих, хто змушений красти, бо хоче чогось, та інакше дістати не може. Ось про таке я думав. Кортіло цієї роботи. Так і бачилося, ніби я — у цеху чи великій давнезній печері — ішачу до всрачки, щоб ота штука була як новенька, а всі — задоволені. Ну й бачилось, як приколююся з отим. Захотів я такий у відпустку — вимикаю рубильник і зачиняю контору. Й усе зупиняється, тямиш? Окрім мене. Було б як на фотці. Всі люди завмерли б, як статуї, просто у процесі того, що робили: кермували, їли, працювали, кохались. Усе просто спинилося б, і я міг би гуляти містом, і ніхто б не дізнався. Міг би тоді роздивлятися всіх, знерухомлених за своїми справунками. Міг би тягати в них їжу з тарілки, цупити мотлох із їхніх крамниць, їхніх дівчат цілувати, читати їхні книжки — і все оте скільки захочу. А коли вже набридне, я йшов би назад і вмикав би машину, й усе поверталося б до природного руху, й ніхто нічого не знав би, а якби і довідався — байдуже, бо я дуже добре глядів би Машину й усі б були задоволені. Ось ким я хотів бути: доглядачем при Великій машині. Тільки от я її не знайшов.

— А ти хоч шукав? — спитав Джеррі.

— Ні.

— Чому?

— Бо не знайшов би.

— Звідки знаєш?

— Бо її не існує. Машини нема. То було лише порівняння. Учитель хотів нам сказати, що життя подібне до великої машини, а не є нею. А я його не зрозумів і згаяв аж кілька років, міркуючи про ту хрінь.

— Звідки ти знаєш, що Машини нема?

— А він пояснив мені, що мав тоді на увазі. Згодом, коли я спитав його, де ж вона є. Ех, ото я придурком почувся!

— Він міг помилитися.

— Та де там. Вони у такому шарять, ті старі вчителі.

— Може, збрехав?

— Ні. Вирісши, я його зрозумів. Та де в чому він таки помилився. Життя на машину не тягне, бо надто гівняне. Однак я його зрозумів.

— То не дуже ті вчителі й шарять, якщо хоч у чомусь помилитися можуть.

Вони пішли далі. Джеррі дивився на каблучку. Теннер сказав:

— Вони шарять кожен у своєму. От як біолог, що його я стрів недавно. Вони вправні головно зі словами. Учитель мій знав, що каже, а тепер і я розумію. Та щоб дійшло, треба стати дорослим.

— Ану ж він таки помилявся? Ану ж вона є? І ти її знайдеш? Ти все одно б того хотів? Став би глядіти Машину?

Теннер затягнувся.

— Машини нема.

— А якби була?

— Ну, мабуть, так, — здався він. — Мабуть, не відмовився б.

— От і гаразд, бо я все одно хочу літати, хоча це, кажеш ти, й неможливо. Може, вітри колись переміняться.

Теннер поклав руку хлопцеві на плече і трохи його потиснув:

— Добре було б.

— Хоч би ж ти відшукав її і полагодив геть усе — й оте, що літати мені заважає.

Теннер стрельнув недокурком у придорожню канаву.

— Якщо таки так, то це підрихтую найперше.

— Спасибі, Чорте.

Теннер запхнув руки в кишені й зіщулився проти вітру. Сонце зійшло трохи вище, повбивавши туманне гадюччя у них під ногами.

Оглянувши звільнену машину, Теннер сказав: «Ну, погнав я, чи що» — і кивнув Поттерам. «Дякую!» — відімкнув кабіну, забрався туди й запустив двигун. Увімкнув першу, двічі бібікнув і рушив.

Екран показав, як ті троє махають руками услід. Теннер дав газу, і вони зникли.

Він гнав уперед, і їхалося легко. Небо було жовтувато-рожеве. Земля — брунатна, густо позеленена. Яскраве сонце зловило день у срібні тенета.

Здавалося, ніби цієї частини континенту практично не торкнувся той хаос, що сотворив решту Зони. Теннер знай слухав музику і крутив кермо. Зустрів дві вантажівки, кожній сигналив. Одна навіть відповіла.

Промчав так увесь день, і в Олбані в’їхав уже добре поночі. Самі вулиці були темні, з будинків майже не світило. Він пригальмував перед миготливою червоною вивіскою «Бар і гриль», припаркував машину й увійшов.

Там було тісно, музичний автомат грав не знані для Теннера мелодії, світло було тьмяне, а підлогу вкривала тирса.

Сів за стійку, запхнув «магнума» глибше за пояс, щоб не відсвічував. Зняв косуху, бо було спекотно, кинув її на табурет поруч. Коли підійшов чоловік у білому фартухові, замовив:

— Чарку, пиво й бутер із шинкою.

Той кивнув лисою головою, стукнув перед Теннером денцем порожньої чарки й наповнив її. Тоді наточив із крана кухоль під шапкою піни й гарикнув щось через праве плече у віконце за спиною.

Теннер вихилив марку й ковтнув пива. Трохи згодом на підвіконні навпроти постала біла тарілка із сендвічем. Ще пізніше підійшов бармен, узяв її і поставив перед Теннером. Щось нашкрябав на зеленому бланкові й засунув його під тарілку.

Теннер гризнув сендвіч і запив добрячим ковтком пива. Оглянув людей навколо й вирішив: звуки від них ті самі, що й від клієнтів усіх інших барів, де він бував. Дідуган ліворуч здавався привітним, тож Теннер спитав:

— Що з Бостона чути?

Дідове підборіддя тремтіло від слова до слова, і це, очевидно, був його природний стан.

— Анічогісінько. Схоже, крамниці наприкінці тижня позачиняються.

— А які були останні новини?

— Мруть собі. Інші тікають з города, щоб і собі не теє-то. Щодень тут десятками проминають. На в’їзді блокпост, стрічають усіх їх і кажуть: спинятися зась. Тож ті проїздять і зупиняються в першому-ліпшому селищі, котре їх прийме. А чимало й у горах, отамечки таборяться, — він показав на північ. — Три-штири милі від міста. Багаття з майдану видати.

— А яка вона, зараза ота?

— Вмирущих я сам і не бачив. Та чув, буцім спрага мучить, тоді жовна лізуть — під пахвами, круг шиї й отам унизу, а відтак захлинаєшся власними соками у легенях.

— А живі у Бостоні ще є?

— Їдуть і їдуть.

Теннер пожував, поміркував про чуму й повів далі:

— Який нині день?

— Вівторок.

Теннер докінчив сендвіч і закурив, допиваючи пиво.

Глянув на рахунок — там було «0,85».

Кинув зверху доларову банкноту й зазбирався.

Уже ступив два кроки, коли бармен озвався:

— Стривай-но, шановний.

Теннер обернувся:

— Чого?

— Ти кого намахати тут хочеш?

— Тобто?

— Що це за лайно?

— Яке лайно?

Той помахав доларом, і Теннер наблизився глянути.

— Усе наче як тра. Що не так?

— Це не гроші. Це ніщо.

— Ти хочеш сказати, що гроші несправжні?

— Саме це я й кажу. Ніколи не бачив такої купюри.

— То глянь-но уважніше. Прочитай, що внизу надруковано.

У барі зробилося тихо. Один зліз із табурета й підійшов. Простягнув руку:

— Дай гляну, Білле.

Бармен віддав банкноту, і чоловік витріщив очі:

— Вона з Нацбанку Каліфорнії!

— Ну, бо я звідти, — пояснив Теннер.

— Даруй, тут вона не годиться, — заявив бармен.

— Ліпших не маю, — сказав Теннер.

— Та хто ж її тут мені обміняє. Бостонські маєш?

— Я в Бостоні ще не був.

— То як ти, чорт забирай, тут опинився?

— Приїхав.

— Синку, не заговорюй нам зубів. Де ти це вкрав? — сказав старший чоловік.

— Береш гроші чи ні? — спитав Теннер.

— Не беру, — відмовився бармен.

— То йди у сраку, — кинув Теннер, розвернувся й рушив до дверей. Як завжди в таких випадках, він сторожко слухав, що там за спиною. Почувши швидку ходу, обернувся. До нього тягнув руку той, що вивчав був банкноту.

Теннер тримав косуху через праве плече. Щосили махнув нею вниз-уперед.

Куртка вдарила чоловіка по маківці, й той упав.

Усі забурмотіли, кількоро зістрибнули з місць і рушили на Теннера.

— Ну, звиняйте! — сказав той, вихоплюючи револьвер, і всі поспинялися.

— Ви, може, мені й не повірите, — повів Теннер далі. — що бостонців косить не щось, а чума, але це найщирісінька правда. Може, й повірите, не знаю. Та певно вже не повірите, що я приїхав простісінько з Каліфорнії в машині, повній сироватки від чуми. Але це також правда. Надішліть цю купюру до великого банку в Бостоні — там її без питань обміняють, і вам це відомо. А тепер я пішов, і спиняти не думайте. Вважаєте, що баки вам забиваю, то гляньте, на чому я звідси поїду. От і все, що хочу сказати.

І він позадкував надвір; тримаючи двері бару на мушці, заліз у кабіну. Там дав газу, розвернувся і з ревом помчав.

На екрані заднього огляду бачив, як услід йому дивляться люди з-під бару.

Зареготав, а попереду мертво висів яблуневоцвітний місяць.

Евелін прислухалася. Невже їй вчуваються в тому дзвоні якісь несправжні звуки? Та ні. Ось знову — стук у парадні двері. Вона підійшла до них із глибини передпокою і визирнула у віконце.

Одразу ж відсунула двері й розчахнула їх:

— Фреде! Це...

— Назад! — звелів той. — Мерщій! Аж до тієї стіни!

— Що сталося?

— Іди!

Вона оступилася на десять кроків, очі звузилися.

— Батьки вдома?

— Ні.

Він увійшов і зачинив за собою двері. Йому виповнилося вісімнадцять, його темне волосся було пряме й неслухняне. Міцно стиснувши кутасті щелепи, він швидко дихав, а очі бігали.

— У чім річ, Фреде?

— Як почуваєшся? — спитав той.

— Я... О, ні!

Він кивнув:

— Мабуть, таки підчепив. Спершу трусило, а тепер мені зимно. Болять пахви, горло дере. П’ю-п’ю — не нап’юся. Ось тому я й не хочу, щоб ти наближалася.

Евелін приклала руки до щік і втупилася у нього поверх яскравого парканчика нігтів:

— Після вчорашнього я... я також нездужаю.

— Атож, — мовив Фред. — Я, мабуть, убив тебе вчора.

Їй було сімнадцять, волосся — руденьке, улюблений колір — зелений.

— Як... Що робити?

— Та вже нічого. Можна лягати в лікарню — хай спостерігають, як конаємо.

— О, ні! Може, ліки таки довезуть.

— Ха! Я прийшов попрощатись, і тільки. Кохаю тебе. Мені шкода, що я тебе заразив. Може, якби ми не теє... Ой, не знаю! Вибач, Евві!

Дівчина заплакала.

— Не йди!

— Я мушу. Може, це в тебе просто застуда абощо. Маю таку надію. Випий-но аспірину й лягай.

Він узявся за двері.

— Не йди.

— Я мушу.

— У лікарню?

— Смієшся? Вони не зарадять. Просто йду собі — геть...

— Що ти надумав?

Він одвернувся від її блакитно-зелених очей.

— Знаєш, — сказав, — я жахіть не терпітиму. Бачив уже, як від цього вмирають. Не чекатиму.

— Ні, — попросила вона. — Будь ласка, не треба.

— Ти не знаєш, як воно.

— Ану ж довезуть оті ліки. Ти маєш протриматись якнайдовше.

— Не довезуть. Ти ж чула, як воно там. Знаєш, що їм не прорватися.

— Я, мабуть, теж заразилася. Тож ходи-но сюди... Уже байдуже.

Вони зійшлися серед кімнати, і він пригорнув її обіруч.

— Не бійся, — сказала вона. — Не бійся, — й він довго тримав її так, а тоді вона взяла його руку і запросила: — Ходімо нагору. Не бійся. Їх довго не буде, — і провела його до своєї спальні, й сказала йому: — Роздягни-но мене, — і він послухався.

Вони перейшли на ліжко й більше не говорили, аж доки вона почула, як він, посмикавшись кілька хвилин, відітхнув, й відчула в собі теплу вологу. Тоді погладила йому плечі й сказала:

— Добре було.

— Так, — він піднявся, злазячи з неї, аж тут рука підломилася в лікті. — О Боже! Оце я зненацька ослаб! — перекотившись убік, він спустив ноги з ліжка. Усівся й затрясся.

Накинувши ковдру йому на плечі, вона запитала:

— Поп’єш?

— Так.

— Зараз дам.

— Спасибі.

Хлопець вихилив принесену воду. Поки пив, у голові загуділи дзвони.

— Я тебе кохаю, — сказав Фред. — Вибач.

— За що? Нам було добре.

Він беззвучно заридав. Вона й не збагнула цього, доки його груди не стиснуло схлипом. Тоді глянула й побачила мокре лице.

— Не плач, — попросила Евві, — ну будь ласка... — і витерла собі очі куточком простирадла.

— Воно саме. Ми помремо.

— Мені страшно.

— І мені.

— Як воно буде?

— Не знаю. Хріново, мабуть. Не думай про це.

— Воно саме.

— Мушу знову лягти. Даруй. Ще ковдри є?

— Принесу.

— ...і водички, будь ласка.

— Так.

Вона вернулась і накрила його двома вовняними ковдрами.

— Так буде ліпше.

Принесла ще склянку води.

— І за що нам оце?

— Не знаю. Просто не пощастило.

— Ти ж себе... вбити збирався?

Він кивнув:

— І досі збираюсь. Тільки-но покращає трохи... Ха! Правда, смішно?

— Ні. Може, ти маєш слушність, і тепер буде лише гірше.

— Перестань!

— Воно саме. Ми помремо; нам це відомо. То чом би не полегшити відхід. Що ти збирався робити?

— Вийти на міст і стовбичити, аж доки погіршає так, що вже буде простіше стрибнути.

— Це важко, — сказала вона, роздивляючись власну тінь на стіні.

— Маєш ліпші ідеї?

— Ні, — дівчина повернулася так, що світло, пропущене крізь жалюзі, упало їй на обличчя і груди. Її смугастий вираз годі було розшифрувати. — Ні.

— Ти певна?

— Ні. Як подумати... Мама снодійне має...

— Он як.

Хлопець туго нап’яв сантиметрів двадцять ковдри й закусив ту тканину між своїми руками.

— Принеси, — попросив, — будь ласка.

— Ти певен?

— Ні. Але принеси.

Вона вийшла, за кілька ударів серця вернулася з темною пляшечкою:

— Ось.

Він узяв пляшечку й задивився. Покрутив у руці. Відкоркував. Вийняв пігулку, потримав на долоні, вивчаючи контури.

— Тож оце воно, га?

Вона кивнула, прикусила губу.

— І скільки б я мав випити?

— Читала, як хтось випив двадцять...

— А тут скільки?

— Не знаю.

На чолі в нього краплями виступив піт. Хлопець відкинув ковдри.

— Дай мені склянку води, — звелів, схилившись і обхопивши власні коліна.

— Гаразд.

Вона сходила й наповнила з-під крана склянку. Поставила на нічний столик. Узяла пляшечку, що впала між ковдрами.

— Ну, п’ємо, — сказав Фред.

— Ти певен?

— Я певен. Це ж як заснути?

— Так кажуть.

— Схоже на кращий вихід.

— Так.

— Тоді відрахуй мені двадцять.

Правою він узяв простягнуту склянку. Ліву повернув долонею вгору. Вона висипала пігулки.

Він поклав дві до рота й ковтнув, запивши водою.

Скривився:

— Вічно руба стають.

Узяв іще дві, ще дві та ще дві:

— Оце вісім.

Пив по дві ще п’ять разів:

— Це лише вісімнадцять.

— Знаю.

— Ти казала, тра двадцять.

— Однак більше нема.

— Божечки! То що, я тобі не залишив?

— Не біда. Щось інше придумаю. Не хвилюйся.

— О, Евві! — він обгорнув її талію руками, і вона відчула на животі його мокру щоку. — Вибач мені! Я не хотів! Чесно-чесно!

— Знаю. Не хвилюйся. Уже скоро все буде гаразд. Це має бути приємно — як ніби заснути. Я рада, що мала для тебе таблетки. Кохаю тебе, Фреде!

— Я тебе теж, Евві! Вибач! Ох...

— Може, вже ляж і спочинь?

— Треба відлити. Уся та вода... — він звівся на ноги і, спершись на стіну, вийшов зі спальні у коридор. Перебрався в туалет, зачинився.

Вона почула, як ллється вода, як змивається унітаз. Тримала руки перед собою, роздивлялася нігті. Нижня губа була мокра й солона.

Вода все лилася — у проміжках між ударами дзвона, — й Евві подумала про батьків, та їй було досі лячно піти глянути.

Олбані — Бостон Кілометрів триста. Найгірше він подолав. Жахіття Проклін-зони переважно позаду. Ніч. Вона струменіла довкола. Зірки видавалися яскравішими, ніж завжди. «Ти доїдеш», — мовби казала та ніч.

Він їхав між пагорбами. Дорога була аж ніяк не погана. Звивалася серед дерев і високотрав’я. Зустрілася вантажівка, і він перемкнув світло на ближнє. Йому відповіли тим самим.

Приблизно опівночі виїхав на роздоріжжя, де в нього зобабіч цвяхами впилися фари.

Його омивало променів тридцять зліва і стільки ж справа.

Втопив педаль газу, почув, як іззаду один за одним пробуджуються двигуни. І звуки були знайомі.

Це все були мотоцикли.

Вони вимахнули на дорогу за ним.

Він міг розпочати стріляти. Міг загальмувати і випустити полум’яну хмару. Розумів: їм невтямки, за чим погналися. Міг скористатися гранатометами. Та втримався.

«На передньому байку, — думав він, — міг би сидіти і я, заведений від погоні». Рука завмерла над пультом вогню, відчулась якась тужна спорідненість.

«Спершу спробую відірватися».

Дросель був максимально відкритий, двигун ревом ревів, але байкери не відставали.

Коли вони стали стріляти, він усвідомив, що мусить відповісти. Не міг ризикувати — ану ж ті проб’ють бензобак чи спустять колеса.

Перші постріли були попередженням. Ось-ось почнуть справжній вогонь, і йти на цей ризик не можна. Якби ж вони тільки знали...

Гучномовець!

Увімкнув, натиснув кнопку й заговорив:

— Агов, пацани. У мене тут тільки ліки для хворих цивілів у Бостоні. Пропустіть, або здійму шум.

Негайно хтось вистрілив, тож Теннер відповів задніми кулеметами.

Дехто попадав, та стрілянина тривала. Тож він пустив гранати.

Вогонь ослаб, але не припинився.

Тож він натиснув гальмо — і спуск вогнеметів. Тримав секунд із п’ятнадцять.

Запала тиша.

Коли проясніло, оглянув екрани.

Вони лежали по всій дорозі: повалені мотоцикли, димучі тіла. Деякі досі сиділи, цілилися з гвинтівок — і він їх застрелив.

Інші хіба що посмикувались, і Теннер зібрався вже їхати, як побачив: хтось устає, ступає кілька хитких кроків і знову падає.

Рука на важелі передач завмерла.

То була дівчина.

Обдумавши це секунд п’ять, він вистрибнув і кинувся до неї.

В цей час один байкер підвівся на лікті й підняв із землі гвинтівку.

Теннер двічі пальнув на бігу з револьвера.

Дівчина повзла до чоловіка з відстреленим обличчям. Теннер опинився посеред тіл, що корчилися на дорозі у світлі його задніх фар. Навколо були чорна шкіра і кров, стояв стогін та сморід горілого м’яса.

Коли він підійшов і спинився, дівчина стиха послала його.

Уся кров на ній наче була чужа.

Він поставив дівчину на ноги, і її очі стали повнитися сльозами.

Усі інші були мертві або вмирали, тож Теннер узяв її на руки й відтягнув у транспортер. Відхилив пасажирське сидіння й поклав її туди, прибравши зброю назад, куди дівчина не дістала б.

Тоді запустив двигун і рушив. На екрані заднього огляду бачив, як двоє підвелися, тоді впали знову.

Висока на зріст, вона мала довгі нечесані коси, брунатні, немовби земля. Підборіддя було вольове, рот — широкий, під очима — темні кола. На чолі — одна ледь помітна риска, усі зуби на місці. Правий бік обличчя був червонястий, ніби сонцем попечений. Ліва штанина порвалася й закалялася. Її, здогадався Теннер, зачепило краєчком полум’я, і вона впала із сідла.

— Ти як? — спитав, коли її схлипи послабшали до вологого сопу.

— А тобі що до цього? — сказала вона, підносячи руку до щоки.

Теннер стенув плечима:

— Просто питаю по-чемному.

— Ти вбив чи не всю мою банду.

— А вони б що зі мною зробили?

— Дали б тобі, містере, на горіхи — якби не твоя чудо-тачка.

— Та вона й не моя. Державна — каліфорнійська.

— Чорта з два вона з Каліфорнії.

— А хрін тобі. Я приїхав на ній.

Тоді вона сіла прямо і заходилася терти ногу.

Теннер закурив сигарету.

— Можна й мені? — спитала дівчина.

Він оддав їй прикурену, прикурив собі іншу. Беручи сигарету, вона помітила його татуху.

— Це що?

— Моє ім’я.

— Чорт?

— Чорт.

— Звідки в тебе таке ім’я?

— Від старого.

Трохи покурили, відтак вона запитала:

— Чого ти поїхав у Зону?

— Бо інакше б мене не випустили.

— Звідки?

— З місця, де небо в клітинку. Я сидів.

— І тебе відпустили? Чому?

— Через оту велику болячку. Я везу сироватку.

— Ти Чорт Теннер.

— Га?

— Твоє ж прізвище Теннер, правда?

— Точно. А звідки знаєш?

— Чула про тебе. Всі думали, тебе вбито під час Великої облави.

— Помилялися.

— І як воно було?

— ХЗ. Я тоді вже смугасте носив. Тому досі й живий.

— Нащо мене підібрав?

— Бо ти чікса, і я не хотів, щоб ти при мені коні двинула.

— Ну, дякую. Поїсти щось маєш?

— Ага, отам, — він показав на холодильник. — Пригощайся.

Поки вона їла, Теннер спитав:

— Як тебе звуть?

— Корні. А повністю — Корнелія.

— Окей, Корні. Коли доїси, розкажеш мені про дорогу звідсіля і до Бостона.

Вона кивнула, дожувала й ковтнула. Тоді мовила:

— Тут ще багато банд. Тож готуйся навішати їм.

— Готовий.

— Оті твої екрани — вони ж усі напрямки показують?

— Саме так.

— Добре. Дороги звідси й далі — більш-менш. Скоро доїдемо до великого кратера, далі буде вулканчик-другий.

— Ясно.

— Інших підстав хвилюватися нема — крім «Регентів», «Дияволів», «Королів» і «Коханців». Ото наче й усе.

Теннер кивнув:

— А ті клуби великі?

— Точно не знаю, але «Королі» — найбільший. Їх кількасот.

— А твій як звався?

— «Жеребці».

— Що тепер будеш робити?

— Що скажеш.

— Окей, Корні. Я тебе висаджу, де захочеш. А якщо не захочеш виходити, гайда зі мною до міста.

— Як скажеш, Чорте. Куди ти — туди й я.

Голос її був низький, слова вимовляла повільно, а тон злегка шкрябав вушні перетинки. Джинси туго обтягували довгі ноги з дебелими стегнами. Теннер облизав губи й зосередився на екранах. Може, таки залишити її на якийсь час?

Дорога раптом помокріла. Її вкривали сотні рибин, а з небес падали ще. Згори пролунало кілька гучних залпів. На півночі зродилося сяйво-блакить.

Теннер піддав ходу, аж тут опинився посеред води. Вона падала на транспортер, затьмарювала екрани. Небо знову почорніло, над головою мовби банші заквилила.

Він поковзом пройшов різкий поворот. Увімкнув фари.

Дощ перестав, але квилля тривало. Хвилин за п’ятнадцять їзди воно стало ревом.

Дівчина придивлялася до екранів, позиркуючи на Теннера. Зрештою запитала:

— Що будеш робити?

— Обжену, якщо зможу.

— Попереду ні проблиску. Навряд чи зможеш.

— Згоден, але що залишається?

— Десь залягти.

— Як знаєш де, покажи.

— Є тут місцинка трохи попереду — міст, під який заїхати можна.

— Окей, це підійде. Маякни, коли побачиш.

Вона стягла чоботи й розтерла ноги. Він дав їй ще сигарету.

— Гей, Корні, я подумав — праворуч від тебе аптечка... Ага, вона. Там має бути якась срана мазь для обличчя, щоб опіки зняти.

Вона знайшла якийсь тюбик і втерла щось у щоку; трохи всміхнулася і поклала на місце.

— Ну як, уже легше?

— Так. Дякую.

Посипалися каменюки, блакить ширилася. Небо світлішало і пульсувало.

— Не до вподоби мені ця буря.

— Мені — жодна з них.

— Щось вони розгулялися цього тижня.

— Ага. Чула, ніби вітри вщухають, а небо чистить саме себе.

— Було б незле.

— Тоді ми б, може, побачили його, як за давніх часів — завжди блакитним, із хмарами. Знаєш, що таке хмари?

— Чув про них.

— Білі пухнаті штукенції, літають собі, й усе, інколи робляться сірі. Вони не скидають нічого, лише дощик, і то не завжди.

— Еге, знаю.

— Бачив колись їх у Лосі?

— Ні.

Пішли жовті смуги, зазміїлися чорні лінії. Каменепад лупив по даху й капоту. Знову полилася вода, здійнявся туман. Теннер мусив пригальмувати, і по машині ніби кувалди забили.

— Кінець нам, — сказала Корні.

— А чорта лисого. Ця тачка витримає і не таке... А що ото там попереду?

— Міст! — гукнула вона й подалася вперед. — Це він! Їдь уліво, униз. Там пересохле річище.

Тут стали падати блискавки. Вони полум’яніли, блимали навколо. Машина проминула підпалене дерево, а на дорозі досі валялася риба.

Наблизившись до моста, Теннер звернув уліво. Найтихішим ходом перевалив узбіччя й рушив униз слизьким багнистим схилом.

Доїхавши до сирого річища, повернув управо. Заїхав під міст, де, крім них, нікого не виявилося. Поруч лилися струмки, блискавки спалахували й далі. Небо здавалося мінливим калейдоскопом, грім бив безперестанку. По мосту над їхніми головами ніби град уперіщив.

— Ми у безпеці, — сказав він і заглушив двигун.

— А двері замкнені?

— Автоматично.

Теннер вимкнув зовнішнє світло.

— Пригостив би тебе, та є тільки кава.

— І кава згодиться.

— Окей, момент, — він сполоснув, знову наповнив та увімкнув кавоварку.

Вони сиділи й курили; буря навісніла, і Теннер сказав;

— А знаєш, аж навіть приємно забитися в нірку, як щур, коли зовні лютує таке чортовиння. Ти тільки послухай, яке там паскудство! А нам тут — до лампочки.

— Є таке, — погодилася вона. — А що ти робитимеш, як доїдеш до Бостона?

— А я там знаю... Mo’, роботу знайду, бабла нашкребу та й відкрию собі автосервіс чи мотокрамницю. І перше, і друге підійде.

— Непогано. А сам-то кататися будеш?

— Аякже. У місті ж, мабуть, пристойних клубів чортма?

— Ага, вони всі на шосе.

— Так я і думав. Mo’, свій засную.

Він торкнувся її руки, трохи стиснув.

— А от я тебе можу почастувати.

— Тобто?

Вона витягла з правої кишені куртки пластикову фляжку. Відгвинтила корок і простягнула:

— Тримай.

Лигнувши, він аж закашлявся; віддихався й віддав.

— Оце супер! Ти — жінка з несподіваним потенціалом і всяке таке. Дякую.

— Нема за що. — вона й собі ковтнула, поставила фляжку на панель.

— Закуримо?

— Момент.

Він прикурив дві сигарети, дав одну їй.

— Тримай, Корні.

— Дякую. Хочу помогти тобі доїхати.

— З якого дива?

— А що мені ще робити? Клубу мого вже нема, кататися ні з ким. А ти, як доїдеш, будеш велика людина. З великої літери. Може, й мене при собі залишиш?

— Може. А яка ти?

— О, я дуже мила. Навіть плечі тобі розминатиму, коли затерпнуть.

— От саме затерпли.

— Так я і думала. Нахиляйся.

Він схилився до неї, і вона почала робити йому масаж. Руки мала швидкі й дужі.

— А ти в цьому тямиш.

— Дякую.

Він випростався, відкинувся. Простягнув руку по фляжку, ковтнув. Передав дівчині, та пригубила.

Навколо казилися фурії, але міст надійно тримав оборону. Теннер вимкнув світло в кабіні.

— Ну, давай, — сказав Теннер, схопив її і пригорнув.

Вона не опиралася. Він намацав і розстібнув пряжку ременя. Узявся до ґудзиків. Трохи згодом опустив її сидіння.

— Залишиш мене при собі? — спитала вона.

— Звісно.

— Я помагатиму. Робитиму все, що скажеш, аби ти доїхав.

— Круто.

— Зрештою, якщо Бостону край, то і нам.

— Атож.

Далі обходилися майже без слів.

Небо собі лютувало, а тоді стало темно і тихо.

Коли Теннер прокинувся, був уже ранок, а буря давно заспокоїлася. Він злазив у кормову частину, тоді знову сів за кермо.

Корнелія не прокинулася, навіть коли він пустив двигун і рушив угору зарослим схилом.

Небо знову було світлим, а по всій дорозі валялося каміння. Теннер рухався звивистим шосе, узявши курс на бліде сонце, і трохи згодом Корнелія потяглася.

— Ух-м, — озвалася вона, і Теннер погодився. Сказав їй:

— Плечі вже краще.

— То й добре!

Теннер заїхав на пагорб і скинув швидкість, а день потьмянів, і посеред небес диявольською магістраллю пролягла здоровецька чорна смуга.

У лісистій долині їх застав дощ. Дівчина саме вернулася із корми транспортера і лаштувала снідати, коли Теннер помітив на горизонті ту цяточку, увімкнув «телескопи» й дав газу, намагаючись утекти від побаченого.

Корнелія глянула теж.

За ними гналися мотоцикли, ще мотоцикли і ще мотоцикли.

— Це твої? — спитав Теннер.

— Та ні. Моїх ти вчора перемочив.

— Хріново, — сказав Теннер, утопивши педаль і мріючи про бурю.

Вони проскреготіли поворотом і видерлися на черговий пагорб.

Погоня наздоганяла. Він перемкнув сканери з телескопічного режиму назад у звичайний, але вже й так міг оцінити кількість дедалі ближчих бандитів.

— Мабуть, «Королі», — припустила вона. — Це тут найбільший клуб.

— Хріново.

— Для них чи для нас?

— Для всіх.

Вона усміхнулася:

— Хотіла б я бачити, як ти викрутишся.

— Здається, ти скоро побачиш. Вони женуть, мов скажені.

Дощ меншав, але тумани густішали. Проте Теннер усе одно бачив чужі фари десь за пів кілометра позаду, своїх же не вмикав. Прикинув, що їх цього зимного темного ранку переслідує сотня чи й півтори; запитав:

— Далеко ще Бостон?

— Миль дев’яносто.

— Хріново, що вони здоганяють, а не їдуть у лоб, — поскаржився він, готуючи вогнемети й викликаючи на екран заднього огляду перехрестя прицілів.

— Що це? — спитала вона.

— Це — хрест. Я, шановна, їх розіпну.

Вона, усміхнувшись, стиснула йому руку:

— Чимось допомогти? Ненавиджу цих гівноїдів.

— Скоро поможеш. Поможеш, будь певна, — він простягнув руку на заднє сидіння, узяв шість гранат і почепив на свій чорний широкий пояс. За пояс засунув отой великокаліберний пістолет. Гвинтівку дав дівчині:

— Тримай-но міцніше. Стріляти умієш?

— Так, — відказала вона.

— Це добре.

Він далі стежив за танцем вогнів на екрані.

— Коли вже та чортова буря? — буркнув, побачивши: вогники близько, а в тумані видно вже обриси.

Коли їм лишалося метрів зо тридцять, він вистрілив першу гранату. Граната зробила дугу в сірому повітрі, й за п’ять секунд ззаду блиснуло, гримнуло.

Ті найближчі вогні нікуди не ділися, тож він удався до кулеметів, поводжаючи перехрестями. Великокаліберні заїки загорлали свій речитатив, а Теннер ще й другу гранату додав. Коли та зблиснула, він уже брався на наступний пагорб.

— Спинив їх?

— Хіба тимчасово. Досі бачу вогні, але далі.

За п’ять хвилин вони вибралися на вершину, де тумани розвіялись і завиднілося темне небо. Звідти — знов униз; праворуч постала стіна з каміння, землі й лупака. Спускаючись, Теннер замислено глянув туди.

Виїхавши на горизонтальну ділянку і вирішивши, що це уже низ, він перемкнув фари на повну яскравість і пошукав якнайширшого місця.

Ззаду вигулькнули ряди вогнів, що спускалися.

Знайшовши місце, де дорога була досить широка, він розвернувся передом до тієї кошлатої кручі. Тепер вона була з лівого боку дороги, а погоня сунула просто на нього.

Підняв ракетниці — перший пуск, підняв іще на п’ять градусів — другий, ще на п’ять — третій. Знизив назад на п’ятнадцять, пустив ще ракету.

Побачив яскраві спалахи у тумані, почув, як на дорогу валить каміння, відчув вібрацію зсуву. Здавши назад, розвернувся правіше й пустив туди ще дві ракети. Туман змішався з пилом, вібрація тривала.

Теннер розвернувся й узяв попередній курс.

— Оце їх, може, затримає, — сказав він; прикурив дві сигарети, одну дав дівчині.

За п’ять хвилин вони знов вибралися на узвишшя, де на них налетіли вітри, розігнавши туман, — а далеко позаду досі світилися вогні.

Долаючи схил, Теннер помітив, що гейгер зашкалює. Роззирнувся, побачив далеко попереду кратер.

— Ото він, — почулося від дівчини. — Тут треба з’їхати із дороги. Бери вправо, там і об’їдеш, коли порівняєшся.

— Буде зроблене.

Ззаду долинули постріли — перші ворожі СЬОГОДНІ; він, хоч і навів перехрестя, чекав. Було надто далеко.

— Їх десь удвічі поменшало, — сказала вона, дивлячись на екран. — Це як мінімум. Та хлопці вони круті.

— Бачу вже, — він, орючи поле туманів, перевірив запас гранат і побачив: їх обмаль.

Коли транспортер затрусило на розтрісканому бетоні, Теннер з’їхав управо. Фонило вже неабияк. Кратер був кілометром лівіше.

Вогні ззаду розосередилися, пояскравішали. Теннер прицілився в найсвітліший і дав чергу. Вогонь згас.

— Мінус один, — сказав, женучи спеченою рівниною.

Задощило сильніше, а Теннер, помітивши інший вогонь, дав чергу і в нього. Той також погас. Але тепер почулися постріли збоку.

Він увімкнув кулемети праворуч, і на екран вистрибнули перехрестя. Звідти їм навперейми мчали троє — він їх скосив. Ззаду стріляли теж, однак Теннер на те не зважав: зосередився на підступній дорозі.

— Я налічила двадцять сім, — повідомила Корнелія.

Він пробирався кам’янистим полем. Закурив чергову сигарету.

Хвилин через п’ять ті напали вже з двох боків. Доти він не хотів марнувати боєприпасів на непевні цілі, тож не огризався. Але тепер дісталося кожному вогникові у полі зору, після чого Теннер утопив педаль газу й помчав, лавіруючи серед скель.

— Мінус п’ять, — повідомила Корні, але він прислухався до стрілянини.

Стрельнув із заднього гранатомета, хотів повторити, але спуск тільки клацнув. Запустив по гранаті наліво й направо.

— Якщо наблизяться, дам прикурити, — пообіцяв він, їдучи далі навколо кратера.

Стріляв тепер тільки в конкретні цілі, коли знав напевно, що вони на прицільній відстані. Звалив іще двох, перш ніж виїхав до розбитого полотна.

— Тримайся паралельно, — порадила Корні. — Тут ґрунтівка. А там ти ще з милю ніяк не проїдеш.

Кулі відскакували від броні, а він потроху відстрілювався. Мчав лісосмугою: дерева покручені, як завжди біля кратерів, на гілляках — вимпели туманців. Чув торохтіння дедалі сильнішої зливи.

Коли знову виїхав на дорогу, глянув на вогники ззаду і запитав:

— Скільки тепер?

— Зо двадцять. Як наші справи?

— Хвилюють мене хіба шини. Вони витривалі, але їх таки можна пробити. І ще: сліпа куля може і нас «осліпити». Решти вони не прострелять. Навіть як спинять, хай-но спробують видлубати.

Байкери знову наздоганяли; заблискали спалахи, долинали звуки пострілів.

— Тримайся! — він дав по гальмах, і машина ковзнула вологим покривом.

Вогні миттю пояскравішали, й Теннер пустив заднє полум’я. Тих, що вже встигли проїхати далі, він обсмалив вогнеметами на бортах.

Тоді прибрав ногу з гальма й газонув, навіть не глянувши на заподіяну шкоду.

Вони рвонули вперед, і Теннер почув, як Корні регоче.

— Боже! Ти їх нагнув, Чорте! Цілісінький сраний клуб!

— Ні хріна це не смішно, — буркнув той. — Вогні бачиш?

Вона придивилася:

— Ні! — але потім докинула: — Три, — тоді: — Сім... — і нарешті: — Тринадцять.

— Бля, — сказав Теннер.

Радіація впала, серед реву згори щось забахкало. Десь пів хвилини разом із дощем сипало трохи жорстви.

— Майже по нулях, — повідомив він.

— Що по нулях?

— Та все — талан, пальне, набої. Може, ліпше б я тебе залишив, де ото підібрав.

— Ні, — заперечила вона. — Разом — і до кінця.

— Тоді в тебе не всі дома. Це мене просто ще не поранили. Поранять — мо’, іншої заспіваєш.

— Може. Почекай — послухаєш мої співи.

Він простягнув руку, помацав її за стегно.

— Окей, Корні. Ти досі трималась як треба. Міцніше держи оту залізяку, і ми ще побачимо.

Він потягся по нову сигарету, виявив, що пачка порожня, лайнувся. Кивнув на бардачок, вона дістала звідти повну. Розірвала, прикурила.

— Дякую.

— Чому вони не наближаються?

— Може, просто сидітимуть на хвості. Я не знаю.

Тим часом тумани стали розвіюватися. Поки Теннер курив, видимість дуже поліпшала. Він міг роздивитися темні постаті, що пригнулися до байків і гналися, гнались, — а більше й нічого.

— Якщо просто хочуть компанію скласти, я і не проти. Нехай їдуть.

Але після перерви стрільба відновилась, і Теннер почув, як луснула шина. Скинув швидкість, але не спинявся. Ретельно прицілився, дав чергу. Кількоро впало.

Ззаду ще постріляли. Луснула ще одна шина. Теннер дав по гальмах і поковзом розвернувся. Опинившись лицем до ворога, вистрілив якорі, щоб не знесло віддачею, й пустив ракети, одну по одній, паралельно дорозі. Байкери розпорошились, хотіли заїхати з флангів, а він обстріляв їх із кулеметів. Відкрив вогонь наліво. Тоді направо.

Праворуч не стало набоїв, він перемкнувся знову наліво. Вистрілив решту гранат.

У нього вже майже ніхто не стріляв, крім п’ятьох — трьох зліва, двох справа, що ховалися в лісосмузі обабіч дороги. Ззаду валялися мотоцикли і трупи, деякі досі диміли. Покрив дороги багато де був подзюбаний і потрісканий.

Він розвернувся й рушив, уже на шести колесах.

— Набої скінчилися, Корні.

— Але й перебили ми ого-го...

— Еге ж.

Від’їхавши трохи, побачив, як на дорозі з’явилося п’ятеро байкерів. Вони трималися добре позаду, але їхали вслід.

Теннер намагався з ними зв’язатися, та відповіді не було. Загальмував, зупинився — й ті зробили те саме, тримаючись далі позаду.

— Ну, вони хоча б нас бояться. Гадають, ми досі із зубами.

— А так і є, — сказала дівчина.

— Ага, але не з такими, як вони думають.

— Ще краще.

— Як добре, що я тебе стрів. Оптимістка мені не завадить. Склянка півповна, атож?

Вона кивнула; він увімкнув передачу і рушив.

Мотоцикли теж рушили, тримаючись на відстані. Теннер стежив за ними, кленучи на ходу.

Трохи згодом погоня знову наблизилася. Теннер із ревом летів уже хвилин тридцять, а ті п’ятеро впертих усе наганяли.

Коли підібралися досить близько, відкрили вогонь, поклавши гвинтівки на керма.

Теннер почув унизу рикошети, й тут луснула третя шина.

Він знову спинився — і байкери теж, тримаючись трохи далі, ніж міг досягти вогнемет. Він вилаявся і знову потяг уперед. Машина хиталася на ходу, кренилася на лівий бік. Праворуч стояв пікап, розбитий об дерево; в кабіні зігнувся скелет водія, шибки були всі потрощені, шини хтось познімав. Пів сонця повзло небесами на дев’ять годин; перед машиною клуб омилися туманні примари, у небі звивалася темна стрічка, і з неї посипав дощ упереміш із порохом, камінцями, шматками металу.

— Добре! — сказав Теннер, почувши дзенькіт. — Але треба багато сильніше, — і бажання збулося: земля затремтіла, а на півночі заблищала блакить. Серед реву загуркотіло, на землі ж, мовби відгук, загупало — з правого боку з’являлися купи уламків.

— А наступним хай наших друзів накриє, — побажав Теннер.

Побачив: праворуч попереду жевріє щось помаранчеве. Власне, вже кілька хвилин, але він лише зараз утямив.

— Вулкан, — пояснила вона, коли він показав у той бік. — Це значить, нам залишилося миль шістдесят-сімдесят.

Чи ті ще стріляли, він сказати й не міг. Звуків, що линули згори й лунали навколо, цілком вистачало, щоб заглушити будь-яку стрілянину, а рикошет годі було розчути за торохтінням жорстви по машині. Та п’ять фар іззаду не відставали.

— Чому вони не відчепляться? — спитав Чорт. — Їх незле тріпає.

— Та вони звикли. І крові жадають, а це усе змінює.

Теннер зняв із дверей дев’ятиміліметровий «магнум» і дав їй:

— Це теж тримай міцніше, — тоді знайшов у другому бардачкові коробку набоїв: — А оце кинь у кишеню, — набої ж сорок п’ятого калібру поклав у власну косуху. Поправив гранати на поясі.

Тут із тих п’яти фар раптом стало чотири, і вони сповільнилися, поменшали.

— Сподіваюсь, розбився, — сказав Теннер.

Вони побачили гору — зубчастоверхий конус, що кривавив огнем небеса. З’їхали із дороги й забрали далеко уліво добре помітним путівцем. Хвилин двадцять об’їздили ту гору, а доки об’їхали, Теннер знову побачив погоню — чотири фари позаду, все ближче. Вернувшись на дорогу, погнав уперед труською поверхнею. Небесами блукали жовті вогні, а навколо важко гупали в землю безформні об’єкти, деякі в поперечнику з метр. Машину хльостали вітри, вона кренилася на ходу, стрілка спідометра ледь сягала сорока миль. Із радіо чулися лиш завади.

Пройшовши крутий поворот, Теннер загальмував і вимкнув вогні, висмикнув із гранати чеку, поклав руку на двері.

Коли на екрані з’явилися фари, він розчахнув двері, вистрибнув і пожбурив гранату назад, в абразивну зливу.

Перш ніж почувся вибух, а на екрані блимнув спалах, він уже повернувся в кабіну і вмикав передачу.

Машина рушила, й Корні заледве не істерично зареготала.

— Ти завалив їх! Усіх завалив! — гукала вона.

Теннер ковтнув з її фляжки, а рештки брунатної рідини дівчина допила сама. Він прикурив дві сигарети.

Дорога далі була потріскана, вибоїста, слизька. Вони вибралися на горб і спустилися з другого боку. Тумани в низині густішали.

Попереду з’явилися фари, й він наготував вогнемет. Та до сутички не дійшло — вони розминулися з вантажівкою. Протягом пів години зустріли ще дві.

Знову заблискало, повалило каміння з кулак. Теннер з’їхав із дороги сховатися в гаю високих дерев. Небо цілком почорніло, сяйна блакить — і та зникла.

Чекали вони три години, але буря не вщухла. По черзі погасли чотири екрани, а п’ятий показував лиш чорноту під машиною. Останнє, що бачив Теннер позаду, — велике розчахнуте дерево з хиткою гіллякою, що надламалася і могла ось-ось відпасти. По капоту жахливо гупнуло кілька разів, щоразу струшуючи транспортер. Дах глибоко продавило у трьох місцях Світло пригасло, знову пояскравіло. По радіо вже й завад не було.

— Злазь, приїхали, — сказав він.

— Угу.

— Ще далеко?

— Миль п’ятдесят.

— Досі маємо шанс — якщо пережити оце.

— Що за шанс?

Вони опустили сидіння, курили й чекали; світло невдовзі погасло.

Буря тривала весь день, не скінчилася і вночі. Вони подрімали в побитому кузові, й він їх оберігав. Коли негода вляглася. Теннер визирнув у відхилені двері й назад зачинився.

— Чекаймо до ранку.

Вона взяла руку з написом «Чорт», і вони знову заснули.

Генрі Соумз, доктор медичних наук, знав, що він програє. Про це повсякчас нагадував подзвін. Він накрив хлопця й кивнув сестрі Ейкерс, усій у білому:

— Помер, звісна річ. Хай надрукують, щоб я підписав.

Вона кивнула й уточнила:

— Кремація?

— Так.

Він перейшов до дівчини на сусідньому ліжку. Покликав:

— Евві!

— Що? — десь іздалеку...

— Як почуваєшся?

— Можна попити?

— Авжеж. Секунду.

Доктор налив їй склянку, допоміг підвестися й підніс воду до губ. Певна річ, що скоро і сам він заразиться. Як же ж інакше. Забагато контактів.

— Де Фред? — напившись, спитала вона.

— Спить.

Вона заплющила очі, оточені кільцями поту, а він допоміг їй знову лягти і рушив до наступного пацієнта.

— Скільки їй залишилося? — спитала сестра Ейкерс, вся у білому.

— День, два.

— То якщо сироватку привезуть, шанс є?

— Так. Якщо привезуть.

— Ви у це не вірите?

— Ні. Далеко, занадто далеко. Це нереально.

— А я вірю.

— То свічку постав! — і поквапом: — Вибач, Карен. Я не хотів. Просто втомився.

— Знаю. Дві ночі ж не спали?

— Недавно я придрімнув.

— Годинка нічого не дасть, коли втома аж така сильна.

— Правду кажеш. Але все одно вибач.

— Шанс є, — заявила вона. — Ви, може, й не вірите, але брат мій — шофер. Він гадає, що Зону можна проїхати.

— Туди і назад? Вчасно? Та ні. Так не щастить і найліпшим з-поміж водіїв. І хтозна, чи є ще та сироватка взагалі? Думаю, нам кінець.

— Можливо.

Він ляснув себе по стегні записником.

— Нащо дурно гадати? Я б оцю дівчину врятував, і то легко. Дай-но мені лишень сироватки, і я враз візьмуся лікувати. Інакше ж ми просто статисти.

— Я знаю. Та її привезуть.

— Надія вмирає останньою.

Він поміряв комусь пульс.

— У нормі.

Вони рушили коридором, і вона торкнулася його руки.

— Не гризіть себе, — сказала вона, вся у білім.

— Та воно саме. Ніхто не винен, але нічого й не вдієш.

— Кабінет сто тридцять шість вільний, — сказала вона.

Він на мить знерухомів, а потім кивнув головою.

Сестра мала слушність, і, лежачи з нею, лікар міркував про Зону — як воно там? — але думок не висловлював.

— Скоро, — заспокоювала вона. — Скоро. Не хвилюйся.

Він погладив їй плече.

— Пам’ятаєш Три дні?

— Ні.

— А я пам’ятаю. Ми висадилися на Місяці, Марсі й Титані. Ми підкорили простір. Ми втратили час. Була в нас ООН. І що сталося? Сталися три срані дні — і все пішло шкереберть. Я пам’ятаю, як прилетіли ракети, Карен. Пам’ятаю, як слухав радіо, аж доки воно змовкло. Ракет понакидали всюди. Нью-Йорк тепер — вогнище радіації. Як і більшість великих міст. Пережили те хіба острови: Кариби й Гаваї, Японія. Грецький архіпелаг... Вони-бо ще довго щось транслювали, коли інші вже оніміли. Може, в Японії і на Середземному морі досі є люди. Хтозна... На Карибах — напевно. Але я оті дні пам’ятаю. Жахливо схожа на цю приреченість. Утім, недавно мені вже здалося, що ми таки виживемо. Цікаво, чи люди на Марсі не вимерли? А на Титані? Вони колись вернуться? Навряд чи зможуть. Гадаю, Карен, що ми уже мертві. Гадаю, пора всім нам руки згорнути і визнати це. Якщо ми й досі чогось не просрали, то не тому, що не спробували. Навіть як небо колись і очиститься, чи залишиться хтось, щоб дізнатися це? Хіба десь на острові — чи на Західному узбережжі. Та сумніваюсь. Якщо ми і виживемо, то потвор ще побільшає. Господи, людина може вже не людиною стати!

— Виживемо, — запевнила вона. — Просрати щось ми майстри. Але нас багато. Хтось та й зостанеться.

— Будемо сподіватися.

— Послухай-но дзвони. Кожен з них означає смерть. Але вони дзвонили й на свята, означаючи життя. Хтось прийде, і він подолає Зону. А якщо й ні, помремо ми не всі. Три дні були жахом, я знаю. Я чула про них. Але це ще не привід впадати у відчай.

— Воно саме. Почуваюся... переможеним.

Тоді вона доторкнулася до нього, сказавши:

— Ти робиш усе, що можеш. Лишається тільки змінити ставлення. Трьох днів я не пам’ятаю, але й вони нас не вбили. Не забувай. Ми досі живі, попри все.

Він поцілував її, а в кабінеті навколо було темно та гігієнічно.

— От яких людей нам треба!

Вона ж похитала головою.

— Я просто сестра. Поспи-но. Обхід я закінчу. А ти відпочинь. Може, вже завтра...

— Ага. Може, вже завтра. Не вірю, та дякую.

Почувши трохи по тому, що він таки спить, вона підвелася. Вийшла із кабінету 136, вся у білому, і закінчила обхід замість лікаря.

Дзвони знай струшували повітря, бо поруч було аж три церкви, але вона таки завершила обхід — міряла пульс і температуру, наливала води, усміхалась. Хоча Трьох днів і не пам’ятала, та все ж розуміла, що й досі у них живе, — розуміла щоразу, заходячи до чергової палати.

Проте вона усміхалася — це ж бо остання зброя людини... Мабуть.

Уранці Теннер, угрузаючи в бруд і переступаючи навалене гілля, каміння й мертву рибу, пробрався до кормового відсіку, відчинив його і позвільняв мотоцикли від кріплень. Заправив їх, перевірив, викотив пандусом.

Залізши у глиб кабіни, зняв заднє сидіння. У схованці там була чимала алюмінієва скриня — його вантаж. Накривку міцно тримали болти. Він узяв скриню і виніс до свого мотоцикла.

— Оце воно?

Він кивнув і поставив скриню на землю.

— Навіть не знаю, що це за сховище — мо’, холодильник. Але важить воно не аж стільки, щоб я не міг його везти на багажнику. У крайньому правому бардачку стропи. Тягни їх сюди й поможи, а із середнього бардачка помилування прихопи. У великому картонному конверті.

Вона вернулася з тим усім, помогла прикріпити контейнер до багажника на мотоциклі.

Зайві стропи він намотав собі на ліву руку, і вони рушили на дорогу, а байки вели за кермо.

— Потихеньку, помаленьку, — сказав Теннер, закинув гвинтівку за праве плече, надів рукавички й завів мотоцикл.

Вона завела свій, і вони пліч-о-пліч рушили по шосе.

Проїхавши з годинку, зустріли дві машини, що прямували на захід. На задніх сидіннях в обох були діти — попритуляли личка до скла і витріщалися на їхню пару. Водій другого автомобіля їхав без піджака, під пахвою мав чорну кобуру.

Небо було рожеве, на ньому — три чорні смуги, на вигляд варті тривоги. Сонце сріблясте, з рожевим відтінком, та й бліде, але Теннеру все ж довелося захиститися окулярами.

Вантаж клопоту не завдавав, і Теннер пригнувся у бік світанку, думаючи про Бостон. Підніжжя кожного пагорба було злегка затуманене, повітря — прохолодне й вологе. Зустрілося ще авто. Стан покриву дороги кращав.

Перший постріл перекрив гуркіт їхніх моторів приблизно опівдні. Спершу здалося, що то стрельнув глушник, але звук повторився — і Корні скрикнула, збочила із дороги й урізалася в камінь.

Теннер, гальмуючи, з’їхав на ліве узбіччя, ухилився від наступних двох пострілів; притулив байк до дерева, сам заліг. Куля вдарила у землю поруч із головою, й він засік, звідкіля прилетіло. Заповз у канаву, зняв праву рукавичку. Бачив, що дівчина його лежить, де упала, а на грудях у неї — кров. Вона не ворушилася.

Здійнявши гвинтівку, він вистрілив.

Стрельнули й у відповідь, тож він пересунувся лівіше.

Стріляли з пагорба, десь метрів за шістдесят; він ніби й цівку рушниці розгледів.

Прицілившись, пустив туди кулю.

Стрельнули у відповідь, і він черв’яком поліз далі уліво. Проповз метрів п’ять, доки дістався купи уламків, за якою укрився. Висмикнув там чеку, підвівся й метнув гранату.

Одразу кинувся на землю, бо пролунав черговий постріл; узяв ще одну гранату.

Ревнуло, гупнуло, яскравісінько блиснуло; його осипало сміттям, а він зірвався на рівні й кинув другу гранату, цього разу примірившись ліпше.

Після другого вибуху кинувся уперед із гвинтівкою напоготові, але зброя не придалася.

Він знайшов лише кілька шматочків стрільця, а від рушниці й того не зосталося.

Повернувся до Корнелії.

Та не дихала, серце не билося, й він розумів, що це значить.

Відніс її у рівчак, де ото був заліг, поглибив його голіруч.

Опустив туди тіло, присипав землею. Підвів її мотоцикл, спер на підніжку, встановив на могилі. Кинджалом видряпав на крилі: «Її звали Корнелія. Скільки років, звідки родом і як на прізвище, мені невідомо, але вона була дівчина Чорта Теннера, і я кохаю її». Повернувся до власного байка, завів і поїхав. До Бостона залишалося кілометрів зо п’ятдесят.

* * *

Сцена без сюжету і персонажів. Візьміть її в рамку, якщо вам завгодно, й назвіть як завгодно — якщо вам завгодно: «Хаос», «Твориво», «Кошмар періодичної таблиці» або «___________» [впишіть свій варіант].

Вигляд у неї такий: тисячі стовпів, мов оті, що їх бачив шляхетний Мермоз-авіатор[8], першим перетинаючи Південну Атлантику на гідроплані, долаючи горезвісну зону між тропіками; гігантських стовпів, що в них гримлять здиблений океан і суходіл, хвостів ураганів, які, за словами Сент-Екзюпері, ніби стіну будують... похитуються внизу, вгорі ширяться, стаючи по-архітектурному нерухомими, підпираючи склепіння могутніх вітрів, що безугавно кружляють планетою, годуючи ті вітри врожаями з вод і земель; різкі, різьблені, окреслені, подеколи зачорнювані блискавками, які спершу блимають, відтак пульсують, — немов вітрячки, або павуки із завеликою кількістю ніг, або китайська грамота — символи, котрі в’ються, женуться, самі себе переписують згубним червоним, гойним жовтим, холодним синім, сліпучим білим, епізодичним зеленим та містичним фіолетовим відповідно до змін середовища, крізь яке вони рухаються, а ви тим часом і оком змигнути не встигнете, якщо вам трапиться бачити, — а крий вас від цього Боже! — як небо втягує в себе землю і воду, розділені від початку світу, робить із них плазму, зіщипує їх у річки, що тьмаво мчать крізь поцяткований небесний ландшафт, розпорошує їх у хмари-галактики, не дає їм спокою від заходу до світанку й далі у ніч, топить у їхніх глибинах зорі, гасить місяць або фарбує його на власний розсуд, придушує чи забарвлює сонце, чорнить склепіння світу або розмальовує його, як ту писанку, рухаючись високо-високо або трохи нижче, соваючись — завше соваючись! — і жонглюючи мільярдами часток твердої матерії, рідин і газів на орбітах, що їх тільки такі вітри здатні довго тримати, подеколи розбиваючись або бувши розбитими об гори, високі дерева чи хмарочоси, інколи череватіючи, щоб спустошити навіть низини, укрити їх ламанню, пофарбувати в колір руїни, угноєної ріллі, скидаючи також дощі — з каміння, дерева, морського й земного труп’я, цегли, металу, піску, вогню, тканин, скла, коралів, а інколи — і води, вишколюючи землю й моря, що вони, очевидно, задовго зловживали горішнім терпінням, породивши тих, хто не шанував пактів між основними стихіями, хто закоптив небеса мільйонами забрудників і страхом, сповнивши посудину понад повітрям радіоактивністю п’ятисот передчасно здетонованих боєголовок, абортованих радіаційним фоном, що вже здійнявся до рівня, де їх рознесло спонтанною ланцюговою реакцією, порушивши небесну тоді-ще-блакить упродовж тих трьох днів, коли зламано пакти, і то так, що в небесній тоді-ще-висонині хмари були розірвані й рознесені, перш ніж небо встигло здійняти лемент, оскаржуючи цю останню, занадто вже фамільярну фамільярність, — тож, може, небо кричить: «Гвалтують!», «Рятуйте!» — або навіть: «Боже!», а сам факт його крику може містити надію і обіцянку, що море, земля і повітря колись таки й очистяться, однак може того й не містити, бо це так само може бути і квилля банші, що провіщає близьку погубу, вириваючись із того круглого горла, котре лигає та вивергає; а соваючись туди-сюди, воно, може, усмоктує й полум’я з вогнищ, де впали кобальтові бомби, але, звісна річ, це не точно; бо ж оті вогнища з їхніми власними пульсами смерті, якщо чомусь і належать, то землі, й не сміють вони зазіхати на низьконавислі небеса або спонукати ті до ще більших рухів; але задумайтеся-но на мить про небесні стовпи, тисячу і ще багато, які накидають передчуття, що світ — то є місце, куди людині вхід заборонений: їх, котрі ото стовбичать, годуючи кругобіжні вітри, можуть колись навіть обожествити — якщо вони ще будуть і ще буде кому їх обожествляти, — бо ж вони здіймаються, мов ті янголи, з пороху землі чи зеленого бруку моря, поводять нелюдськими плечима і злітають туди, куди людям не вільно, а відтак, мовби єдність святих[9], поєднують горішнє з долішнім, призводячи до переносу сутності, після чого ринуть у спокій, за- або розкручуючись, наче ті спіралі при голярнях або пружини; а з усього, що небо бере й віддає, — певна річ, вже у зміненій формі, — ніщо серця не крає дужче, аніж життя, якщо вам трапиться бачити, — а крий вас від цього Боже! — як яскравість стає пітьмою, небо — землею (а раніше ж там були тільки сонце, блакить і хмари — перисті й купчасті), як місто, будинок, собака, людина возносяться на небеса, преображаються і вертаються покиддю і соломою, брудотою примітивного слизу, що слиною крапає з давно уже не блакитних губів, — може, щоби знову почати з нерухомої одноклітинності, та навряд, бо ж дороги вітрів — то не дороги людини або життя; ні, вони (як, мабуть, завважив шляхетний Мермоз того дня — тої ночі), хоч і близькі, а далекі.

От саме це — більше, ніж будь-що у всьому світі — заслуговує на увагу.

Сцена, просто сцена собі — без сюжету, без персонажів.

Через оцю близькість і цю далекість.

Візьміть її в рамку, якщо вам завгодно, й назвіть як завгодно — якщо вам завгодно.

Але вітри волатимуть сімома голосами судного дня — якщо вам трапиться чути, а крий вас від цього Боже! — і жодна назва тут підхожою не видається.

Він їхав собі, а за якийсь нас почув звук іншого мотоцикла. «Гарлі» вилетів на дорогу з ґрунтівки ліворуч, й утікати Теннер не міг — вантаж заважав розігнатися. Тож мусив дозволити сісти собі на хвіст.

Трохи згодом той байкер — високий, худий і вогнебородий — нагнав Теннера зліва. Всміхнувся, звів праву руку, опустив її, ще й головою мотнув.

Теннер загальмував і спинився. Рудий бородань став зовсім поруч і запитав:

— Куди, чуваче?

— До Бостона.

— А в скрині що?

— Типу, хімія.

— Яка? — брови вигнулися, на вуста повернулась усмішка.

— Ліки їм від чуми.

— Тю... Я думав, інша.

— Вибач.

Байкер тримав у правій руці пістолет.

— Злазь, — наказав він.

Теннер послухався, а той звів ліву руку, і з кущів при дорозі виліз іще один.

— Відкоти його байк ярдів на двісті вперед і постав посередині. Тоді вертайся на місце, — звелів рудий.

— Що за хрінь? — спитав Теннер.

Той запитання проігнорував. Натомість запитав його:

— Ти хто?

— Моє ім’я Чорт. Чорт Теннер.

— Йди к чорту.

Теннер знизав плечима.

— Ти не Чорт Теннер.

Теннер стягнув праву рукавичку, виставив кулака.

— Ось ім’я.

— Не вірю, — сказав чоловік, роздивившись тату.

Чорт знизав плечима:

— Твоє діло, цивіле.

— Ану цить! — той знову здійняв ліву руку. Тим часом його помічник уже поставив мотоцикл на дорозі, а сам знову сховався у лісосмузі праворуч.

У відповідь на цей жест у кущах заворушилося.

З’явилися байкери; мотоцикли вели за кермо; стали рядами обабіч — по двадцять чи й тридцять із кожного боку дороги.

— Ну, ось, — мовив чоловік. — До речі, я — Братело.

— Радий знайомству.

— Знаєш, шановний, що тебе чекає?

— Здогадуюся.

— Ти підеш до свого байка і спробуєш його забрати.

Теннер усміхнувся:

— А це важко буде?

— Та ні, зовсім. Просто йди собі. Однак спершу віддай-но рушницю.

Братело знову звів руку — мотори один за одним ожили.

— Ну, — звелів він, — пішов!

— Чуваче, ти мене за недоумка маєш?

— Ні. Йди давай. І рушницю...

Теннер скинув гвинтівку з плеча й накреслив довшу дугу, ніж мав би. Кольбою вдарив Братела під руду бороду й відчув кулю у власному боці. Пустив зброю, потягнувся по гранату й пожбурив її серед лівого ряду, висмикнувши чеку. Вона ще й не вибухнула, як він висмикнув другу чеку, кинув гранату й праворуч. Однак байкери вже зрушили на нього.

Упав на гвинтівку, приготувався стріляти лежачи. Поки він лаштувався, пролунав перший вибух. До другого він уже відкрив вогонь.

Звалив трьох, звівся на ноги і став перебігати, стріляючи від стегна.

Укрився за Брателиним мотоциклом, що лежав на землі, відстрілювався звідти. Братело теж лежав. Коли скінчилися набої, перезаряджати було вже ніколи. Теннер стрельнув ще чотири рази зі свого «сорок п’ятого», а тоді його збив з ніг ланцюг.

Очуняв Теннер під рев двигунів. Вони кружляли навколо. Щойно підвівся, його збила ручка керма.

Круг нього їздило два байки, а на дорозі валялося багато трупів.

Він знову спробував звестись, але був звалений з ніг.

Одним із байкерів був Братело, другого Теннер досі не бачив.

Поповз направо, відчув біль у пучках, коли їх переїхали шини.

Та він запримітив камінь і тільки чекав, доки байкер наблизиться. Тоді таки зірвався на ноги і кинувся на мотоцикліста, який проминав, а підібраний камінь піднявся та опустився — лише раз — у правиці. В момент сутички Теннера знесло й самого, а падаючи, він відчув удар другого байка.

У боці аж страх заболіло, тіло здалося переламаним, але все ж він простягнув у мить зіткнення руку й ухопив мотоцикл за підніжку; його поволокло.

Не проволочений і трьох метрів, Теннер вихопив із халяви «есесівця». Штрикнув знизу вгору, відчувши, як протикає тоненький метал. Відтак розтиснув пальці та гепнувся — і занюхав бензин. Пірнувши в кишеню, рука вийняла «зіппо».

Він-бо пробив Брателові бак, і вміст тепер струменів на дорогу. Метрів за десять попереду Братело якраз розвертався.

Теннер тримав запальничку, запальничку з рельєфним емалевим черепом поверх розгорнутих крил. Крутнув коліща, стрибнули іскри, за ними — і полум’я. Жбурнув у струмок бензину, і вогонь погнав уперед, лишаючи палахтючий слід на бетоні.

Братело вже розвернувся і сунув на нього, аж тут роздивився, що сталося. Вирячив очі, усмішка щезла з рудої облямівки.

Спробував зістрибнути — запізно.

Уражений вибухом бензобака, Братело звалився з уламком металу в голові й іншими там і сям.

Полум’я обдало й Теннера, і він кволо збивав його руками.

Підвівши голову над вогняним побоїщем, не втримав її. Був закривавлений, геть слабкий та знесилений. Побачив свій мотоцикл, що стояв собі на дорозі цілісінький.

Поповз уперед до нього.

Коли доліз, перекинувся через сідло й лежав так хвилин десять. Двічі виблював, а болі зійшли на сталу пульсацію.

Десь за годину він сів-таки верхи й завів мотор.

І кілометра не проїхав, як йому забило памороки, як його зморило.

Він з’їхав на узбіччя і сховав байк, як тільки зміг. Тоді влігся просто на землю й заснув.

У театрі[10] «Страждання» на кону Маячні посеред освітленого блискавицями ландшафту Ночі та Сну розігруються на підмостках спогади про те, чого ніколи не було, складені з того, що таки було, і з того, чого не траплялося, з того, що є, і з того, чого бути не може, сповнені скороминущими або непозбувними пристрастями, асексуальні або сексапільні, ґрунтовні або абсурдні, мало коли пригадувані, зрідка зв’язні, красиві, бридкі або посередні у переживанні, переважно безглузді в обміркуванні, навдивовижу тужні або щасні, по-барвистому темні або по-темному світлі, — оце і все, що про них можна сказати, хіба ще таке: іскра, що їх запалює, теж невідома.

Чоловік у чорному простує розбитим шляхом під тьмаво розжеврілим небом.

«Я — панотець Голлод, священник із Олбані, — ніби намагається він сказати, — верстаю путь свою прочанську до Бостонського собору, йду в Бостон молитися за спасіння людини. Через гори, крізь Зону, повз шумливий потік, мимо вогненної гори й по хитких мостах важко розлунює моя ступа. У цьому придорожньому лісі, отам я чекатиму на світанок, отам, де роси рясніють».

Лунає звук, ніби як сталий гуркіт двигуна, але гучність його ні меншає, ні зростає. Затим до нього додається і звук, ніби хтось що п’ять секунд б’є по кузову каменем. Звучить і звучить.

До лісу наближається ще один, увесь у сірому, а на виду в нього червона маска з концентричними кругами навколо очниць, тонкою рискою замість рота, запалими щоками і трьома темними шевронами посеред чола.

«Бажаю говорити з тобою, священнику!» — нібито каже він, підходячи до того першого.

«Що бажаєш сказати?»

«Є чоловік, за якого прошу тебе помолитися».

«У цьому є моя роль. За кого молитися?»

«Ім’я його нема потреби знати. Лежить він далеко звідсіль. Похований ув іншій землі».

«Як же молитимуся за нього, не знаючи ймення?»

«Усе одно помолися. Ласку цю годиться давати всім без винятку».

«Так не можу вчинити».

І серед стукоту й гуркоту творено мірні слова: «Молися; хоча серце молільника йменням молитви і не означить, та тому, хто прийме молитву, вона і належить».

«Тоді ходи зі мною в мій дім і заночуй там, священнику».

Він підіймає гілляку, а там, поза нею, є двері.

«Що це за місце? Гробниця якась? На вигляд мовби кабіна автомобіля — тільки значно більша».

«Так і є».

Той, що у масці, сідає за кермо і кладе на нього руки. Тоді пильно дивиться уперед, нерухомий.

«Хто ти?»

«Це не важливо. Я їду».

«Куди? Навіщо? З якої причини?»

«Знай же: коли вирушив я на завдання, помирати не хотів. Я боявся, проте поїхав. Проз усе, що мені заступало дорогу, по нім і крізь нього їхав, і громовиці небесні падали всюди, а я собі рухався, і коли мій товариш загинув, за очима у мене згромадився сон, а я боров його волею і наркотиком, знаючи вже: невидимі вогні радіації палять мене, потрапляючи під зіпсуті екрани. Їхавши, я з’єднався з машиною, а машина — зі мною, тож ми були одне ціле з нашим завданням. Я знову поранений, і знову цим вогнем, і голова моя важчає».

Він дуже повільно хилиться на кермо й залишається там, нерухомий.

«Прудко, прудко прибув — прудко відбув, прибув — відбув. Одна ніч, дві, три. Я викарбував свої сліди в Зоні, засліплений, одержимий безумством. Рани мої на мені, а дорозі, що нею я їду, нема кінця».

Він знову підводить голову.

«Вони мене убивають, потвори на небі й на землі. Вбивають мене, їдучи, їдучи, я досягаю мети, довожу ту вість, занедужую і вмираю.

Але пора вже і честь мені знати, бо добалакаюсь аж до світу. Йди-но спочинь крізь ті двері».

Він підводиться й покидає машину, а священник, пройшовши у двері, знов опиняється в гаю, бо ж машина вже зникла, хоча двигун і досі лунає так само, а постукування не вщухає.

«Дивні речі я бачив. Не можу спати. Молитимуся».

Священник схиляє голову і певний час стоїть нерухомий.

Той, що у масці, з’являється знову; голова перев’язана.

«Вітри здіймаються, — ніби говорить він, — хмари соваються, ніч темна. Дикий вітер зачісує ліс під цим пагорбом. Гілля хитається. Місяць не зійде до світу, а тоді вже буде невидний. Нема спочинку, нема упокою».

«Назви своє ймення».

Чоловік піднімає руку й накриває маску долонею. Одвертається.

«Брейді. Дай мені упокій».

Потому маска й пов’язка падають долі, а на них — і сіра одежа: на сході помалу світає.

У гуркоті та битті творено слова: «Він був поранений, аж сила духу його ослабла, як ото просто тепер зникає роса».

Піє півень, і в небі рождається білість. Він ховається в затінку під деревами; під деревами в затінку він заховався.

Сон уже зник; куди саме, теж невідомо.

Опритомнівши. Теннер відчув на боці запеклу кров. Ліва рука спухла й боліла. Чотири пальці заніміли, їх боляче було гнути. У голові пульсувало, в роті стояв смак бензину. Через біль він довго й ворухнутись не міг. Бороду обсмалило, праве око набрякло так, що аж майже не бачило.

— Корні... — мовив, а потім лайнувся.

Усе пригадалося, мовби вміст потужного сну раптом розлився його свідомістю.

Його взяли дрижаки, а навколо стояли тумани. Було дуже темно, ноги змерзли, сирість геть просочила джинси.

Почув, як на віддалі щось проїхало. Наче машина...

Він спромігся перекотитися, поклав голову на передпліччя. Ніби ніч? А може, і чорний день.

Лежачи там, подумки повернувся в тюрму. Камера видалася чи не затишним сховком; він пригадав свого брата Денні. Йому тепер, мабуть, також болить... «Mo’, і мені ребра зламали?» Відчувалося, ніби так воно й є. Подумалося про потвор південного заходу, про темноокого Ґреґа, який намагався дати задню. Він хоч живий там? Думки полетіли назад до Лос-Анджелеса й на старий Берег — його вже такого не буде, тепер, після Великої-то облави. Відтак повз нього пройшла Корні зі скривавленими грудьми, й він закусив бороду, дуже щільно заплющивши очі. Майже прорвалися разом до Бостона... Скільки ще звідси?

Став навколішки, рачкував, доки намацав щось тверде і високе. Дерево. Спиною прихилився до стовбура, рука знайшла в куртці зім’яті сигарети. Витягнув одну, розпрямив і згадав: а запальничка ж десь там на шосе. Обшукавши кишені, намацав сирі сірники. Третій таки загорівся. Від куріння в кістках стало вже не так зимно, натомість наринула хвиля гарячки. Розстібаючи комір, кашлянув; здалося, відчувся смак крові.

Зі зброї лишилась єдина боката граната на поясі.

Над головою, в пітьмі, почувся рев. Після шести затяжок сигарета випала з пальців і згасла на мокрому моховинні. Голова опустилася на груди, усередині потемніло.

Може, буря була. Він того не пам’ятав. Коли опритомнів, лежав на правому боці спиною до дерева. З неба сяяло рожеве пополудневе сонце, тумани розвіяло. Звідкілясь заспівала пташка. Він спромігся лайнутися, заодно й усвідомив, як пересохло в горлянці. Його запекла страшна спрага.

Метрів за десять була чиста калюжа. Він підповз і досхочу напився. Поки пив, калюжа замулилась.

Тоді поповз до схованого мотоцикла, поруч із ним підвівся. Спромігся сісти на байк; прикурив, а руки тремтіли.

На дорогу він вибирався не менше години, а вибравшись, був захеканий. Годинник розбився, тож точного часу він не знав. Сонце вже сідало за спиною, коли він завів двигун. Вітри батожили, ізолювали свідомість од світу пекучим потоком. Вантаж їхав собі на багажнику. Ввижалось, як скриню відчинять — а в ній партія битих пляшок. Він то лаявся, то реготав.

Зустрів кілька машин. Не бачив ані однієї, що прямувала б до міста. Дорога була доброю, Теннер раз по раз минав будівлі, що здавалися доглянутими, хоча й покинутими. Не зупинявся. Цього разу поклав собі не зупинятися ні для чого, хіба хто зупинить.

Сонце спустилося нижче, небо попереду потьмяніло. Нагорі звивалися дві чорні стрічки. Трапився знак: лишається вісімнадцять миль. За десять хвилин він увімкнув фару.

Потім вибрався на пагорб і, перш ніж спускатися, пригальмував.

Унизу і на віддалі палахтіли вогні.

Коли він помчав уперед, вітри принесли звук одного-єдиного дзвона, що бевкав і бевкав у дедалі густішій пітьмі. Запахло дечим знайомим: солоними бризками моря.

У міру спуску сонце зникло за пагорбом, і тепер він їхав нескінченною тінню. На далекому обрії з’явилася одинока зоря — між двома чорними смугами.

У тінях, що ними він їхав, поз являлися й вогники, а будівлі поближчали. Він навалився на кермо, м’язи плечей під косухою так і горіли. Шкодував, що не має шолома, — сиділося-бо усе важче.

Либонь, майже приїхав. Але куди ж у самому місті? Цього йому не сказали.

Струснув головою, щоб її прояснити.

Вулиця була безлюдною. Не чулося ніякого руху. Він посигналив — відгукнулася тільки луна.

У будівлі ліворуч світилося.

Він зупинив мотоцикл, перетнув тротуар і загрюкав у двері. Зсередини не відповіли. Посмикав — замкнуті. Якщо в домі є телефон, його подорож може закінчитися тут.

Ану ж вони там, у будинку, всі мертві? Йому спало на думку, що мертве вже може бути чи не все місто. Вирішив ламати замок. Вернувся до байка по викрутку, узявся до дверей.

Майже відразу почув постріл і звук двигуна.

Швидко крутнувся, спиною сперся на двері, затиснув гранату правою рукавичкою.

— Ані руш! — звелів гучномовець на чорній машині, що під’їздила. — Цей був у повітря, наступний — не буде!

Теннер звів руки до вух, а праву скрутив, приховавши гранату. Ступив до бордюру, до власного байка, назустріч машині, що гальмувала.

У ній було двоє патрульних; правий цілився йому в живіт:

— Ви заарештовані за мародерство!

Теннер кивнув, а той вийшов з машини. Спереду підійшов і водій, наготувавши наручники.

— Мародерство, — повторив полісмен з пістолетом. — Сядеш по повній.

— Давай сюди руки, — сказав другий коп, а Теннер вручив йому чеку.

Кілька секунд той нетямуще її розглядав; потім очі метнулися на Чортову праву руку.

— Боже! Граната! — гукнув полісмен з пістолетом.

Теннер із усміхом заговорив;

— Заткніться і слухайте! Або вже стріляйте, і всім нам укупі кінець. Я намагався дістатися до телефону. Оця скриня на багажнику в мене повна сироватки Хавкіна. Я привіз її з Лос-Анджелеса.

— Та не проїхав же ти усю Зону на мотоциклі!

— Звісно, що ні. Моя тачка здохла на півдорозі з Олбані — разом із купою народу, який намагався мене зупинити. Коротше, беріть-но ці ліки і швидко тягніть, куди треба.

— А ти, шановний, часом не заливаєш?

— У мене втомлюється рука. Я не в найкращій формі, — Теннер похилився на байк. — Гляньте.

Він дістав з кишені помилування й подав полісменові з наручниками. Пояснив;

— Це моє помилування. Датоване тим тижнем, видане в Каліфорнії.

Узявши конверт, полісмен його розкрив. Витягнув папірець, вивчив його.

— Наче справжнє. То Брейді доїхав...

— Він мертвий. Слухай, мене болить. Робіть уже щось!

— Боже! Тримай міцніше! Сідай у машину! Секундочку, тільки знімемо скриню, й погнали. До річки під’їдемо — кинеш туди. Тисни чимдуж!

Вони відв’язали скриню й поставили ззаду машини. Опустили праве переднє вікно, і Чорт висунув руку туди.

Вила сирена, а біль підбирався уже до плеча. Розтиснути пальці було б дуже легко...

— Коли вже ота ваша річка?

— Ще трішечки. Швидко доїдемо.

— Скоріше давайте.

— Он уже міст. Зараз на нього, і кидай подалі.

— Чуване, я втомлений! Не знаю, чи дотягну...

— Газуй, Джеррі!

— А я що, бляха, роблю? Це ж не літак.

— Щось голова обертом...

Вони вирвалися на міст, зупинилися, скрипнувши шинами. Теннер поволі відчинив свої двері. Водійські доти вже хряпнули.

Він вивалився назовні, й копи підвели його до балюстради. Щойно пустили, він знесилено сперся на неї.

— Не знаю, чи змо...

Тоді випростався, одвів руку й пошпурив гранату понад річкою.

Хитро всміхнувся, аж тут бахнуло — десь ген унизу, і на мить води збурились.

Полісмени зітхнули, а він реготнув:

— Та я у порядку. То я вас розводив.

— Якого...

Раптом він знепритомнів, і в променях фар стало видно, яке бліде його лице.

Наступної весни в день урочистого відкриття пам’ятника[11] Чортові Теннеру посеред Бостонського громадського парку на статуї тій виявили нецензурщину, але ніхто й не подумав одразу спитати ймовірного винуватця, нащо він це там нашкрябав. А назавтра було вже запізно: він здимів, а куди — не сказав. Того дня надійшло кілька заяв про викрадені авто, й одного з них у Бостоні вже ніколи не бачили.

Тож Чортову статую (більше ніж натурального розміру, верхи на великому бронзовому «гарлі») знову накрили й почистили заради сподіваних прийдешніх поколінь. Але, налітаючи на той парк, об пам’ятник досі б’ються вітри, а небеса й досі сиплють сміття.

notes

Примітки

1

Назва Damnation Alley співзвучна з назвою американської смерчової зони (Tornado Alley), що нею почасти й пролягає маршрут Теннера Крім того, у Бостоні є вузький провулок з такою самою неофіційною назвою — «Вуличка прокльонів» (візники ніяк не могли розминутися там без міцного слівця).

2

Есесівський кинджал має широке й не дуже довге лезо. Однак колекціонерам відомі також псевдоесесівські зразки — довші й вужчі, з черепом на руків’ї. Імовірно, саме такий мав на увазі автор.

3

Бербері-Коуст — Історичний район із сумнівною репутацією в Сан-Франциско. Дістав назву від моряків саме на честь північноафриканського краю — Берберії, де кублилися пірати й работорговці.

4

Хавкін Володимир Аронович (1860-1930) — бактеріолог, народився у Бердянську.

5

Нацпарк «Карлсбадські печери» у штаті Нью-Мексико — славетна кажаняча колонія.

6

Архітектурним термін (також «ентазис»): дугоподібне звуження колони догори.

7

Ідеться про штат Кентукі. Рослину Poa pratensts (тонконіг лучний) називають у США «кентукська блакитна трава».

8

Автор посилається на епізод із «Планети людей» А. де Сент-Екзюпері.

9

Лат. communlo sanctorum, духовна єдність усіх належних до християнської церкви.

10

Автор стилізував цей епізод під сцену з японського театру но, точніше — під п’єсу «Сотоба Коматі» драматурга Каннам! в її англійському перекладі Артура Вейлі.

11

Сюжетна канва дуже нагадує т. зв. Великі перегони милосердя 1925 року — екстрений довіз протидифтерійної сироватки естафетою собачих запрягів до міста Нома через усю Аляску. Героєм тих перегонів став пес Балто, ушанований пам’ятником у Центральному парку Нью-Йорка.