Герої Олімпу. Книга 3. Знак Афіни. Рік Ріордан

Оцифровано телеграм-спільнотою БУКХАБ для всіх українців в 2025 році

НЕ ДЛЯ ПРОДАЖУ!

Цю та багато інших кльових книг можна знайти в телеграм-каналі БУКХАБ.

Підтримуйте українських видавців і Захисників України.

Присвячується Спіді.

Бродяги та блукачі часто послані богами.

I Аннабет

До зустрічі з обуреною статуєю Аннабет уважала, що готова до будь-чого.

Вона походжала палубою їхнього летючого корабля «Арго II», вкотре перевіряючи запобіжники на балістах. Переконалась, що на щоглі майорить білий прапор миру. Разом із командою переглянула план дій, а також запасний план і запасний план для запасного плану.

А найважливіше — вона здихалась їхнього надмірно войовничого наглядача, Ілісона Хеджа. Аннабет удалось умовити сатира провести ранок у каюті за переглядом повтору чемпіонату зі змішаних бойових мистецтв. Вони влітали на грецькій трієрі у потенційно ворожий римський табір. Тож, літній сатир у спортивному костюмі, який розмахує кийком та горланить: «Умри!», їм був потрібен найменше.

Начебто все було гаразд. Зник навіть той дивний холодок, що переслідував її від тієї миті, як корабель здійнявся у повітря.

Трієра вже знижувалася, розсікаючи хмари, а Аннабет досі не могла позбутися нав’язливих думок. Раптом це погана ідея? Раптом римляни запанікують і атакують їх, щойно побачать корабель?

«Арго II», безперечно, виглядав не зовсім дружнім. Двісті футів завдовжки, каркас обшитий бронзовою бронею, позаду та попереду — автоматичні арбалети, на носі — блискуча металева голова дракона, а обабіч — дві балісти, заряджені потужними вибуховими стрілами, здатними продірявити бетон... Словом, це не той транспорт, що слід обирати для знайомства із сусідами.

Аннабет спробувала підготувати римлян до зустрічі. Вона попросила Лео надіслати один з його особливих винаходів — голографічний сувій, — щоб попередити їхніх друзів у таборі. Дівчина сподівалася, що повідомлення надійшло. Лео хотів ще намалювати велетенське привітання на днищі корабля — «ЯК СЯ МАЄТЕ?» і смайлик, — але Аннабет відкинула цю ідею. Вона сумнівалася, що римлянам властиве почуття гумору.

Повертати назад уже було запізно.

Хмари розступилися під корпусом корабля. Знизу показався золотаво-зелений килим пагорбів Окленда. Аннабет вчепилася пальцями в один із бронзових щитів, що простягалися вздовж правого борту.

Решта членів команди зайняли свої місця.

Лео, наче божевільний, забігав по квартердеку, перевіряючи датчики та смикаючи важелі. Більшості рульових було б достатньо штурвала чи румпеля. Лео ж додатково встановив клавіатуру, монітор, панель керування з пасажирського літака, діджейський пульт та сенсори руху з «Нінтендо Віі». Він міг повернути корабель, потягнувши за важіль, відкрити вогонь, обравши потрібний трек, а щоб підняти вітрила, йому, наче навіженому, необхідно було трясти віі-контролер. Навіть за напівбожими стандартами Лео був гіперактивним.

Пайпер походжала між грот-щоглою та балістою, повторюючи свою промову.

— Опустіть зброю, — бурмотіла вона. — Ми просто хочемо поговорити.

Чари її голосу були такими могутніми, що Аннабет відчула палке бажання облишити свій кинджал і розпочати довгу щиру бесіду.

Як на дитину Афродіти, Пайпер занадто намагалася приховати свою вроду. Сьогодні вона була вдягнена у рвані джинси, старі кросівки та білу майку з логотипом «Хеллоу Кітгі». (Може, вона вдягнула її задля сміху, хоча з Пайпер Аннабет рідко коли була в чомусь певна!) Недбало підстрижене брунатне волосся було прикрашене орлиним пером і спадало на правий бік.

Щодо хлопця Пайпер — Джейсона, — то він стояв на носі корабля, на підвищеній арбалетній платформі, там, де римляни могли його одразу помітити. Він стиснув долоні на піхвах свого золотого меча з такою силою, що його пальці побіліли. За винятком цієї деталі, хлопець здавався дуже спокійним, як на мішень. Поверх джинсів та помаранчевої футболки Джейсон одягнув тогу та пурпурову накидку — символи його звання претора. З розкуйовдженим вітром волоссям та крижаними блакитними очима він виглядав мужнім і впевненим — точнісінько таким, яким має бути син Юпітера.

Він виріс у Таборі Юпітера, і Аннабет сподівалася, що знайоме обличчя змусить римлян повагатися, перш ніж збити корабель ще в повітрі.

Аннабет намагалась це приховувати, проте досі не довіряла цьому хлопцеві на всі сто. Він був занадто бездоганним — завжди дотримував правил, завжди шляхетно поводився. Навіть зовнішність його була занадто бездоганною. Аннабет ніяк не могла позбутися нав’язливих думок: «Раптом це обман і він зрадить нас? Раптом ми дістанемося Табору Юпітера, а він вигукне: “Агов, римляни! Погляньте на полонених, яких я вам привіз!”?»

Аннабет сумнівалася, що таке станеться. І все ж, кожний погляд на Джейсона викликав у неї гіркий присмак у роті. Адже він — частина Гериної «програми з обміну», що мала познайомити два табори. Її набридлива величність, цариця Олімпу, переконала решту богів, що, тільки об’єднавши сили, дві їхні групи дітей, римляни і греки, здатні врятувати світ від лихої богині Геї, яка пробуджується під землею, та її жахливих дітей-велетнів.

Без попередження Гера викрала Персі Джексона, хлопця Аннабет, стерла його пам’ять і відрядила у римський табір. В обмін греки отримали Джейсона. Його провини у цьому не було. Але щоразу, коли Аннабет дивилась на нього, то пригадувала, наскільки сумує за Персі.

Персі... який зараз десь там, унизу.

О, боги! Відчувши, як починає панікувати, вона змусила себе заспокоїтись. Не час втрачати здоровий глузд.

«Я — дитина Афіни, — сказала вона до себе. — Я мушу дотримувати плану і не відволікатись».

Аннабет знову відчула знайоме тремтіння, наче до неї підкралася психічно неврівноважена снігова людина і тепер дихає їй просто в шию. Дівчина озирнулась, але позаду не було нікого.

Мабуть, нерви. Навіть мешкаючи у світі богів та чудовиськ, Аннабет важко було повірити, що на новому кораблі можуть з’явитися якісь привиди. «Арго II» був чудово захищений. Щити з небесної бронзи вздовж бортів були зачаровані так, щоб відлякувати чудовиськ, а їхній бортовий сатир, тренер Хедж, відчув би запах будь-якого незваного гостя на кораблі.

Якби ж Аннабет могла звернутися за порадою до мами! Але зараз це було неможливим. Після тієї жахливої зустрічі минулого місяця, коли вона отримала найгірший подарунок у своєму житті...

Холод почав дошкуляти сильніше. Аннабет здалося, що вітер доніс до неї чийсь невиразний сміх. Кожний м’яз її тіла напружився. Ось-ось мало статися щось дуже погане.

Вона вже ледве не наказала Лео повернути назад, але в долині знизу залунали горни. Римляни їх помітили.

Аннабет гадала, що знає, чого очікувати. Джейсон детально описав їй Табір Юпітера. І все ж вона насилу могла вірити очам. Оточена Оклендськими пагорбами долина була щонайменше вдвічі більша за Табір Напівкровок. Невелика річка огинала її по колу, наче велика літера G, і впадала в блискуче блакитне озеро.

Просто під кораблем, на березі озера мерехтів у сонячному світлі Новий Рим. Аннабет упізнала місця, що описував їй Джейсон: іподром, амфітеатр, храми та парки, район Семи Пагорбів зі звивистими вуличками, барвистими віллами та квітучими садами.

Вона побачила свіжі сліди битви римлян із військом чудовиськ. У даху будівлі, що, певно, була місцем збору сенату, зіяла діра. Головну площу вкривали воронки від снарядів. Фонтани і статуї лежали зруйновані.

З будівлі сенату юрбою вибігали підлітки, щоб краще розгледіти «Арго II». Ще більше римлян виходили з крамниць та кав’ярень, витріщалися та вказували пальцями на корабель, що знижував висоту.

Приблизно за півмилі на захід, звідки лунали горни, стояв на пагорбі римський форт. Він був точнісінько таким, як на ілюстраціях у книжках Аннабет з військової історії: захисний рів, оточений кілками, височенні стіни та сторожеві вежі, озброєні скорпіонами. Усередині, вздовж головної вулиці — Віа Принципаліс, — тягнувся ідеальний ряд білих бараків.

Із воріт вийшла колона напівбогів і поквапилась у місто, поблискуючи на сонці обладунками та списами. Поміж них рухався справжній слон.

Аннабет хотіла посадити «Арго II», перш ніж ці загони дістануться міста, але земля досі була в кількох сотнях футів. Дівчина огледіла натовп, сподіваючись побачити Персі.

А потім позаду неї щось вибухнуло. Її ледве не викинуло за борт. Вона обернулась й опинилась віч-на-віч із розлюченою статуєю.

— Неприпустимо! — заволала кам’яна людина.

Вочевидь, статуя з’явилася на палубі разом із вибухом. З її плечей клубочився сірчаний жовтий дим, а з кучерявого волосся сипалася зола. Нижче пояса статуя була квадратним мармуровим п’єдесталом, вище — м’язистою фігурою людини у висіченій тозі.

— На моєму віку жодна зброя не потрапить за По-мерійську межу! — оголосила статуя голосом знервованого вчителя. — І, безсумнівно, жодний грек!

Джейсон поглянув на Аннабет, нібито говорячи: «Я це владнаю».

— Терміне, — промовив він. — Це я, Джейсон Грейс.

— О, я тебе пам’ятаю, Джейсоне, — буркнув Термін. — Гадав, тобі дістане клепки не вештатися з ворогами Риму!

— Але вони не вороги...

— Так! — втрутилась Пайпер. — Ми лише хочемо поговорити. Якби нам...

— Га! — випалила статуя. — Не марнуй свої чари на мене, юна пані! І негайно поклади цей кинджал, поки я не вибив його з твоїх рук!

Пайпер поглянула на свій бронзовий кинджал у руці, про який, певно, забула.

— Е-е... гаразд. Але чим ви маєте намір вибити його? У вас немає рук.

— Нахаба!

Пролунав різкий хлопок, блиснув жовтий спалах. Пайпер зойкнула і впустила кинджал, що тепер димився та іскрився.

— Тобі пощастило, що я щойно повернувся з поля бою, — оголосив Термін. — Коли б я був при повній силі, то вже збив би цю летючу потвору на землю!

— Що ти сказав? — Лео вийшов уперед, погрожуючи Віі-контролером. — Ти що, назвав мій корабель потворою? Сподіваюся, що ні.

Думки про те, як Лео нападе на статую з ігровим джойстиком, виявилося достатньо, щоб Аннабет отямилася.

— Пропоную всім заспокоїтись. — Вона підвела руки, показуючи, що неозброєна. — Я так розумію, ви — Термін, бог кордонів. Джейсон розповідав, що ви охороняєте Новий Рим, правильно? Я — Аннабет Чейз, донька...

— Ой, я знаю, хто ти! — Статуя люто подивилась на неї порожніми білими очима. — Дитина Афіни, грецької Мінерви. Ганьба! Ви, греки, гадки не маєте, що таке пристойність. Ми, римляни, розуміємо, де місце цій богині.

Аннабет стиснула щелепи. З цією статуєю складно бути тактовною.

— Що означає «цій богині»? І що такого ганебного...

— Гаразд! — перервав Джейсон. — Хоч би як Терміне, ми тут задля мирних переговорів. Ми б хотіли отримати дозвіл на посадку, щоб...

— У жодному разі! — завищав бог. — Складіть свою зброю та здавайтеся! Негайно забирайтеся геть з мого міста!

— То що саме робити? — поцікавився Лео. — Здаватися чи забиратися геть?

— І те, й інше! Здавайтеся, а потім забирайтеся геть. Я б’ю тебе по обличчю за таке дурне запитання, безглузде хлопча! Відчуваєш?

— Матінко, — Лео оглянув Терміна з професійною цікавістю, — а ви не на жарт збуджені. Може, десь там усередині потрібно послабити тиск? Я міг би вас оглянути.

Він замінив Віі-контролер на викрутку зі свого чарівного пояса і постукав нею п’єдестал статуї.

— Припини! — випалив Термін. Ще один маленький вибух змусив Лео впустити викрутку. — Зброя заборонена на римській землі в межах Померія.

— У межах чого?

— Міських кордонів, — переклав Джейсон.

— А весь цей корабель — зброя! — промовив Термін. — Вам не можна приземлятися!

Унизу підкріплення легіону подолало вже півшляху до міста. Натовп на площі тепер налічував понад сотню людей. Аннабет огледіла обличчя і... о боги! Вона побачила його. Він ішов назустріч кораблю, обіймаючи двох підлітків, наче ті були його найкращими друзями, — кремезного хлопця з чорним коротким волоссям та дівчину в римському кавалерійському шоломі. Персі здавався таким спокійним, таким щасливим. На ньому була точнісінько така пурпурова накидка, як у Джейсона — символ претора.

Серце Аннабет закалатало.

— Лео, зупини корабель! — наказала вона.

— Що?

— Ти чув мене. Тримай нас у цій позиції.

Лео дістав контролер і різко здійняв його вгору. Усі дев яносто весел застигли на місці. Корабель зависнув у повітрі.

— Терміне, — промовила Аннабет, — не існує закону, що забороняє висіти над Новим Римом, так?

Статуя насупила брови.

— Ну, ні...

— Ми можемо тримати корабель у повітрі, — промовила Аннабет. — Ми скористаємося канатною драбиною, щоб дістатися площі. Таким чином корабель не потрапить на римську землю. Формально.

Статуя начебто обмірковувала це. «Цікаво, чи чухає вона підборіддя уявними руками?» — подумала Аннабет.

— Мені до вподоби формальності, — визнав Термін. — І все ж...

— Уся наша зброя залишиться на борту, — пообіцяла Аннабет. — Припускаю, що римляни — навіть ті, які крокують до нас зараз, — також мусять дотримувати законів усередині Померія, якщо ви їм, звісно, накажете?

— Авжеж! — відповів Термін. — Хіба я схожий на того, хто терпітиме законопорушників?

— Е-е, Аннабет... — промовив Лео. — Ти певна, що це слушна думка?

Вона стиснула руки в кулаки, щоб ті не тремтіли. Відчуття холоду досі не полишало її, ширяючи десь за спиною. І тепер, коли Термін більше не волав і не спричиняв вибухи, дівчині здалося, що вона чує, як сміється ця невідома сила: наче тішиться рішенням Аннабет.

Але там знизу Персі... так близько. Вона мусить до нього дістатися.

— Усе буде гаразд, — промовила вона. — Усі будуть неозброєні. Ми поговоримо мирно. Термін подбає про те, щоб обидві сторони корилися закону.

Вона глянула на мармурову статую.

— Домовились?

Термін фиркнув.

— Так. Але ще подивимось. Можеш спускатися своєю драбиною в Новий Рим, донько Афіни. Намагайся, будь ласка, не зруйнувати мого міста.

ІІ Аннабет

Безліч наспіх зібраних напівбогів розступалися перед Аннабет, коли вона крокувала форумом. Одні здавались настороженими, інші — стривоженими. Деякі були вкриті бинтами після нещодавньої битви з велетнями, але в жодного не було із собою зброї. Ніхто не нападав.

Цілі родини зібралися подивитись на новоприбулих. Аннабет побачила кілька пар з малюками, які тримались за ноги своїх батьків, і навіть кількох старих, одягнених у суміш римських тог та сучасного одягу. Усі вони — напівбоги? Аннабет припускала, що так, хоча раніше вона подібних місць ніколи не бачила. У Таборі Напівкровок більшість напівбогів була підлітками. Якщо вони доживали до випуску зі школи, то, або були в ній ватажками, або залишали табір, щоб почати нове життя у смертному світі. А тут була ціла різновікова громада.

Далеко в натовпі Аннабет помітила Тайсона і Місіс О Лірі, пекельного пса Персі, — перший розвідувальний загін, якому вдалось дістатись до Табору Юпітера. Вони, здавалось, були в гарному настрої. Тайсон махав рукою і широко всміхався. На ньому, наче велетенський дитячий нагрудник, висів штандарт із написом SPQR.

Несподівано для себе Аннабет усвідомила, наскільки їй подобається це місто — аромати булочних, дзюрчання фонтанів, квітучі дерева у садках. А архітектура... боги, ця архітектура — позолочені мармурові колони, сліпучі мозаїки, масивні арки і вілли з терасами.

Напівбоги попереду розступились, пропускаючи вперед дівчину в римських обладунках і пурпуровій накидці. Іемне волосся хвилями спадало на її плечі, а очі були чорними, наче обсидіан.

Рейна.

Джеисон влучно її описав. Та навіть без його допомоги Аннабет легко б упізнала в цій. дівчині ватажка. На її обладунках блищали медалі, а трималась вона так упевнено, що інші напівбоги відступали і відверталися.

Проте Аннабет побачила в її обличчі ще дещо: у цій суворій лінії рота і холодній рішучості, з якою вона здіймала підборіддя, відчувалася готовність прийняти будь-який виклик. Рейна намагалася виглядати відважною, стримуючи водночас суміш надії, тривоги та страху, яких не могла виказувати на публіці.

Аннабет був знайомий цей вираз обличчя. Вона щодня бачила його у дзеркалі.

Дві дівчини оглянули одна одну. Друзі Аннабет стали по обидва боки від неї. Римляни забурмотіли Джейсонове ім’я, витріщаючись на нього.

А потім з натовпу дехто вийшов. Аннабет пильно дивилася на нього.

На обличчі Персі сяяла глузлива і бешкетна посмішка, та, що роками дратувала Аннабет, але з часом почала, приваблювати. Очі кольору морської хвилі були так само гарними, як вона й пам’ятала, а темне волосся стирчало в один бік, наче хлопець щойно повернувся з прогулянки узбережжям. Він виглядав навіть краще, ніж шість місяців тому — здавався вищим, гнучкішим та більш м’язистим.

Аннабет була така вражена, що не могла поворухнутись. Їй здавалось, що варто наблизитися до нього бодай на крок, і всі молекули її тіла спалахнуть. Вона була таємно закохана в нього ще з дванадцяти років. Проте минулого літа все стало серйознішим. Вони були щасливою парою чотири місяці... а потім він зник.

За часи розлуки почуття Аннабет змінились: вони стали аж до болю сильними. Наче її змусили відмовитися від життєво важливих ліків. Тепер вона навіть не розуміла, що нестерпніше — жити з цією жахливою порожнечею в душі чи знову бути разом із ним.

Претор Рейна випросталась і з помітним небажанням повернулась до Джейсона.

— Джейсоне Грейс, мій колишній напарнику... — Вона промовила слово «напарник» так, наче це було щось небезпечне. — Вітаю тебе вдома. А це твої друзі...

Аннабет не втрималась і кинулась уперед. Тієї самої миті Персі побіг їй назустріч. Натовп напружився. Дехто потягнувся до мечей, яких у них не було.

Персі стиснув її в обіймах. Вони поцілувались і на якусь мить усе довкола втратило сенс. Якщо б астероїд упав на землю і знищив усе живе, Аннабет би цього не помітила.

Від Персі пахнуло океаном. Його губи були солоними. «Риб ячі Мізки», — запаморочено подумала вона.

Персі вивільнився з обіймів і оглянув її.

— Боги, ніколи б не подумав...

Аннабет ухопила його за зап’ясток і перекинула через плече. Він грюкнувся на бруківку. Римляни скрикнули. Деякі з них поспішили вперед, але Рейна гаркнула:

— Стояти!

Аннабет поставила коліно на груди Персі та притулила лікоть до його шиї. Їй було байдуже, якої думки римляни. У її грудях зростав розпечений гнівний клубок — суміш тривоги й обурення, які вона відчувала з минулої осені.

— Якщо ти ще хоч раз мене залишиш, — промовила вона, ледве стримуючи сльози, — присягаюся всіма богами...

Персі достало нахабства розсміятись, і клубок палаючих почуттів всередині неї зник.

— Попередження отримано, — промовив Персі. — Я теж скучив.

Аннабет підвелась і допомогла Персі встати на ноги. Їй так кортіло знову його поцілувати, але вона стрималась.

Джейсон прокашлявся.

— Ну, що ж... Приємно знову опинитися вдома.

Він познайомив Рейну з Пайпер, яка здавалась дещо невдоволеною через те, що їй не довелось вимовити слова, які вона репетирувала, а потім з Лео. Той вищирився і показав рукою знак миру.

— А це — Аннабет, — промовив Джейсон. — Ну, зазвичай, вона не кидає людей через плече.

Очі Рейни блиснули.

— Ти точно не римлянка, Аннабет? Або, може, амазонка?

Аннабет не знала, чи розцінювати це за комплімент, але простягнула Рейні руку.

— Я так поводжусь тільки зі своїм хлопцем, — пообіцяла вона. — Приємно познайомитись.

Рейна ціпко стиснула її руку у відповідь.

— Гадаю, нам багато що слід обговорити. Центуріони!

Декілька римлян проштовхнулись уперед — вочевидь, старші офіцери. Двоє підлітків з’явились обабіч Персі — ті самі, яких Аннабет бачила поруч із ним раніше. Кремезному азіатському хлопчині з короткою стрижкою виповнилося близько п’ятнадцяти. Він нагадував милу пухнасту панду. Дівчина була молодшою, приблизно тринадцяти років: бурштинові очі, шоколадна шкіра та довге хвилясте волосся. Під пахвою вона тримала кавалерійський шолом.

Зважаючи на їхню поведінку, Аннабет зрозуміла, що ці двоє з Персі близькі. Обидва стали поруч із ним у заступницькій позі, наче пережили з ним безліч пригод. Аннабет придушила в собі напад ревнощів. Чи можливо, що Персі та ця дівчина... ні. Стосунки між цими трьома були не такими. Аннабет усе своє життя вчилась читати людей. Так їй удавалося вижити. Щось підказувало їй, що хлопець цієї дівчини — азіатський здоровань, але зустрічаються вони недовго.

Проте дечого Аннабет зрозуміти не могла: на що ця дівчина так пильно витріщається? Вона не припиняла супитись, поглядаючи в бік Лео та Пайпер, наче впізнала одного з них, і спогад той був болісним.

Тим часом Рейна віддавала накази офіцерам.

Відмінити стан бойової готовності. Дакото, попередь духів на кухні. Нехай приготують вітальний бенкет. А ти, Октавіане...

— Ти впустиш цих чужинців у табір? — Високий хлопчина з ріденьким світлим волоссям проштовхнувся вперед. — Рейно, ризик...

— Вони не підуть у табір, Октавіане. — Рейна суворо на нього зиркнула. — Ми їстимемо тут, на форумі.

— О, значно краще, — буркнув Октавіан.

Він, здавалось, був єдиним, хто не поважав статус Рейни, попри те, що сам був кощавим і блідим, а ще, невідомо чому, носив на поясі три плюшеві ведмедики. — Хочеш, щоб ми відпочивали в тіні їхнього військового корабля?

— Вони — наші гості! — чітко промовила Рейна. — Ми належним чином їх привітаємо і поговоримо з ними. Тобі, як авгуру, слід запалити підношення на знак подяки богам за безпечне повернення Джейсона.

— Слушна думка, — утрутився Персі. — Іди посмаж своїх ведмедиків, Октавіане!

Рейна насилу втримала посмішку.

— Ви отримали накази. До роботи!

Офіцери розійшлись. Октавіан з ненавистю оглянув Персі. А потім недовірливо зиркнув на Аннабет і пошкандибав геть.

Персі взяв Аннабет за руку.

— Не переймайся через Октавіана, — промовив він. — Більшість римлян — хороші, такі як Френк і Хейзел, і Рейна. Усе буде гаразд.

Аннабет почувалась так, наче її шию огорнули холодною серветкою. Вона знову почула тихий сміх, здавалося, та невідома сила зійшла разом із нею з корабля.

Дівчина підвела очі на «Арго II». Масивний бронзовий каркас блищав у сонячному світлі. Їй закортіло просто зараз схопити Персі, піднятись на корабель і забратися звідси, поки ще не пізно.

Її ніяк не полишало відчуття того, що ось-ось станеться щось дуже погане. А вона нізащо б не дозволила собі знову втратити Персі.

— Усе буде гаразд, — повторила вона, намагаючись у це повірити.

— Чудово, — промовила Рейна. Вона повернулась до Джейсона. Аннабет здалось, що в очах дівчини промайнув нетерплячий блиск. — Поговоримо. Час належного возз’єднання.

ІІІ Аннабет

Шкода, що в неї немає апетиту. Римляни розумілись на бенкетах.

Вони привезли тахти і низькі столики, і вже незабаром форум почав нагадувати мебльовані покої. Римляни сиділи по десятеро-двадцятеро осіб. Усі розмовляли та сміялись, у той час, коли вітряні духи — аури — вирували над їхніми головами і носили безмежну кількість піц, бутербродів, чипсів, охолоджених напоїв та свіжоспечених булочок. Поміж натовпу ширяли пурпурові привиди — лари — у тогах і легіонерських обладунках. Форумом від столу до столу сновигали сатири («Ні, фавни», — подумала Аннабет), випрошуючи їжу та дрібні гроші. На полі неподалік бойовий слон пустував разом із Місіс О’Лірі. Навколо статуй Терміна, що окреслювали міські кордони, грались у квача дітлахи.

Уся ця картина здавалась настільки знайомою та водночас такою неймовірною, що в Аннабет запаморочилось у голові.

Усе, чого вона хотіла, — залишитися разом із Персі, бажано наодинці. Вона розуміла, що доведеться зачекати. Щоб виконати це завдання, їм необхідні римляни, а це означає, що вони мусять пізнати своїх нових союзників та завоювати їхню довіру.

Рейна та кілька офіцерів (включно з білявим хлопчиськом Октавіаном, який щойно повернувся після запалення плюшевих ведмедиків для богів) сіли поруч із Аннабет та її командою. Персі разом із двома новими друзями, Френком та Хейзел, приєднався до них.

Коли вихор тарілок з їжею опустився на стіл, Персі нахилився до Аннабет та прошепотів:

— Хочу показати тобі Новий Рим. Тільки ми з тобою. Це місце неймовірне.

Аннабет мала б відчути приємну схвильованість. «Тільки ми з тобою» було саме тим, чого вона бажала. Натомість відчула обурення. Як Персі може з таким захватом говорити про це місце? А як же Табір Напівкровок — їхній табір, їхній дім?

Вона намагалась не витріщатись на нові позначки на передпліччі Персі — татуювання SPQR, як у Джейсона. У Таборі Напівкровок напівбоги отримували нитку з намистинами, щоб відзначити роки тренувань. А тут випалювали позначки на шкірі, наче кажучи: «Ти належиш нам. Навіки».

Вона стрималася від уїдливих зауважень з цього приводу.

— Гаразд. Авжеж.

— Я тут подумав, — схвильовано промовив він. — Маю одну ідею...

Його перервав виголошений Рейною тост за дружбу.

Після знайомства римляни та команда Аннабет почали обмінюватися історіями. Джейсон розповів, як потрапив без спогадів у Табір Напівкровок, як вирушив з Пайпер та Лео звільняти богиню Геру (або Юнону, як бажаєте — вона однаково дратувала і в римській, і в грецькій подобі!) з ув'язнення у Будинку Вовка в північній Каліфорнії.

Неможливо! — утрутився Октавіан. — Це найсвятіше місце. Якби велетні ув’язнили там богиню...

— ... вони б убили її, — продовжила Пайпер. —. А звинуватили, б греків, чим розпочали війну між таборами. Тепер помовч і дай можливість Джейсону закінчити.

Октавіан роззявив рота, але промовчав. Аннабет обожнювала чаромовство Пайпер. Вона помітила, як Рейна по черзі дивиться то на Джейсона, то на Пайпер, як вона супить брови, наче починаючи розуміти, що ці двоє — пара.

— Отже, — продовжив Джейсон, — так ми дізнались про богиню землі Гею. Вона досі наполовину спить, але звільнення чудовиськ з Тартару та відродження велетнів її рук справа. Порфіріон, головний здоровань, з яким ми бились у Будинку Вовка, сказав, що він відступає до стародавніх земель — самої Греції. Вій має намір пробудити Гею і знищити богів... як там він сказав? «Знищимо богів біля витоків їхньої цивілізації».

Персі задумливо кивнув.

— Тут Гея теж не гаяла часу. У нас була своя сутичка з царицею Багнисте Личко.

Персі розповів свою історію. Він описав, як прокинувся у Будинку Вовка без жодних спогадів, окрім одного — імені Аннабет.

Коли дівчина почула це, то ледве стримала сльози. Персі розповів, як вирушив на Аляску разом із Френком та Хейзел: як вони перемогли велетня Алкіонея, звільнили бога смерті Танатоса і повернулися із золотим орлом, штандартом римського табору, щоб відбити напад велетневої армії.

Коли Персі закінчив, Джейсон схвально присвиснув.

— Зрозуміло, чому вони зробили тебе претором.

Октавіан фиркнув.

— Це означає, що у нас тепер троє преторів! У законі чітко написано, що їх може бути тільки двоє!

— Є в цьому одна перевага, — промовив Персі, — і я, і Джейсон вищі за тебе званням, Октавіане! Отже, ми обидва можемо наказати тобі стулити пельку.

Октавіан став пурпурним, наче футболка римського табору. Джейсон і Персі стукнулись кулаками.

Навіть Рейна вдавано посміхнулася, але в очах її вирувала буря.

— Проблему із зайвим претором владнаємо пізніше, — промовила вона. — Зараз маємо серйозніші питання.

— Я поступлюсь Джейсонові, — простодушно промовив Персі. — Дурниці.

— Дурниці? — Октавіан ледве не вдавився. — Посада претора Риму — дурниці?

Персі його проігнорував і повернувся до Джейсона.

— То ти — брат Талії Грейс, га? Отакої! Ви зовсім не схожі.

— Так, я помітив, — промовив Джейсон. — Хоч би як, дякую, що захистив мій табір, поки мене не було. Ти чудово впорався.

— Так само, як і ти, — відповів Персі.

Аннабет ударила його ногою по гомілці. Їй не хотілось переривати братання хлопців, але Рейна мала рацію: були важливіші речі для розмов.

— Потрібно обговорити Велике пророцтво. Я так розумію, римляни про нього теж знають?

Рейна кивнула.

— Ми називаємо його Пророцтвом Сімох. Октавіане, ти знаєш його напам’ять?

— Авжеж, — відповів той. — Але, Рейно...

— Прочитай його, будь ласка! Англійською, не латиною.

Октавіан зітхнув.

— На поклик озвуться Сім напівкровок. У полум’ї й бурі світ гине знову...

— Клятви дотримай на краю могили, — продовжила Аннабет. — До Брами Смерті йдуть ворожі сили.

Усі витріщились на неї... за винятком Лео. Він зробив млинок з алюмінієвої фольги, у яку були загорнуті тако, та кидав його у вітряних духів, що пролітали повз.

Аннабет не знала, нащо промовила рядки пророцтва.

Вона просто відчула, що мусить це зробити.

Здоровань Френк випростався на тахті й витріщився на неї так, наче посеред її чола виросло третє око.

Ти правда дитина Мі... тобто, Афіни?

— Так, — відповіла Аннабет, зненацька відчувши потребу захищатись. — А що тут дивного?

Октавіан фиркнув.

— Якщо ти справді дитина богині мудрості...

— Годі, — обірвала Рейна. — Аннабет не намагається нікого надурити. Вона тут з миром. До того ж... — Дівчина з шаною поглянула на Аннабет, хоч було видно, що це їй коштує зусиль. — Персі високої думки про тебе.

Аннабет знадобився деякий час, щоб розпізнати нотки голосу Рейни. Персі опустив очі, зненацька зацікавившись своїм чизбургером.

Обличчя Аннабет запалало. О, боги... Рейні подобається Персі. Це пояснювало тінь образи, можливо, навіть заздрощів у її словах. А Персі відмовив їй на користь Аннабет.

Цієї миті Аннабет пробачила своєму дурнуватому хлопцеві всі його витівки. Їй кортіло стиснути його в обіймах, але вона наказала собі заспокоїтись.

— Е-е, дякую, — відповіла вона Рейні. — Хай там що, пророцтво частково стає зрозумілим. Вороги біля Брами Смерті... це римляни та греки. Ми повинні об’єднати сили, щоб знайти це місце.

Хейзел, дівчина з кавалерійським шоломом і довгим кучерявим волоссям, підняла щось зі столу. Камінець скидався на великий рубін, але перш ніж Аннабет змогла в цьому переконатись, Хейзел сунула його до кишені своєї джинсової сорочки.

— Мій брат Ніко вирушив на пошуки брами, — промовила вона.

— Стривай, — випалила Аннабет. — Ніко ді Анжело? Він твій брат?

Хейзел кивнула так, наче це було очевидним. В Аннабет постало безліч нових запитань, але її голова і без цього йшла обертом, наче млинок Лео, тож вона вирішила залишити їх на потім.

— Гаразд. Продовжуй, будь ласка.

— Він зник. — Хейзел облизала губи. — Боюсь... я не певна, але гадаю, з ним щось трапилось.

— Ми його знайдемо, — пообіцяв Персі. — Усе одно нам слід шукати Браму Смерті. Танатос сказав, що ми знайдемо відповіді в Римі... ну, у першому Римі. Це на шляху до Греції, так?

— Вам сказав це Танатос? — Аннабет насилу вірила в те, що їй розповідали. — Бог смерті?

Вона зустрічала багатьох богів. Вона навіть опинялася в Підземному царстві. Але розповідь Персі про звільнення уособлення самої смерті лякала її... до самої смерті.

Персі відкусив шматок бургера.

— Тепер, коли Смерть звільнено, чудовиська вмиратимуть і вирушатимуть у Тартар, як і раніше. Але поки Брама Смерті відчинена, вони продовжать повертатись.

Пайпер покрутила перо у волоссі.

— Як вода крізь діряву греблю, — припустила вона.

— Еге, — посміхнувся Персі, — у нас клята дірка.

— Га? — спитала Пайпер.

— Нічого, — відповів хлопець. — Невдалий жарт. Отже, нам потрібно знайти двері й зачинити їх, перш ніж вирушати до Греції. Тільки так ми зможемо перемогти велетнів і бути впевненими, що вони залишаться переможеними.

Рейна вхопила яблуко з фруктової тарілки. Вона покрутила його в руці, розглядаючи темно-червону шкірку.

— Ви пропонуєте влаштувати похід до Греції на вашому кораблі? Ви ж розумієте, що стародавні землі, як і Mare Nostrum, — небезпечні?

— Яка ще Марі? — спитав Лео.

— Mare Nostrum, — пояснив Джейсон. — «Наше море». Так стародавні римляни називали Середземне море.

Рейна кивнула.

— Земля, що колись належала Римській Імперії — це не тільки місце народження богів. Це також рідні землі чудовиськ, титанів, велетнів... і навіть гірших істот. Якими б небезпечними не були подорожі напівбогів в Америці, там буде вдесятеро гірше.

— Ти запевняла, що на Алясці буде небезпечно, — нагадав їй Персі. — Та ми ж це пережили.

Рейна похитала головою. Вона покрутила яблуко. Її нігті залишили на його поверхні маленькі відбитки у формі півмісяців.

— Персі, подорожувати Середземним морем — зовсім інший рівень небезпеки. Воно століттями було місцем, забороненим для напівбогів. Жодний герой при здоровому глузді туди б не вирушив.

— Тоді це саме для нас! — Лео ошкірився над своїм млинком. — Тому що ми божевільні, еге ж? До того ж «Арго II» — першокласний воєнний корабель. Він доправить нас будь-куди.

— Нам доведеться поквапитись, — додав Джейсон. — Не знаю точно, що планують велетні, але Гея щодня стає сильнішою. Вона втручається у сни, з’являється у дивних місцях, викликає дедалі сильніших чудовиськ. Ми мусимо зупинити велетнів, перш ніж вони пробудять її повністю.

Аннабет здригнулась. За останні кілька днів її спіткало чимало нічних кошмарів.

— Семеро напівкровок відгукнуться на виклик, — промовила вона. — Це мусять бути напівбоги з обох таборів. Джейсон, Пайпер, Лео і я. Це четверо.

— І я, — промовив Персі. — Разом із Хейзел та Френком. Це семеро.

— Що? — Октавіан звівся на ноги. — І ми маємо це ухвалити? Без голосування у сенаті? Без належних дебатів? Без...

— Персі!

До них мчав Тайсон разом з Місіс О’Лірі біля ніг. На спині пекельного пса сиділа найхудіша гарпія, яку Аннабет колись траплялося бачити, — хворобливого вигляду дівчина з рідким волоссям, у сукні з мішковини та з вкритими червоним пір’ям крилами.

Аннабет гадки не мала, хто ця гарпія, але зустріч із Тайсоном у його рваній, фланелевій сорочці, джинсах та з перекрученим прапором SPQR на грудях зігрівала її серце. Вона зазнала багато неприємних зустрічей з циклопами, проте Тайсон був янголятком. А ще він був напівкровним братом Персі (довго розповідати!), що майже поріднило їх.

Тайсон зупинився біля тахти і почав заламувати руки. Його великі карі очі виглядали занепокоєними.

— Елла налякана, — промовив він.

— Ж-ж-жодних більше кораблів, — пробурмотіла гарпія під ніс, несамовито перебираючи своє пір я. — «Титанік», «Лузітанія», «Пакс»... човни не для гарпій.

Лео примружив очі. Він поглянув на Хейзел, яка сиділа біля нього.

— Ця курка щойно порівняла мій корабель з «Титаніком»?

— Вона не курка. — Хейзел відвела погляд, наче Лео змушував її нервувати. — Елла — гарпія. Вона просто трохи... занепокоєна.

— Елла гарненька, — промовив Тайсон. — І налякана. Нам час забрати її, але вона не підніметься на корабель.

— Жодних кораблів, — повторила Елла. Вона подивилась просто на Аннабет. — Погана вдача. Ось вона. Мудрості доньку самотній шлях чекає...

— Елло! — Френк раптово підвівся. — Можливо, зараз не кращий час...

— Знаком Афіни вона Рим запалить, — продовжила Елла, затуливши долонями вуха та підвищивши голос. — Близнята подих янгола зупинять, до смерті вічної сховають ключ. Загибель велетнів бліда і золотом палає, з в’язниці витої звільнить її лиш біль.

Ефект був такий, наче хтось кинув на стіл світлошумову гранату. Усі витріщились на гарпію. Ніхто не зважувався заговорити. Серце Аннабет ледве не вистрибувало з грудей. Знак Афіни... Вона пересилила бажання перевірити кишеню, але відчула, як теплішає срібна монета — проклятий дар матері. «Іди за Знаком Афіни. Пометися за мене».

Навколо них досі лунали звуки бенкету, але вони стали приглушеними і віддаленими, наче стіл Аннабет поринув у четвертий вимір.

Персі першим оговтався. Він підвівся й узяв Тайсона за руку.

— Я знаю! — промовив він з удаваним запалом. — Не хочеш відвести Еллу подихати свіжим повітрям? Ти і Місіс О’Лірі...

— Стривайте. — Октавіан схопив одного зі своїх ведмедиків і стиснув тремтячими руками. Він пильно дивився на Еллу. — Що вона сказала? Звучало, як...

— Елла багато читає, — бовкнув Френк. — Ми знайшли її в бібліотеці.

— Так! випалила Хейзел. — Напевно з якоїсь книги.

— Книги, послужливо пробурмотіла Елла. — Елла любить книги.

Тепер, коли гарпія сказала, що хотіла, вона начебто трошки заспокоїлась. Елла схрестила ноги, сидячи на спині Місіс О Лірі, і почала чистити своє пір’я.

Аннабет із цікавістю поглянула на Персі. Було зрозуміло, що вони з Френком та Хейзел щось приховували. Так само, як було зрозуміло, що Елла прочитала пророцтво — пророцтво, яке стосувалось її.

Вираз обличчя Персі промовляв: «Рятуй».

— Це було пророцтво, — наполіг Октавіан. — Звучало, як пророцтво.

Ніхто не відповів.

Аннабет гадки не мала, що відбувається, але зрозуміла, що Персі ось-ось втрапить у халепу.

Вона змусила себе засміятися.

— Серйозно, Октавіане? Можливо, тут, на римській стороні, гарпії й відрізняються від наших. Проте нашим достає розуму тільки на те, щоб прибирати в будиночках та готувати обіди. Ваші часто пророкують майбутнє? Ти радишся з ним щодо своїх ауспіцій?

Її слова вплинули так, як вона і передбачала. Римські офіцери знервовано засміялись. Дехто зміряв Еллу очима і фиркнув у бік Октавіана. Думка про те, що жінка-курка читає пророцтва, вочевидь, здавалась безглуздою як римлянам, так і грекам.

— Я, ну... — Октавіан опустив ведмежа. — Ні, але...

— Вона просто декламує рядки з якоїсь книги, — промовила Аннабет, — як і припустила Хейзел. До того ж, у нас уже є справжнє пророцтво, через яке слід турбуватися.

Вона повернулась до Тайсона.

— Персі має рацію. Чому б тобі не взяти Еллу та Місіс О’Лірі й не піти кудись погуляти на деякий час? Елла ж не проти?

— Великі собаки — це добре, — промовила Елла. — «Старий брехун», 1957, художній фільм Фреда Гіпсона та Вільяма Танберга.

Аннабет не знала, як розуміти таку відповідь, але Персі посміхнувся так, наче проблема була розв’язана.

— Чудово! — промовив він. — Ми надішлемо вам повідомлення через. Іриду, коли закінчимо, тоді й зустрінемось.

Римляни подивились на Рейну, очікуючи на її рішення. Аннабет затримала дихання.

Рейна бездоганно, вміла приховувати почуття. Вона пильно розглядала Еллу. Але що відбувається зараз у її думках, Аннабет зрозуміти не могла.

— Гаразд, — врешті промовила претор. — Ідіть.

— Так! — Тайсон обійшов тахту і несамовито стиснув кожного в обіймах, навіть Октавіана, який цьому, здавалось, не дуже зрадів. Після цього циклоп заліз на спину Місіс О’Лірі, пекельний пес помчав геть з форуму. Вони влетіли в одну з тіней на будівлі Сенату і зникли.

— Отже... — Рейна опустила нез’їдене яблуко, — Октавіан має рацію з приводу одного. Ми повинні отримати схвалення сенату, перш ніж дозволити легіонерам вирушити на завдання — особливо, на таке небезпечне.

— Усе це просто тхне віроломством, — Пробуркотів Октавіан. — Ця трирема — не корабель миру!

— Може, хочеш на борт, друзяко? — запропонував Лео. — Влаштую тобі екскурсію. Зможеш погратися кермом, а якщо дуже добре впораєшся, дам поносити паперовий капітанський капелюшок.

Ніздрі Октавіана роздулись.

— Як ти смієш...

— Слушна думка, — промовила Рейна. — Октавіане, ходи з ним! Оглянь корабель. Сенат скличемо за годину.

— Але... — Октавіан запнувся. Вочевидь, по обличчю Рейни він зрозумів, що подальші сперечання не найкраще вплинуть на його здоров’я. — Гаразд.

Лео підвівся. Він повернувся до Аннабет, і його усмішка змінилась. Це сталося так швидко, що їй здалось, наче на коротку мить хтось інший зайняв місце Лео — хтось з крижаною посмішкою і жорстоким блиском в очах. Тоді Аннабет кліпнула. Лео знову став звичайним собою, з його буденною пустотливою посмішкою.

— Незабаром повернусь, — пообіцяв він. — Це буде епічно.

Її охопив жахливий озноб. Коли Лео й Октавіан попрямували до канатної драбини, їй закортіло покликати їх назад — але як вона це пояснить? Скаже всім, що божеволіє, що марить і відчуває якийсь холод?

Вітряні духи почали прибирати тарілки.

— Е-е, Рейно,— промовив Джейсон, — Якщо ти не заперечуєш, я хотів би показати Пайпер місто перед зборами сенату. Вона ніколи не бачила Новий Рим.

Обличчя Рейни спохмурніло.

«Як він може бути таким дурним? — подумала Аннабет. — Хіба можливо, що Джейсон справді не розуміє, наскільки він подобається Рейні?» Для Аннабет це було досить очевидним. Просити дозволу показати своїй новій дівчині місто Рейни — це те саме, що сипати сіль на рану.

— Звісно, — холодно промовила претор.

Персі взяв Аннабет за руку.

— Так, я теж. Я хотів би показати Аннабет...

— Ні! — випалила Рейна.

Персі здійняв брови.

— Перепрошую?

— Я хочу про дещо поговорити з Аннабет, — промовила Рейна. — На самоті. Якщо ти не проти, мій співпреторе.

Її тон чітко давав зрозуміти, що вона насправді не просить дозволу.

По спині Аннабет пройшлися мурахи. Що на думці у Рейни? Можливо, претору не сподобалось, що аж двоє хлопців вирішили залишити її, аби влаштувати своїм дівчатам екскурсії містом. Хай там як, проте Аннабет не хотіла залишатись неозброєною наодинці з римським ватажком.

— Ходімо, донько Афіни! — Рейна піднялась з тахти. — Прогуляємось.

IV Аннабет

Аннабет хотіла ненавидіти Новий Рим. Але як молодий архітектор вона не могла змусити себе не захоплюватися терасованими садами, фонтанами і храмами, звивистими брукованими вуличками та блискучими білосніжними віллами. Після Війни Титанів, минулого літа, вона отримала роботу мрії — переконструювання палаців Олімпу. Тепер, ідучи цим мініатюрним містом, вона не припиняла розмірковувати: «Слід було зробити ось такий купол. Які чудові ці колони обабіч доріжки до внутрішнього двору». Хто б не спланував Новий Рим, він, напевне, вклав багато часу та любові у цей проект.

— У нас найкращі архітектори й будівельники у світі, — промовила Рейна, наче прочитавши її думки. — Так само завжди було в Римі, у давні часи. Багато напівбогів залишаються жити тут після служби легіону. Вступають до університету. Залишаються і створюють родини. Персі, здається, це зацікавило.

«І як це розуміти?» — подумала Аннабет. Вона, певно, нахмурилась сильніше, ніж усвідомлювала, тому що Рейна розсміялась.

— Ти воїн, я бачу, — промовила претор. — Твої очі палають вогнем.

— Вибач, — Аннабет намагалася пом’якшити свій погляд.

— Не перепрошуй. Адже я донька Беллони.

— Римської богині війни?

Рейна кивнула. Вона повернулась і свиснула, так наче окликала таксі. За мить до них примчали два металевих собаки — механізовані хорти, срібний і золотий. Вони потерлись об ноги Рейни й привітали Аннабет іскристими рубіновими очима.

— Мої улюбленці, — пояснила Рейна. — Аурум і Арґентум. Не заперечуєш, якщо вони прогуляються із нами?

Знову Аннабет здалось, що це було не прохання. Вона помітила, що зуби хортів виглядають, як сталеві наконечники стріл. Може, зброя в місті і була заборонена, проте улюбленці Рейни все одно могли б, за бажання, розірвати її на шматки.

Рейна привела гостю на літній майданчик кав’ярні. Офіціант, вочевидь, був її знайомим. Він усміхнувся і протягнув Рейні паперовий стаканчик, а тоді запропонував такий самий Аннабет.

— Хочеш? — запитала Рейна. — Вони готують дивовижний гарячий шоколад. Не зовсім римський напій...

— Але шоколад універсальний.

— Погоджуюсь.

Був теплий день червня, але Аннабет охоче випила напій. Удвох вони рушили далі. Срібний і золотий собаки блукали поряд.

— У нашому таборі, — промовила Рейна, — Афіна — це Мінерва. Ти знаєш, чим вони відрізняються?

Аннабет не замислювалася над цим раніше. Вона пригадала, як Термін назвав Афіну цією богинею, наче її тут зневажали. Октавіан поводився так, нібито саме існування Аннабет було образою.

— Я зрозуміла, що Мінерва не... ну, не така поважна тут?

Рейна дмухнула на пару зі стаканчйка.

— Ми поважаємо Мінерву. Вона богиня ремесла і мудрості... але не війни. Не для римлян. Вона також богиня цноти, як Діана... та, яку ви називаєте Артемідою. Ти не знайдеш тут дітей Мінерви. Думка про те, що Мінерва може мати дітей... якщо відверто, то це дещо приголомшливо для нас.

— О.

Аннабет відчула, як її обличчя спалахнуло. Їй не хотілось удаватися в подробиці щодо народження дітей Афіни (просто зі свідомості богині, точнісінько так, як сама вона народилася з голови Зевса). Аннабет завжди соромилася цих розмов, бо почувалася якимось виродком. Її часто запитували, чи є в неї пупок, оскільки вона народилась чарівним чином. Авжеж у неї був пупок. Проте вона не знала чому. Та й не дуже хотіла знати.

— Я розумію, що ви, греки, сприймаєте все інакше, — промовила Рейна. — Але римляни дуже серйозно ставляться до обітниці зберігати дівоцтво. Весталки, наприклад... Якщо вони порушать клятву і закохаються у когось, їх поховають заживо. Тож ідея того, що незаймана богиня може мати дітей...

— Зрозуміла. — Аннабет ковтнула гарячого шоколаду, але той видався на смак, неначе бруд. Зрозуміло, чому римляни так дивилися на неї. — Я не повинна існувати. І навіть якби в таборі з’явилися діти Мінерви...

— ...вони не були б такими, як ти, — закінчила Рейна. — Вони можуть бути ремісниками, художниками, можливо, радниками, але не воїнами. Не ватажками небезпечних походів.

Аннабет почала заперечувати, що вона не ватажок цього походу. Принаймні, не офіційно. Та чи погодились би із цим її друзі на «Арго II»? Останні кілька днів вони покладались тільки на її накази — навіть Джейсон, який міг би й сам очолити похід, адже він син Юпітера; і тренер Хедж, який узагалі не терпів нічиїх наказів.

— Є ще дещо. — Рейна клацнула пальцями. Її золотий собака Аурум підтюпнув до неї. Претор почесала його за вухом. — Гарпія Елла... То було пророцтво, те що вона прочитала. Ми обидві це розуміємо, чи не так?

Аннабет глитнула. Щось у рубінових очах Аурума змушувало нервувати. Вона чула, що собаки здатні відчувати страх людини за її запахом, навіть розпізнавати зміни в диханні та серцебитті. Вона не знала, чи це так само стосується і чарівних металевих собак, але вирішила, що краще казати правду.

— Звучало як пророцтво, — визнала вона. — Але я ніколи раніше не зустрічала Еллу, тому ніколи не чула саме ці рядки.

— Я чула, — пробурмотіла Рейна. — Принаймні деякі з них...

За кілька футів від них загавкав срібний собака. Гуртдітей ринув із сусіднього провулку й оточив Арґентума. Вони почали його пестити і сміялись, зовсім не зважаю, чи на гострі, наче леза, ікла собаки.

— Нам час іти, — промовила Рейна.

Вони почали підійматися на пагорб. Хорти йшли за ними, залишивши дітей позаду. Аннабет постійно поглядала на обличчя Рейни. У голові почали спливати туманні спогади: манера Рейни зачісувати волосся за вухо, срібне кільце з факелом і мечем.

— Ми зустрічались раніше, — наважилась Аннабет. — Здається, ти була тоді меншою.

Рейна сухо їй посміхнулась.

— Дуже добре. Персі мене не згадав. Авжеж, ти розмовляла здебільшого з моєю старшою сестрою Гілою, яка тепер цариця амазонок. Вона поїхала сьогодні зранку, просто перед вашим прибуттям. Хай там як, в останню нашу зустріч я була лише служницею у домі Цирцеї.

— Цирцея... — Аннабет пригадала свою подорож на острів чаклунки. Їй виповнилося тринадцять. Її з Персі викинуло на один з берегів Моря Чудовиськ. Гіла тоді зустріла їх. Вона допомогла Аннабет причепуритись, дала їй гарну нову сукню та повністю змінила її зовнішність. А потім Цирцея зробила свою пропозицію: якщо Аннабет залишиться на острові, її навчать чаклувати та подарують їй неймовірну силу. Дівчину це не спокусило, ну, може, трохи й спокусило, але потім вона дізналась, що Персі перетворили на гризуна. (Це потім ця частина стала смішною, але тієї миті лякала до смерті.) Щодо Рейни... точно, вона тоді була однією зі служниць, які причісували Аннабет.

— Ти... — вражено промовила Аннабет. — А Гіла цариця амазонок? Як ви обидві?

— Довго розповідати, — промовила Рейна. — Але я чудово тебе пам’ятаю. Ти була хороброю. Я ніколи раніше не бачила, щоб хтось відмовився від пропозиції Цирцеї, а тим паче перехитрив її. Не дивно, що Персі в тебе закоханий.

У її голосі відчувалась туга. Аннабет вирішила, що безпечніше буде промовчати.

Вони дісталися вершини пагорбу, де з тераси відкривався приголомшливий краєвид на всю долину.

— Моє улюблене місце, — промовила Рейна. — Сад Бахуса.

Сплетіння виноградних лоз утворювали навіс над головою. Бджоли дзижчали серед жимолості та жасмину, що наповнювали денне повітря запаморочливою сумішшю ароматів. У центрі тераси стояла статуя Бахуса у балетній позиції. З одягу на богові була лише пов’язка на стегнах, у нього були надуті щоки, а з витягнутих у трубочку губ лилась у фонтан вода.

Незважаючи на свої турботи, Аннабет ледве не розсміялась. Вона знала бога у його грецькій формі — Діоніса, або пана Д., як його називали у Таборі Напівкровок. Побачивши їхнього ексцентричного колишнього директора увічненим у камені в пелюшках, вона почала почуватись трохи краще.

Рейна зупинилась на краю тераси. Пейзаж був вартий підйому. Усе місто розкинулося під ними, наче тривимірна мозаїка. На півдні, за озером, височіло скупчення храмів. На півночі до пагорбів Берклі простягався акведук. Будівельні бригади лагодили пошкоджену секцію (швидше за все — наслідок нещодавньої битви).

— Хотіла почути це від тебе, — промовила Рейна Аннабет повернулась до неї.

— Почути що?

— Правду. Переконай мене, що я не припускаюся помилки, довіряючи тобі. Розкажи мені про себе. Розкажи про Табір Напівкровок. У твоєї подруги, Пайпер, чари в голосі. Я перебувала достатньо часу із Цирцеєю, аби впізнавати чаромовство. Я не можу вірити її словам. А Джейсон... що ж, він змінився. Він здається віддаленим, не таким римлянином, як раніше.

Біль у її голосі був гострим, як розбите скло. Аннабет стало цікаво, чи в неї був такий саме голос усі ці місяці, поки вона шукала Персі. Їй принаймні вдалось знайти свого хлопця. У Рейни ж немає нікого. Вона сама відповідає за цілий табір. Аннабет відчувала, що Рейна хотіла бути із Джейсоном. Але він зник, тільки щоб повернутись із новою дівчиною. Натомість Персі підвищився до звання претора, але так само їй відмовив. І тепер прийшла Аннабет, яка забере його із собою. Рейна знову залишиться сама, виконуючи роботу, призначену для двох.

Коли Аннабет збиралась у Табір Юпітера, то готувалась до важких переговорів із Рейною чи навіть до сутички. Співчувати римському претору вона не була готова.

Дівчина залишила ці почуття при собі, бо Рейна не здавалась тією, хто подякує за жалість.

Натомість, Аннабет розповіла Рейні про своє життя. Про батька, мачуху і двох зведених братів у Сан-Франциско, і про те, як вона почувалась чужою у власній родині. Розповіла, як утекла з дому, коли їй виповнилося лише сім, як знайшла друзів, Луку і Талію, і як дісталась Табору Напівкровок на Лонг-Айленді. Описала табір і як зростала там, а ще зустріч із Персі та їхні спільні подорожі.

Рейна вміла слухати.

Аннабет кортіло розповісти їй про актуальніші проблеми, зокрема сварку з мамою і подаровану нею срібну монету. А найбільше — про ті кошмари, що її переслідували: стара фобія, яка лякала настільки, що дівчина ледве не вирішила відмовитися від цього походу. Але цього розповідати претору вона не могла собі дозволити.

Коли Аннабет закінчила, Рейна втупила очі в Новий Рим. Її металеві хорти обнюхували сад, клацаючи іклами на бджіл у жимолості. Зрештою Рейна вказала на скупчення храмів на пагорбі вдалечині.

— Маленька червона будівля, — промовила вона, — там, на північному боці, — це храм моєї матері, Беллони. — Рейна повернулась до Аннабет. — На відміну від твоєї матері, у Беллони немає грецького еквіваленту. Вона повністю, істинно римська. Богиня захисту батьківщини.

Аннабет нічого не відповіла. Їй мало що було відомо про римську богиню. Вона б і хотіла підготуватись краще, але латина ніколи не давалась їй так само легко, як грецька. Знизу блищав корпус «Арго II», що ширяв над форумом, наче величезна бронзова повітряна куля.

— Коли римляни вирушають на війну, — продовжила Рейна, — то перш за все відвідують храм Беллони. Усередині знаходиться символічний клаптик землі, що зображає ворожу територію. Ми кидаємо спис у цю землю, показуючи, що тепер у стані війни. Бач, римляни завжди вірили, що напад — це найкраща оборона. У стародавні часи, коли наші предки відчували загрозу від сусідів, вони починали вторгнення, щоб захиститися.

— Вони завоювали всіх навколо себе. Карфагенян, галів...

— І греків. — Рейна не сперечалася. — Я хочу сказати, Аннабет, що Риму не властиво співпрацювати з іншими силами. Щоразу, коли грецькі та римські на. півбоги зустрічались, вони билися. Суперечки між двома нашими сторонами спричинили одні з найжахливіших війн у людській історії, громадянські війни.

— Але так не має бути! Ми мусимо об єднатись, або Гея знищить усіх нас.

— Згодна. Та чи можлива співпраця? Раптом Юнонин план хибний? Навіть богині припускаються помилок.

Аннабет чекала, що зараз Гера влучить у Рейну блискавкою або перетворить на павича. Але нічого не трапилось.

На жаль, Аннабет поділяла сумніви Рейни. Гера неодноразово припускалася помилок. Аннабет не отримала нічого, окрім бід, від цієї владної богині, і зовсім не мала наміру пробачати їй того, що вона забрала в неї Персі, нехай і задля шляхетної справи.

— Я не довіряю їй, — визнала Аннабет. — Але я довіряю своїм друзям. Це не обман, Рейно. Ми здатні діяти разом.

Рейна допила свій шоколад. Вона поставила чашку на поручень тераси й оглянула долину, наче уявляючи військові шеренги.

— Я вірю, що ти кажеш це щиро, — промовила вона. — Але якщо ти вирушиш у стародавні землі, особливо у сам Рим, тобі дещо слід знати про свою матір.

Плечі Аннабет напружились.

— Мою... мою матір?

— Коли я жила на Цирцеїному острові, ми мали багато відвідувачів. Одного разу, можливо, за рік до вашого з Персі прибуття, на берег викинуло парубка. Від спраги та спеки він майже повністю втратив здоровий глузд. Він дрейфував у морі багато днів. У його словах майже не було сенсу, але ми зрозуміли, що він був сином Афіни.

Рейна замовкла, наче очікуючи на реакцію. Аннабет гадки не мала, ким міг бути цей хлопець. Вона не чула, щоб ще якась дитина Афіни вирушала на завдання у Море Чудовиськ, і все ж їй стало моторошно. Світло, що просочувалось крізь виноградні лози, змушувало тіні звиватись на землі, наче рої жуків.

— Що сталось із тим напівбогом? — поцікавилася вона.

Рейна махнула рукою, так наче це не суттєво.

— Цирцея перетворила його на морську свинку. З нього вийшов ще той скажений гризун! Але перед цим він не припиняв марити про своє невиконане завдання. Він заявив, що вирушив у Рим за Знаком Афіни.

Аннабет вхопилась за поручні, щоб утриматись на ногах.

— Так, — промовила Рейна, побачивши ЇЇ нездужання. — Він весь час бурмотів про дитину мудрості, Знак Афіни та бліду загибель велетнів, що золотом палає. Ті самі рядки читала Елла. Але ти ніколи не чула їх раніше?

— Ні... не в тій формі, у якій їх промовила Елла. — Голос Аннабет був слабким. Вона говорила правду, адже ніколи не чула цього пророцтва, але мати наказала їй іти за Знаком Афіни. Коли Аннабет подумала про монету в кишені, то почала робити жахливі припущення. Вона пригадала уїдливі слова матері. Пригадала дивні кошмари, що переслідували її минулі дні. — Цей напівбог... він розповів про своє завдання?

Рейна похитала головою.

— У той час я гадки не мала, про що він говорить. Тільки після багатьох років, уже коли я стала претором Табору Юпітера, у мене з’явилися підозри.

— Підозри... з приводу чого?

— Існує стара легенда, яку претори табору переказували одне одному століттями. Якщо вона правдива, то може пояснювати, чому два табори напівбогів ніколи не об’єднувалися. Це може виявитися причиною нашою ворожнечі. За легендою, поки старі рахунки не будуть зведені, римляни і греки ніколи не житимуть у злагоді. І легенда зосереджена на Афіні...

Різкий звук пронизав повітря. Краєм ока Аннабет помітила спалах світла.

Вона повернулась саме тоді, коли вибух утворив на форумі новий кратер. Палаюча тахта злетіла в повітря. Напівбоги в паніці розбіглись навсібіч.

— Велетні? — Аннабет потягнулась до кинджала, якого не виявилося на місці. — Я гадала, що їхню армію перемогли!

— Це не велетні. — Очі Рейни скипіли гнівом. — Ти зрадила нашу довіру.

— Що? Ні!

Щойно вона це промовила, «Арго II» пустив другий залп. Баліста випустила величезний спис, охоплений грецьким вогнем. Той пронісся крізь зруйнований купол Будівлі сенату і вибухнув усередині, запаливши її, наче паперовий ліхтарик. Якщо там хтось перебував...

— Боги, ні. — Від нападу нудоти в Аннабет підкосились коліна. — Рейно, це неможливо. Ми ніколи б не скоїли цього!

Металеві пси кинулись до ніг своєї господині. Вони загарчали на Аннабет, але рухались невпевнено, позбавлені рішучості напасти.

— Ти кажеш правду, — вирішила Рейна. — Можливо, ти не знала про цю зраду, але хтось мусить за це відповісти.

Знизу на форумі поширювався хаос. Люди в натовпі, штовхаючись, бігли навсібіч. Спалахували бійки.

— Бойня, — промовила Рейна.

— Ми повинні її припинити!

Аннабет мала жахливе передчуття, що це востаннє вони з Рейною дійшли згоди, але разом дві дівчини помчали схилом униз.

Якби в місті було дозволено користуватися зброєю друзі Аннабет уже були б мертвими. Римські напівбоги на форумі об’єднались у розлючену зграю. Деякі кидали тарілки, їжу і каміння в «Арго II», що було безглуздям, оскільки більшість речей падала назад у натовп.

Декілька десятків римлян оточили Пайпер та Джейсона, які безуспішно намагались їх заспокоїти. Чаромовство Пайпер було марним проти стількох волаючих розлючених напівбогів. З Джейсонового чола текла кров. Його пурпурова накидка була розірвана на клапті. Він не припиняв викрикувати: «Я на вашому боці!», але його помаранчева футболка Табору Напівкровок свідчила про протилежне, так само як і бойовий корабель угорі, що обстрілював Новий Рим палаючими списами. Один з таких списів упав неподалік, розтрощивши крамницю з тогами.

— Плутонові лати, — лайнулась Рейна. — Дивись.

Озброєні легіонери квапились на форум. Дві артилерійські бригади встановили катапульти одразу за Померійською межею і вже готувались стріляти по «Арго II».

— Це тільки все погіршить, — промовила. Аннабет.

— Ненавиджу свою роботу, — поскаржилась Рейна та кинулася разом із собаками назустріч легіонерам.

«Персі, — подумала Аннабет, відчайдушно бігаючи очима форумом. — Де ти?»

Двоє римлян спробували її схопити. Вона ухилилась від них і пірнула в натовп. Сотні пурпурових привидів ширяли форумом: проходили просто крізь людей і незв'язно завивали (таке враження, що розлючені римляни, палаючі тахти та вибухаючі будівлі — це недостатньо химерне видовище!). Фавни також скористались хаосом. Вони роєм напали на обідні столи, хапаючи їжу, тарілки та чашки. Один протюпав повз Аннабет із гіркою тако в руках та цілим ананасом у зубах.

Пролунав вибух, і просто перед Аннабет з’явилась статуя Терміна. Він заволав на неї латиною, без, сумнівів називаючи брехухою та правопорушницею, але вона відштовхнула статую і побігла далі.

Зрештою вона знайшла Персі. Він з друзями, Хейзел та Френком, стояв посередині фонтана та відбивався від розлючених римлян водяними струменями. Його тога перетворилась на лахміття, але ран видно не було.

Аннабет покликала його. Тієї самої миті форум здригнувся від вибуху. Цього разу світло спалахнуло просто над головою. Одна з римських катапульт вистрелила. «Агро II» затріщав і захитався у різні боки — над його бронзовим каркасом завирувало полум’я.

Аннабет помітила постать, яка відчайдушно чіплялась за канатну драбину, намагаючись спуститися. Це був Октавіан. Його одяг димився, а обличчя було забруднене сажею.

Біля фонтана Персі вистрелив у натовп ще одним шквалом води. Аннабет кинулась до нього, ухилившись від римського кулака та летючих тарілок з бутербродами.

— Аннабет! — покликав Персі. — Що?

— Гадки не маю! — крикнула вона.

— Я вам скажу що! — заволав голос згори. Октавіан дістався кінця драбини. — Греки вистрелили в нас! Ваш Лео випробував свою зброю на Римі!

Груди Аннабет наче наповнились рідким воднем. Їй здавалось, що вона може вибухнути і розлетітися на мільйон крижаних уламків.

— Ти брешеш! — випалила вона. — Лео нізащо б...

— Я щойно там був! — заверещав Октавіан. — Я бачив усе на власні очі!

«Арго II» відповів залпом. Римська катапульта розлетілась на скіпки. Легіонери кинулись навсібіч.

— Бачиш? — заволав Октавіан. — Римляни, убийте загарбників!

Аннабет завила у відчаї. Бракувало часу на те, щоб з'ясовувати правду. Команда з Табору Напівкровок кількісно в сотні разів поступалася римській армії. Нехай навіть усе це влаштував Октавіан (що скидалося на правду!), їм нізащо не вдасться виправдатися, перш ніж їх здолають кількістю і вб’ють.

— Ми повинні йти, — сказала вона Персі. — Зараз.

Він похмуро кивнув.

— Хейзел, Френку, ви мусите зробити вибір! Ви з нами?

Хейзел здавалась наляканою до смерті, але надягла кавалерійський шолом.

— Авжеж з вами. Але ви ніколи не дістанетесь корабля, якщо ми не виграємо вам час.

— Як? — спитала Аннабет.

Хейзел свиснула. Тієї самої миті форумом пронеслась світла пляма. Біля фонтана матеріалізувався величний кінь. Він став дибки і заіржав, розганяючи натовп. Хейзел скочила на його спину так, наче була народжена для верхової їзди. З сідла коня на ременях звисав римський кавалерійський меч, Хейзел оголила його.

— Надішліть мені повідомлення через Іриду, коли опинитеся в безпеці, тоді ми зустрінемось, — промовила вона. — Аріоне, уперед!

Кінь зі свистом понісся крізь натовп, відштовхуючи римлян та спричиняючи масову паніку.

Аннабет відчула надію — можливо, їм удасться забратися звідси живими. Але тої миті, майже на іншому кінці форуму, вона почула крик Джейсона.

— Римляни! — закликав він. — Будь ласка!

Його та Пайпер закидали тарілками й камінням. Джейсон спробував прикрити Пайпер, але йому в чоло влучила цеглина. Він зігнувся. Натовп ринув уперед.

— Назад! — крикнула Пайпер.

Чари її слів накрили натовп, змусивши римлян завагатись, але Аннабет розуміла, що ефект не триватиме довго. Їй з Персі нізащо не встигнути їм на допомогу.

— Френку, — промовив Персі, — твій час. Допоможеш їм?

Аннабет гадки не мала, як Френк зможе зробити це самотужки, але хлопець схвильовано глитнув.

— О, боги, — пробурмотів він. — Гаразд, звісно. Піднімайтесь по драбині.. Зараз.

Персі з Аннабет кинулись до драбини. Октавіан досі висів на її кінці, але Персі стягнув його вниз і кинув у натовп.

Вони почали підніматись, а тим часом озброєні легіонери поспішили на форум. Над головою Аннабет засвистіли стріли. Якийсь вибух ледве не збив її з драбини. На півшляху вона почула ревіння знизу й поглянула туди.

Римляни заволали й кинулись навсібіч від величезного дракона, який рушив крізь форум, — звіра, що лякав навіть більше, ніж бронзова фігура на носі «Арго II». Він мав грубу сіру шкіру, як у комодського варана, і шкірясті крила кажана. Стріли й каміння відлітали від нього, не залишаючи жодних ушкоджень, тоді коли він пробивався до Пайпер і Джейсона. Зрештою дракон схопив їх передніми лапами й здійнявся у небо.

— Це? — Аннабет забракло слів.

— Френк, — підтвердив Персі згори. — У нього є декілька, так би мовити, талантів.

— М’яко сказано, — пробурмотіла Аннабет. — Лізь далі!

Без дракона та коня Хейзел, який відволікав лучників, їм нізащо б не вдалось подолати драбину, але врешті-решт вони промайнули низку пошкоджених повітряних весел та опинились на палубі. Такелаж палав. У центрі фока зяяла дірка, а сам корабель сильно кренився на правий борт.

Не було жодних ознак тренера Хеджа, але Лео стояв посеред палуби, спокійно перезаряджаючи балісту. Нутрощі Аннабет скрутило від жаху.

— Лео! — скрикнула вона. — Що ти робиш?

— Знищити їх... — Він повернувся до Аннабет. Його очі були скляними, а рухи, наче в робота. — Знищити всіх.

Він повернувся до балісти, але Персі встиг збити його з ніг. Голова Лео грюкнулась об палубу, а очі закотились так, що видними залишились тільки білки.

Аннабет побачила сірого дракона. Він облетів корабель і приземлився на палубі, опустивши непритомних Джейсона та Пайпер.

— Забираймося геть! — заволав Персі. — Забери нас звідси!

Аннабет у шоці усвідомила, що він звертається до неї.

Вона кинулась до штурвала і припустилася помилки — поглянула через поручні вниз. Там шикувалися в ряди озброєні легіонери, які готували вогняні стріли. Хейзел пришпорила Аріона. Вони помчали з міста геть, переслідувані розлюченим натовпом. До строю підкотили додаткові катапульти. Уздовж усієї Померійської межі сяяли пурпуром статуї Терміна, який, здавалося, збирав сили для атаки.

Аннабет подивилась на контрольну панель. На біса Лео зробив її такою складною? Часу на маневри забракло, але одну просту команду вона знала: «УГОРУ».

Дівчина схопилась за важіль і потягнула його на себе. Корабель застогнав та смикнувся вгору під жахаючим кутом. Причальні щогли затріщали. «Арго II» швидко злетів у хмари.

V Лео

Як би він хотів винайти машину часу! Тоді Лео повернувся би на дві години назад і запобіг страшним подіям. Або так, або можна ще винайти ляпасороздавач, щоб покарати себе (хоча це навряд чи буде болючішим за погляд Аннабет).

— Ще раз, — промовила вона. — Що саме сталося?

Лео втиснувся спиною в щоглу. Голова досі пульсувала від удару об палубу. Його прекрасний новенький корабель зруйнований: кормові арбалети згодяться лише на дрова, фок продірявлений, супутникові антени, що підтримували бортовий інтернет та телебачення, розлетілись на уламки, через що неймовірно лютував тренер Хедж. Бронзова голова дракона Фестуса кашляла димом, наче в неї в горлянці застряг жмут шерсті, а за скрипучими звуками з лівого борту було зрозуміло, що деякі весла вибило з осей чи навіть повністю розтрощило (тепер зрозуміло, чому корабель кренився і здригався під час польоту!). Двигун хрипів, наче паротяг-астматик.

Лео переборов бажання заплакати.

— Не знаю. Усе розпливчасте.

На нього дивилося забагато людей: Аннабет (Лео найменше хотілося її злити, бо вона його лякала), тренер Хедж, який світив своїми волохатими козлячими ногами в самій лише помаранчевій сорочці поло та з бейсбольною биткою в руках (обов’язково її всюди тягати за собою?), і новенький — Френк.

Лео не знав, що думати про Френка. Той нагадував борця сумо з ліги дошкільнят, хоча Лео вистачило здорового глузду не казати цього вголос. Спогади його ще туманилися, але Лео майже був переконаний, що бачив, як на корабель опустився дракон, який потім перетворився на Френка.

Аннабет схрестила руки.

— Тобто ти не пам’ятаєш?

— Я... — у Лео наче камінь у горлі застряг. — Я пам’ятаю! Але я ніби лише спостерігав за своїми діями... Я не міг їх контролювати!

Тренер Хедж постукав биткою по палубі. У своєму спортивному одязі та з кепкою на рогах він виглядав точнісінько як у «Школі дикунів», де рік пропрацював учителем фізкультури під прикриттям. Старий сатир так свердлив Лео очима, що хлопець на мить подумав, що зараз йому доведеться віджиматися.

— Слухай, малий, — промовив Хедж, — ну, підірвав ти дещо. Ну, напав на декількох римлян. Чудово! Красунчик! Але обов’язково було вирубати супутникові канали? Просто посеред бійки в клітці!

— Тренере, — промовила Аннабет, — а вам не потрібно переконатися, що нічого більше не горить?

— Я вже зробив це.

— Переконайтеся ще раз.

Бурчачи собі під ніс, сатир пошкандибав геть. Навіть йому дістало розуму коритись Аннабет.

Дівчина нахилилась перед Лео і поглянула на нього своїми сірими, наче сталь, очима. Її світле волосся вільно спадало на плечі, але Лео це не здавалось привабливим. Він гадки не мав, звідки взявся той стереотип про дурнуватих смішливих білявок. Але з минулої зими у Гранд-Каньйоні, коли Аннабет підійшла до нього з виразом обличчя «віддай мені Персі, або я тебе вб’ю», Лео вважав білявок значно розумнішими та небезпечнішими створіннями, ніж про них говорять.

— Лео, — спокійно промовила вона, — це якось улаштував Октавіан? Він це скоїв...

— Ні. — Лео міг би збрехати чи звинуватити тупого римлянина, але він не хотів погіршувати і без того кепське становище. — Той хлопець придурок, але він не стріляв у табір. Це зробив я.

Новенький, Френк, насупив брови.

— Навмисно?

— Ні! — Лео заплющив очі. — Ну, так... тобто я не хотів. Але водночас я відчував, що хочу. Щось змушувало мене це робити. Цей холод всередині...

— Холод? — голос Аннабет змінився. Він був майже... наляканим.

— Так. А що?

З трюму пролунав голос Персі:

— Аннабет, ти нам потрібна.

«О, боги, — подумав Лео. — Нехай тільки з Джейсоном усе буде добре».

Тільки-но Пайпер отямилася, вона відвела Джейсона вниз. У нього на чолі утворилася жахлива рана. Лео знав Джейсона довше, ніж будь-кого з Табору Напівкровок. Вони були кращими друзями. І якщо Джейсон не виживе...

— З ним усе буде гаразд. — Вираз обличчя Аннабет пом’якшав. — Френку, я на хвилинку. Просто... наглянь за Лео. Будь ласка!

Френк кивнув.

До цієї миті Лео вважав, що почуватися гірше вже немає куди, але тепер це сталося: Аннабет довіряла римському напівбогові, з яким знайома кілька годин, більше, ніж йому.

Коли вона пішла, Лео і Френк витріщились одне на одного. Одягнений у тогу, сіру худі та джинси, тримаючи за спиною лук і сагайдак, які він узяв у корабельному арсеналі, здоровань виглядав вельми ексцентрично. Лео пригадав, як зустрів мисливиць Артеміди — групу гарненьких, гнучких дівчат у сріблястих костюмах, озброєних луками. Він уявив, як Френк весело крокує поміж них. Думка настільки розсмішила Лео, що йому навіть трохи покращало.

— То, — промовив Френк. — Тебе звуть не Семі?

Лео нахмурився.

— Чому мали б звати «Семі»?

— То так, — швидко відповів Френк. — Просто... пусте. Щодо нападу на табір... це міг улаштувати Октавіан, за допомогою якогось чаклунства чи ще чогось такого. Він не хотів, аби римляни потоваришували з вами.

Лео хотілось у це вірити. Він був удячний цьому хлопцеві за те, що він не ненавидів його. Але Октавіан не був до цього причетний. Підійшов до балісти і почав стріляти саме Лео. Частково він розумів, що це неправильно. У його голові навіть постало запитання: «Що я, у біса, кою?» Але він продовжував свою справу.

Можливо, він з’їхав з глузду? Можливо, стрес від місяців роботи над «Арго II» на нього вплинув?

Але зараз Лео не міг про це думати. Йому конче необхідно зробити щось — зайняти чимось руки.

— Слухай, — промовив він. — Мені слід поговорити з Фестусом і отримати звіт про ушкодження. Ти не проти якщо?..

Френк допоміг йому підвестися.

— Хто такий Фестус?

— Мій друг, — відповів Лео. — І його теж не Семі звуть, якщо, це тебе цікавить. Ходімо! Я вас познайомлю.

На щастя, бронзовий дракон залишився неушкоджений, якщо не враховувати події минулої зими, коли він позбувся всього, окрім голови... Але це Лео не брав до уваги.

Коли хлопці дісталися носа корабля, фігура повернулась на сто вісімдесят градусів, щоб подивитись на них. Френк скрикнув і позадкував.

— Воно живе!

Якби Лео не почувався так погано, він би розреготався.

— Еге, Френку, це Фестус! Колись він був цілим бронзовим драконом, але сталася одна халепа.

— Часто у вас стаються халепи, — помітив Френк.

— Ну, не всі здатні перетворюватися на драконів, тож доводиться сторювати власних. — Лео насупив брови. — Я повернув його до життя як носову фігуру. Тепер він, так би мовити, головний інтерфейс корабля. Як наші справи, Фестусе?

Фестус фиркнув димом і видав кілька скрипів та писків. За останні кілька місяців Лео навчився розуміти мову машин. Інші напівбоги розуміли грецьку та латину, а Лео — мову скрипів і писків.

— Дідько, — промовив Лео. — Могло б бути Й гірше, але каркас критично пошкоджений у кількох місцях. Весла лівого борту необхідно полагодити, щоб знову можна було летіти на повній швидкості. Нам знадобляться ремонтні матеріали: небесна бронза, дьоготь, вапно...

— Що «но»?

— Чуваче, вапно. Оксид кальцію. Додають у цемент і купу різних... а, не зважай! Суть у тому, що мій корабель далеко не полетить, якщо ми його не полагодимо.

Фестус видав ще один скриплячий звук, який Лео відразу не розпізнав. Звучало як «ей-зл».

— А... Хейзел, — розшифрував він. — Дівчина з кучерявим волоссям, так?

Френк схвильовано глитнув.

— З нею все гаразд?

— Так, гаразд. Фестус запевняє, що бачить знизу її коня. Він скаче за нами.

— Тоді нам час приземлитись.

Лео придивився до нього.

— Вона твоя дівчина?

Френк закусив губу.

— Так.

— Ти начебто не впевнений.

— Так. Безсумнівно так. Я впевнений.

Лео здійняв руки.

— Добре-добре. Проблема в тому, що ми здатні приземлитись тільки раз. З таким станом каркасу та весел ми не піднімемось знову, поки все не полагодимо. Тож варто запевнитись, що на місці посадки матимемо всі необхідні матеріали.

Френк почухав потилицю.

— А де ти дістанеш небесну бронзу? Не в будівельному ж супермаркеті!

— Фестусе, запусти пошук!

— Він уміє шукати чарівну бронзу? — вражено запитав Френк. — А є щось, чого він не вміє?

«Бачив би ти його, коли він мав тіло», — подумав Лео. Але промовчав. Спогади про те, яким був Фестус раніше, були занадто болючими.

Стоячи на, носі корабля, Лео подивився вниз. Там розкинулася каліфорнійська Центральна долина. Лео не сподівався знайти все потрібне в одному місці, але спробувати варто було. До того ж він прагнув якомога далі забратися від Нового Рима. «Арго II» міг на високій швидкості долати величезні відстані завдяки чарівному двигуну, але Лео здогадувався, що і римляни мають свої магічні способи пересування.

Позаду нього заскрипіли сходи. Це йшли Персі та Аннабет. Обличчя обох були похмурими.

Серце Лео занило.

— Джейсон?

— Відпочиває, — відповіла Аннабет. — Пайпер залишилася з ним. Усе має бути добре.

Персі суворо поглянув на нього.

— Аннабет сказала, що це ти вистрелив з балісти?

— Чуваче, я... я не знаю, як це сталось. Мені шкода...

— Шкода?! — гаркнув Персі.

Аннабет поклала руку на груди своєму хлопцеві.

— Ми розберемось із цим пізніше. Зараз нам потрібно зібратись і розробити план. Що з кораблем?

Ноги Лео затремтіли. Від одного погляду Персі він почувався так само, як від Джейсонового виклику блискавки. Шкіру защипало, і кожний рецептор у тілі заволав: «Лягай!».

Лео розповів Аннабет про ушкодження і про матеріали, що їм потрібні. Принаймні, коли йшлося про щось, що можна полагодити, йому ставало легше на душі.

Лео саме скаржився на брак небесної бронзи, коли Фестус почав пищати і скрипіти.

— Чудово, — з полегшенням зітхнув Лео.

— Що чудово? — поцікавилася Аннабет. — Я б не відмовилась зараз хоч від чогось чудового.

Лео вдавано усміхнувся.

— Знайшлося все потрібне в одному місці. Френку, чом би тобі не перетворитися на птаха чи щось таке? Злітай униз і скажи своїй дівчині, щоб чекала нас на Великому Солоному озері в Юті.

Посадка біля озера була не найкращою. З пошкодженими веслами та розірваним фоком Лео ледь міг контролювати зниження. Решта команди спустилася в каюти та пристебнулась ременями — усі, окрім тренера Хеджа, який наполіг на тому, що зможе втриматися за передні поручні, і зараз волав на всю горлянку:

— ТАК! Хто на мене? Озеро, ти?!

Лео сам стояв на кормі за штурвалом і щосили намагався правильно скерувати корабель.

Фестус застережливо скрипів і дзижчав через зв'язкову систему.

— Знаю, знаю, — процідив Лео крізь зуби.

У нього бракувало часу на те, щоб розглядати ландшафт. На південному сході, біля підніжжя гірської гряди, гніздилося місто — у вечірніх тінях воно здавалося синім і пурпурним. На південь простягалась пустинна рівнина. А просто під ними, наче алюмінієва фольга, блищало Велике Солоне озеро, узбережжя якого було вкрите солончаковими луками, що нагадали Лео світлини супутника з Марсу.

— Тримайтесь, тренере! — крикнув він. — Буде боляче.

— Я народжений для болю!

ВУ-У-УМ! Вал солоної води накрив ніс корабля, а заразом і тренера Хеджа. «Арго II» загрозливо накренився, а потім вирівнявся і затрясся на поверхні озера. Механізми загули. Повітряні лопоті, не спиняючи рух, перейшли на гребні гвинти.

Три ряди автоматизованих весел занурились у воду і почали трести вперед.

— Молодець, Фестусе, — промовив Лео. — Достав нас на південний берег.

— Так! — Тренер Хедж здійняв кулаки в небо. Мокрий від рогів то копит, він посміхався, наче шалений козел. — Зроби це ще раз!

— Е-е... можливо, пізніше, — відповів Лео. — Залишайтеся на палубі, гаразд? Вартуйте про всяк випадок... ну, якщо озеро вирішить на нас напасти чи ще щось таке трапиться.

— Гаразд, — пообіцяв Хедж.

Лео вдарив у дзвін, оповіщаючи, що небезпека минула, і пішов до сходів. Але раптом корабель затрясся і почулося гучне цокання копит. На палубі з явився коричневий жеребець з Хейзел Левек на спині.

— Як? — запитання застрягло в Лео в горлянці. Ми посеред озера! Воно що, літає?

Кінь розлючено заіржав.

— Аріон не літає, — відповіла Хейзел. — Але він здатний скакати по будь-чому. Вода, вертикальні поверхні, невеликі гори — усе це йому під силу.

— О-о-о.

Хейзел на нього поглядала так само, як і під час бенкету на форумі, — наче намагалася відшукати щось у його обличчі. Лео кортіло запитати, чи не зустрічались вони раніше, але він був певен, що ні. Він би запам’ятав вродливу дівчину, яка приділяла йому стільки уваги. Таке траплялося нечасто.

«Вона — дівчина Френка», — нагадав він собі.

Френк досі перебував унизу, і Лео жадав, щоб здоровань якнайшвидше піднявся до них. Через погляд Хейзел він ніяковів і соромився.

До них підкрався тренер Хедж зі своєю бейсбольною биткою і почав з підозрою свердлити очима коня.

— Вальдезе, це вважати за вторгнення?

— Ні! — випалив Лео. — Е-е, Хейзел, ходімо зі мною. Я збудував у трюмі стайню, тому, якщо Аріон хоче...

— Він вільний дух. — Хейзел зісковзнула із сідла. — Він погуляє біля озера, поки я його не покличу. Але я хочу оглянути корабель. Показуй!

«Арго II» був сконструйований за зразком античної триреми, тільки вдвічі більшої. На першій палубі був розташований центральний коридор, обабіч якого розміщувалися каюти команди. На звичайній триремі більшість простору займали три ряди лав для кількох сотень спітнілих хлопців, які гребли без відпочинку. Весла Лео були автоматизованими і складалися за потреби, тож займали всередині корпусу дуже мало місця. Живлення постачалось на корабель з машинного відділення, що знаходилось на нижній палубі. Там же розташувалися медпункт, сховище і стайні.

Лео спустився в кают-компанію. Він збудував на кораблі вісім кают — сім для напівбогів з пророцтва й одну для тренера Хеджа. (Ви тільки-но уявіть: Хірон уважає його відповідальним дорослим, який за ними наглядатиме!) У кормі розташовувалася велика обідня зала, вона ж — кімната для відпочинку. Саме туди Лео і прямував.

Дорогою вони пройшли повз Джейсонову каюту. Двері були відчинені. Джейсон лежав з мішечком льоду на чолі та похрапував, а поряд сиділа Пайпер, тримаючи його за руку.

Пайпер глянула на Лео і приклала палець до губ, просячи його не шуміти, але, навдивовижу, вона зовсім не здавалась розлюченою. Лео намагався приборкати своє почуття провини. Вони пішли далі. Інші члени команди — Персі, Аннабет і Френк — з пригніченими обличчями сиділи навколо столу в обідній залі.

Лео з усіх сил намагався облаштувати цю кімнату, адже здогадувався, що вони проводитимуть тут багато часу. Буфет був уставлений чарівними чашками та тарілками з Табору Напівкровок, здатними наповнюватися будь-якою їжею і напоями за бажанням. Також там знаходився чарівний переносний холодильник з напоями у бляшанках — ідеальна річ для пікніків на морському узбережжі. Крісла були обладнані відкидними спинками з масажерами, навушниками та підставками для мечей і напоїв — усім необхідним для повсякденного відпочинку напівбога. У кімнаті були відсутні вікна, але стіни зачарували таким чином, що вони показували в реальному часі Табір Напівкровок, зокрема пляж, ліс, суничні поляни. Щоправда, тепер Лео хотів дізнатися, чи не викликає це у друзів тугу за домівкою більше, ніж робить їх щасливими.

Персі жадібно дивився на вкритий вечірньою загравою Пагорб Напівкровок, де у гілках високої сосни блищало Золоте Руно.

— Ми приземлились, — промовив він. — Що тепер? Френк смикнув тятиву свого лука.

— Розібратися з пророцтвом? Тобто... Елла ж промовила пророцтво, так? З Сивілиних книг?

— Яких книг? — поцікавився Лео.

Френк розповів, що їхня гарпія неймовірно вправна у запам’ятовуванні книжок. Колись давно вона прочитала колекцію стародавніх пророцтв, знищених приблизно за часів падіння Риму.

— Тому ти не розповів про це римлянам, — припустив Лео. — Ти не хотів, щоб вона їм дісталась.

Персі продовжував дивитися на зображення Пагорбу Напівкровок.

— Елла вразлива. Вона перебувала в полоні, коли ми її знайшли. І я просто не хотів... — Він стиснув кулак. — Зараз це не має значення. Я надіслав Тайсону повідомлення через Іриду, попросив його доставити Еллу в Табір Напівкровок. Там вони в безпеці.

Лео сумнівався, що хоч хтось із них може бути в безпеці після того, як вони розгромили табір розлючених римлян (і це на додаток до проблем із Геєю та велетнями!). Але він промовчав.

Аннабет зімкнула пальці.

— Я подбаю про пророцтво... але зараз у нас є невідкладніші проблеми. Необхідно полагодити цей корабель. Лео, що нам потрібно?

— Найлегше — це дьоготь. — Лео був радий змінити тему. — Його можна дістати в місті, у якомусь будівельному магазині. Залишаються небесна бронза та вапно. Як запевняє Фестус, їх можна знайти на острові посеред озера, на захід звідси.

— Нам слід поспішати, — промовила Хейзел. — Наскільки я знаю Октавіана, він уже шукає нас за допомогою ауспіцій. Римляни виряджають за нами війська. Це справа честі.

Лео відчув, що всі дивляться на нього.

— Народе... я не знаю, що сталось. Чесно, я...

Аннабет здійняла руку.

— Ми про це вже говорили. Ми згодні, що це не міг бути ти, Лео. Цей озноб, про який ти згадував... я теж його відчувала. Це мають бути якісь чари — або Октавіана, або Геї, або одного з її посіпак. Але поки ми не з’ясуємо, що сталось...

Френк рохнув.

— Як можна бути впевненими, що цього не станеться знову?

Пальці Лео пекли так, наче ось-ось спалахнуть. Однією з його сил, як сина Гефеста, була здатність викликати полум’я, але він мав постійно бути обережним, щоб не зробити цього випадково, особливо на кораблі, де містилися вибухівка та легкозаймисті припаси.

— Тепер зі мною все гаразд, — запевнив він, хоча сумнівався. — Можливо, нам усім не слід залишатися на самоті. Ніхто нікуди не ходитиме поодинці. Можна залишити Пайпер та тренера Хеджа на борту разом із Джейсоном. Одну команду відрядити в місто за дьогтем. Інша може піти за бронзою та вапном.

— Розділитись? — утрутився Персі. — Сумніваюся, що це слушна думка.

— Так буде швидше, — заперечила Хейзел. — До того ж, пошукові загони не без причини, зазвичай, обмежені до трьох напівбогів, так?

Аннабет здійняла брови, наче обмірковуючи слова Хейзел.

— Ти маєш рацію. З тієї самої причини нам був потрібен «Арго II»... поза табором сім напівбогів в одному місці привертатимуть забагато уваги чудовиськ. Корабель сконструйований так, щоб приховувати нас та захищати. Ми в безпеці тут, на борту, але якщо вирушимо у вилазку, то нам слід пересуватись групами кількістю не більше трьох осіб. Немає сенсу зайвий раз привертати до себе увагу Геїних посіпак.

Персі досі не здавався переконаним, але, узявши, Аннабет за руку, промовив:

— Якщо ми не розділятимемось, я згоден.

Хейзел усміхнулась.

— О, це легко! Френку, ти круто зміг перетворитись на дракона! Можеш повторити це й доправити Аннабет і Персі в місто за дьогтем?

Френк намагався заперечити.

— Я... мабуть. А ти?

— Я поїду верхи на Аріоні з Се... з Лео. — Вона завертіла рукоятку свого меча, від чого Лео занервував. Вона була непосидючою навіть більш за нього. — Ми дістанемо бронзу та вапно. Зустрінемось усі тут, як почне сутеніти.

Френк нахмурився. Вочевидь, йому не сподобалось те, що Лео піде з його дівчиною. Незрозуміло чому, побачивши реакцію Френка, Лео, навпаки, захотілося піти з Хейзел. Він прагнув довести, що вартий довіри та не збирається більше стріляти з жодних баліст.

— Лео, — промовила Аннабет, — якщо ми дістанемо матеріали, скільки часу ремонтуватимемо корабель?

— Якщо пощастить, то лише кілька годин.

— Добре, — вирішила дівчина. — Повертайтесь якомога швидше, але будьте обережними. Хай всім щастить! Хоч це й не означає, що так буде.

VI Лео

Поїздка на Аріоні була найкращим, що сталося за день... Хоч це небагато про що свідчило, оскільки день видався препоганим. Під кінськими копитами поверхня озера перетворювалася на солоний туман. Лео поклав долоню на бік тварини й відчув м’язи, що працювали, наче добре налагоджена машина. Уперше в житті хлопець усвідомив, чому потужність автодвигунів вимірюють у кінських силах. Аріон був чотириногим «Мазераті».

Попереду розташувався острів, лінія піску вздовж нього була настільки білою, що могла виявитися кухонною сіллю. За нею здіймалась широчінь трав’янистих дюн та зубчатих валунів.

Лео сидів позаду Хейзел, тримаючись однією рукою за її талію. Від такої близькості він ніяковів, але це був єдиний спосіб не випасти за борт (чи як там кажуть, коли ти на коні).

Перш ніж вони з Хейзел вирушили в дорогу, Персі відвів Лео в бік, щоб дещо розповісти про дівчину. Він удавав, наче робить Лео велику послугу, але в його голосі відчувався натяк: «Якщо скривдиш мою подругу, я особисто згодую тебе величезній білій акулі».

За словами Персі, Хейзел була донькою Плутона. Вона померла в сорокових роках минулого століття, а повернули її до життя тільки декілька місяців тому.

Лео було важко в таке повірити, адже Хейзел здавалась теплою і дуже живою, не такою, як привиди чи інші відроджені смертні, з якими йому доводилося зустрічатися.

А ще вона, здавалось, ладнала з людьми, на відміну від Лео, який значно краще почувався з машинами. Щось живе, на кшталт коней чи дівчат? Він навіть гадки не мав, як вони влаштовані.

До того ж Хейзел — дівчина Френка, тому Лео розумів, що має триматися на відстані. Та попри все це волосся так приємно пахнуло, і його серце калатало проти волі. Можливо, справа у швидкості коня.

Аріон ураганом увірвався на берег. Він затупотів копитами й переможно заіржав, зовсім як тренер Хедж з його бойовим кличем.

Хейзел і Лео спішились. Аріон почав загрібати копитом пісок.

— Він хоче їсти, — пояснила Хейзел. — Йому до смаку золото, але...

— Золото?

— Але погодиться й на траву. Іди, Аріоне. Дякую за поїздку. Я тебе покличу.

За мить кінь зник, залишивши по собі лише смугу пари над поверхнею озера.

— Швидкий кінь, — промовив Лео, — але дуже затратний.

— Насправді ні. Золото — це просто.

Лео здійняв брови.

— Тобто просто? Благаю, скажи мені, що ти не родичка царя Мідаса. Не дуже приємний тип.

— Не зважай. — Хейзел стиснула губи, наче шкодувала, що почала розмову.

Від цього цікавість Лео тільки зросла, але він вирішив не тиснути на дівчину. Він став навколішки й зачерпнув рукою білосніжний пісок.

— Ну... одна проблема розв’язана. Це — вапно.

Хейзел насупилася.

— Усе узбережжя?

— Еге. Бачиш? Гранули бездоганно круглі. Це не пісок, це — оксид кальцію.

Лео дістав з пояса для інструментів пластиковий пакет і занурив руку у вапно.

Раптом він застиг: пригадав усі рази, коли богиня Гея з’являлась перед ним у землі — її спляче обличчя з пилу, піску та бруду. Вона любила дражнити його. Лео уявив на білому кальції її заплющені очі та замріяну посмішку.

«Іди, маленький герою, — промовила Гея. — Без тебе корабель не можна полагодити».

— Лео? — спитала Хейзел. — З тобою все гаразд?

Хлопець важко зітхнув. Геї тут немає, він просто сам себе залякує.

— Так. Так, усе гаразд.

Він почав заповнювати пакет.

Хейзел стала навколішки поряд і почала допомагати.

— Треба було взяти відерце й лопатки.

Ця думка поліпшила Лео настрій. Він навіть усміхнувся.

— Могли б збудувати палац із піску.

— Палац із вапна.

Їхні погляди зустрілись.

Хейзел відвернулась.

— Ти такий схожий на...

— Семі?

Вона відсахнулася.

— Ти знаєш?

— Гадки не маю, хто такий Семі. Але Френк запитував у мене, чи впевнений я, що це не моє ім’я.

— І... не твоє?

— Ні! Трясця.

— А в тебе немає брата-близнюка або... — Хейзел затялася. — Твоя родина з Нового Орлеану?

— Ні. З Х’юстона. А що? Семі — це хлопець, якого ти колись знала?

— Я... пусте. Ти просто схожий на нього.

Неважко було здогадатися, що дівчина занадто збентежена, щоб розповідати ще щось. Але якщо Хейзел — дитина з минулого, то чи означає це, що Семі жив у сорокових? Якщо так, то звідки його знає Френк? Хай там як, чому Хейзел припускала, що Лео — це Семі, якщо минуло стільки часу?

Вони мовчки наповнили пакет. Лео запхав його у свій пояс, і пакет зник — ані ваги, ані об’єму, ані незручностей, — хоча Лео знав: торба буде на місці, варто за нею потягнутися. Усе, що вміщується в кишеню пояса, Лео міг носити при собі. Він обожнював цю річ. От би кишені були достатньо великими для бензопили чи, можливо, базуки.

Він підвівся й оглянув острів: кришталево-білі дюни, трав'яні ковдри й валуни, вкриті кіркою солі, що нагадувала морозний візерунок.

— Фестус запевнив, що неподалік є небесна бронза, але я не знаю де...

— Сюди. — Хейзел указала вздовж пляжу. — Ярдів п’ятсот звідси.

— Звідки ти?

— Дорогоцінні метали, — відповіла дівчина. — Подарунок від Плутона.

Лео пригадав, що вона розповідала про золото.

— Корисна здібність. Ведіть, пані Металодетектор.

Сонце схилялося за горизонт, небо заграло химерною сумішшю пурпурового та жовтого. За інших умов, Лео б насолоджувався прогулянкою пляжем у компанії привабливої дівчини, та що далі вони йшли, то більше він нервував. Нарешті Хейзел повернула в глиб суші.

— Упевнена, що це слушна думка? — запитав він.

— Ми вже близько, — відповіла вона. — Ходімо. Одразу за дюнами вони побачили жінку.

Вона сиділа на валуні посеред луки. Неподалік стояв чорний хромований мотоцикл, але в кожного з його коліс, там де мали б бути спиці та диск, бракувало трикутного фрагмента, тож вони нагадували Пакмена. У такому стані мотоцикл далеко не поїхав би.

Жінка була худорлявої статури та мала чорне кучеряве волосся. Весь одяг на ній був зі шкіри: чорні байкерські штани, високі чоботи та криваво-червона куртка — одне слово, Майкл Джексон, який приєднався до «Пекельних Янголів»[1]. Земля навколо її ніг була всипана чимось, схожим на розкриті мушлі. Схиливши голову, жінка діставала з мішка черговий предмет та розкривала його. Їсть устриць? Хіба у Великому Солоному озері водяться устриці? Лео мав сумніви.

Він не хотів наближатися, адже мав неприємний досвід спілкування з дивними жіночками. Його стара нянька тія Калліда виявилась Герою і мала жахливу звичку вкладати його спати у палаючий камін. Богиня землі Гея вбила його маму, влаштувавши пожежу, коли Лео виповнилося вісім. А снігова богиня Хіона намагалася перетворити його на крижану іграшку в Сономі.

Проте Хейзел рушила вперед. Лео пішов за нею.

Підійшовши ближче, Лео почав помічати тривожні деталі. На ремені жінки висів закручений батіг, а криваво-червону куртку вкривав ледве помітний малюнок: звивисті гілки яблуні, на яких сидять кістяки птахів. Устриці, які вона, начебто, відкривала, виявилися печивом з передбаченням.

Купа розламаного печива майже вкривала щиколотки жінки. Та вона продовжувала діставати з мішка нові смаколики, розламувала їх та читала передбачення. Більшість із них жінка жбурляла геть. Прочитавши деякі — невдоволено бурмотіла. У таких випадках вона проводила пальцем по клаптику паперу, наче стираючи написане, а потім чарівним чином відновлювала печиво й жбурляла до найближчого кошика.

— Що ви робите? — поцікавився Лео, перш ніж устиг зупинити самого себе.

Жінка здійняла очі. Лео ледь не вдавився ковтком повітря, здавалося, його легені ось-ось вибухнуть.

— Тітко Розо? — запитав він.

Це якась нісенітниця, але жінка виглядала точнісінько як його тітка. Той самий широкий ніс з бородавкою на одному боці, той самий стиснутий рот та суворі очі. Але це не могла бути його тітка Роза. Та нізащо б не вдягнулася так. До того ж вона зараз у Х’юстоні, наскільки йому відомо. Та й вона не трощила б печиво з передбаченнями посеред Великого Солоного озера.

— Оце ти бачиш? — запитала жінка. — Цікаво. А ти, Хейзел, люба?

— Звідки ви? — Хейзел насторожено відступила. — Ви... ви виглядаєте, як пані Лер. Моя вчителька в третьому класі. Я вас ненавиділа.

Жінка захихотіла.

— Чудово. Вона тебе ображала, еге ж? Несправедливо до тебе ставилася?

— Ви... Вона прив’язувала мої руки до парти за погану поведінку, — промовила Хейзел. — Називала мою маму відьмою. Звинувачувала мене в тому, чого я ніколи не робила, і... Ні. Вона мусила б уже померти. Хто ви така?

— О, Лео знає, — промовила жінка. — Що ти відчуваєш до тітки Рози, міхо?

«Міхо». Так його завжди називала мама. Після її смерті, Роза відмовилась від Лео. Вона називала його диявольським дитям та звинувачувала в пожежі, де загинула її сестра. Роза обернула родину Лео проти нього і залишила його — кощавого восьмирічного сироту — на милість громадських служб. Лео тинявся з одного притулку до іншого, поки нарешті не оселився в Таборі Напівкровок. Він мало кого ненавидів, але навіть після стількох років обличчя тітки Рози змушувало його обуритися.

Що він відчуває? Йому хотілося помститися.

Лео поглянув на мотоцикл з колесами-пакменами. Де він раніше бачив щось схоже? Будиночок 16 у Таборі Напівкровок... Символ над їхніми дверима — зламане колесо.

— Немезида, — промовив він. — Ви — богиня помсти.

— Бачиш? — посміхнулася богиня до Хейзел. — Він мене впізнав.

Немезида розламала чергове печиво й зморщила ніс.

— «Ти отримаєш статок, коли найменше цього очікуватимеш», — прочитала вона. — Саме таку дурню я ненавиджу найбільше. Хтось відкриває печиво і — ти диви! — отримує передбачення, що розбагатіє. Усе через цю легковажну Тіхе. Тільки те й робить, що роздає удачу людям, які на неї не заслуговують!

Лео поглянув на купу поламаного печива.

— Е-е... ви ж знаєте, що це не справжні пророцтва, так? Їх просто додають до печива на якійсь там фабриці...

— Не намагайся її виправдати! — гаркнула Немезида. — Це так схоже на Тіхе — підбадьорювати всіх. Ні, ні, я повинна їй протистояти. — Богиня провела пальцем по папірцю. Літери почервоніли. — «Ти помреш болісною смертю, коли найменше цього очікуватимеш». От! Значно краще.

— Це жахливо! — промовила Хейзел. — Ви дозволите комусь прочитати це пророцтво?

Немезида глумливо посміхнулась. Посмішка на обличчі тітки Рози виглядала дійсно моторошно.

— Люба Хейзел, хіба ти не бажала пані Лер нічого жахливого за те, як вона до тебе ставилась?

— Це не означає, що я хочу, аби це здійснилося!

— Ба! — Богиня запечатала печиво й жбурнула його назад до кошика. — Для тебе, як римлянки, Тіхе — цеФортуна. Вона, як і решта, зараз у жахливій формі. А я? Зі мною все гаразд. Мене називають Немезидою як греки, так і римляни. Я незмінна, тому що помста для всіх однакова.

— Про що ви говорите? — поцікавився Лео. — І що ви робите тут?

Немезида відкрила ще одне печиво.

— «Щасливі числа». Обурливо! Це навіть не пророцтво! — Вона розчавила печиво й розкидала шматочки під ногами. — Щодо твого запитання, Лео Вальдезе, то боги зараз у жахливій формі. Таке трапляється щоразу, коли між греками та римлянами має розпочатися громадянська війна. Олімпійці розриваються поміж двох своїх сутностей, поміж закликами від обох сторін. Як на мене, то вони стають шизофреніками: голова розколюється, дезорієнтація.

— Але зараз немає війни, — наполіг Лео.

— Е-е, Лео... — Хейзел зморщилась. — За винятком того, що ти нещодавно підірвав значну частину Нового Рима.

Лео витріщився на дівчину, гадаючи, на чиєму вона взагалі боці.

— Не навмисно ж!

— Я знаю... — промовила Хейзел. — Але римляни цього не усвідомлюють. І вони переслідуватимуть нас, щоб помститися.

Немезида захихотіла.

— Дослухайся думок дівчини, Лео. Війна незабаром розпочнеться. Гея подбала про це, з твоєю допомогою. І здогадуєшся, кого боги звинувачують у своєму скрутному становищі?

У роті Лео з’явився присмак оксиду кальцію.

— Мене.

Богиня фиркнула.

— Зависокої думки про себе. Ти лише пішак на шахівниці, Лео Вальдезе! Я мала на увазі ту, хто почав цей безглуздий похід і об’єднав греків із римлянами. Боги звинувачують Беру... чи. Юнону, якщо вам так більше подобається! Цариця небес утекла з Олімпу, щоб уникнути гніву своєї родини. Більше не очікуйте допомоги від своєї покровительки!

Лео мав змішані почуття до Бери. Вона почала втручатися в його життя ще з часів, коли він був немовлям, готувала його, аби використати в цьому надважливому пророцтві. Та, принаймні, Бера на їхньому боці, більш-менш. Якщо тепер вона поза грою...

— То чому ви тут? — запитав Лео.

— Щоб запропонувати свою допомогу! — Немезида лиховісно посміхнулась.

Лео глянув на Хейзел. Виглядала вона так, наче їй щойно запропонували безкоштовну змію.

— Вашу допомогу? — перепитав Лео.

— Авжеж! — відповіла богиня. — Я обожнюю розривати на шматки гордих та могутніх. Ніхто не заслуговує цього більше за Гею та її велетнів. Проте я мушу вас попередити, що не хочу миритися з незаслуженим успіхом. Удача — це шахрайство. Колесо фортуни — те саме, що «піраміда Понці»[2]. Справжній успіх потребує жертви.

— Жертви? — голос Хейзел напружився. — Я втратила матір. Померла й повернулася з Підземного царства. А тепер зник мій брат. Хіба вам замало стількох жертв?

Лео чудово її розумів. Йому хотілось закричати, що він теж утратив маму. Та що там, усе його життя було суцільним нещастям: він утратив дракона Фестуса; ледве не загинув, намагаючись закінчити «Арго II»; а тепер він ще й напав на римський табір і, швидше за все, розпочав війну, а до того ж, імовірно, втратив довіру друзів.

— Зараз, — почав було він, намагаючись контролювати свій гнів, — мені потрібна тільки небесна бронза.

— О, це легко, — відповіла Немезида. — Вона одразу за тим пагорбом. Знайдеш її разом із голуб’ятами.

— Стривайте, — промовила Хейзел, — якими ще голуб’ятами?

Немезида кинула печиво до рота й проковтнула його разом із передбаченням.

— Побачиш. Можливо, вони навчать тебе чогось, Хейзел Левек. Більшість героїв не здатні втекти від своєї природи, навіть отримавши другий шанс у житті. — Вона посміхнулась. — А щодо твого брата, Ніко, — у вас обмаль часу. Так, подивимось... зараз двадцять четверте червня? Так, після сьогодні ще шість днів. А потім він помре, разом з усім Римом.

Очі Хейзел округлились.

— Як... що?

— А щодо тебе, дитино вогню, — жінка повернулася до Лео, — найгірші біди чекають на тебе попереду. Ти назавжди залишишся зайвим, сьомим колесом. Тобі не буде місця поміж побратимів. І незабаром ти зустрінешся з проблемою, яку не зможеш розв’язати, але я можу тобі допомогти... за певну ціну.

Лео відчув запах смаленого. Він усвідомив, що його пальці на лівій руці палають, а Хейзел із жахом на нього витріщається.

Він сунув руку в кишеню, щоб загасити полум’я.

— Мені подобається розв’язувати свої проблеми самотужки.

— Дуже добре. — Немезида струсила крихти від печива з куртки.

— Але, е-е, про яку ціну йдеться?

Богиня знизала плечима.

— Одна моя дитина нещодавно обміняла око на здатність змінити дещо в цьому світі.

Нутрощі Лео скрутило.

— Ви... хочете око?

— У твоєму випадку згодиться і щось інше. Але не менш болюче. Ось, тримай. — Вона простягнула йому нерозламане печиво з передбаченням. — Коли знадобиться відповідь, розламай його. Це розв’яже твою проблему.

Рука Лео затремтіла, беручи печиво.

— Яку проблему?

— Дізнаєшся, коли настане час.

— Ні, дякую, — твердо промовив Лео. Але його рука, наче в неї була власна воля, сунула печиво до кишені пояса.

Немезида дістала нове печиво з торби й розламала його.

«Незабаром у тебе з'явиться причина змінити свої рішення». О, це мені подобається.

Вона запечатала печиво й жбурнула його в кошик.

Лише декілька богів зможуть допомогти вам у поході. Більшість уже позбавлена дієздатності, і з часом їхнє сум яття тільки зростатиме. Повернути єдність Олімпу здатна тільки помста за давню образу. О, це, безперечно, буде дивовижно, коли врівноважаться чаші терезів! Але цього не станеться, поки ти не погодишся на мою допомогу.

— Припускаю, ви не маєте наміру пояснювати свою думку, буркнула Хейзел. — І чому моєму братові залишилося жити лише шість днів? І чому Рим знищать?

Немезида захихотіла. Вона підвелась і закинула торбу з печивом за плечі.

— О, усе це пов’язано, Хейзел Левек. Щодо моєї пропозиції, Лео Вальдезе, обміркуй її. Ти гарний хлопець, дуже сумлінний. Разом ми домоглися б багато чого. Але я вже занадто тебе затримала. Відвідай дзеркальне озеро, перш ніж світло згасне. Мій бідолашний проклятий хлопчик стає досить... схвильованим, коли сутеніє.

Лео не сподобалися останні слова, але богиня вже сідала на мотоцикл. Вочевидь, він таки їздив, навіть попри колеса у формі Пакмена, тому що Немезида завела двигун і зникла в грибоподібній хмарі чорного диму.

Хейзел нахилилася: усе розламане печиво та пророцтва зникли, окрім одного зібганого папірця. Вона підняла його й прочитала: «Ти побачиш своє віддзеркалення, і матимеш привід зникнути».

— Фантастика, — буркнув Лео. — Ходімо дізнаємось, що це означає.

VII Лео

— Хто така тітка Роза? — запитала Хейзел.

Лео не хотів говорити про неї. Слова Немезиди досі гуділи у вухах. Пояс для інструментів, здається, поважчав після того, як хлопець поклав туди печиво, — та це було неможливим. Кишені пояса були здатні витримати будь-що, не додаючи ваги. Навіть дуже крихкі речі в ньому ніколи не розбивалися. І все ж Лео був переконаний, що відчуває печиво всередині — як воно чекає, доки його розламають.

— Довго розповідати, — відповів він. — Вона залишила мене після смерті мами, віддала у притулок.

— Мені шкода.

— Еге, ото таке... — Лео кортіло змінити тему. — А щодо тебе? Що Немезида мала на увазі про твого брата?

Хейзел кліпнула очима, наче в них потрапила сіль.

— Ніко... Він знайшов мене в Підземному царстві. Повернув у світ смертних і переконав римлян у Таборі Юпітера прийняти мене. Я заборгувала перед ним за другий шанс. Якщо Немезида має рацію і Ніко в небезпеці... я мушу йому допомогти.

— Авжеж, — промовив Лео, хоч від цієї думки йому було ніяково. Він сумнівався, що богиня помсти роздає поради через свою доброзичливість. — А ще вона сказала, що твоєму братові залишилось жити шість днів і що Рим знищать... Є якісь думки з приводу того, що вона мала на увазі?

— Жодних, — визнала Хейзел. — Як на мене...

Та дівчина вирішила змовчати про свої думки, якими б вони там не були. Натомість вона видерлася на найбільший валун, щоб краще роздивитися навколо. Лео подався за нею, але втратив рівновагу. Хейзел спіймала його за руку і витягла нагору. Вони опинились на величезній каменюці, тримаючись за руки, віч-на-віч.

Очі Хейзел блищали, наче золото.

«Золото — це просто», — говорила вона. Та Лео був інакшої думки, коли дивився на неї. Цікаво, хто такий цей Семі? У Лео було нав’язливе відчуття, що він мусить знати, проте це ім’я не пригадувалося. Ким би не був Семі, йому пощастило, якщо Хейзел про нього турбувалась.

— Е-е, дякую. — Він відпустив її руку, але вони досі стояли так близько одне до одного, що Лео відчував тепло її дихання.

Вона беззаперечно не була схожою на мерця.

— Коли ми говорили з Немезидою, — ніяково промовила Хейзел, — твої руки... я бачила полум’я.

— Так. Це одна зі здібностей дітей Гефеста. Зазвичай, я це контролюю.

— О! — Вона збентежено поклала руку на своюджинсову сорочку, наче збиралася промовити військову присягу. Лео здалося, що вона хоче відійти від нього, але валун був замалий для цього.

«Чудово! — подумав він. — Чергова людина, яка вважає мене пришелепуватим чудовиськом».

Лео оглянув острів. Протилежний берег знаходився лише в кількох ярдах від них. До нього були тільки дюни та купи валунів. Ніщо з цього не походило на дзеркальний ставок.

«Ти назавжди залишишся зайвим, — сказала йому Немезида, — сьомим колесом. Ти не знайдеш місця серед своїх побратимів».

Аналогічно вона могла б залити йому у вуха кислоту. Лео і без сторонньої допомоги розумів, що всюди зайвий. Він місяцями самотньо сидів у Дев’ятому Бункері Табору Напівкровок, працюючи над кораблем, тоді коли друзі разом тренувалися, їли, гралися в захоплення прапору та отримували за це подарунки. Навіть його найкращі друзі, Пайпер та Джейсон, часто поводилися з ним, як із зайвим. З того часу, як вони почали зустрічатись, «приємно проводили час» без Лео. Від його єдиного друга, дракона Фестуса, залишилася тільки голова, після того як в останній пригоді знищили його контрольний диск. У Лео бракувало достатніх технічних навичок, щоб його полагодити.

«Сьоме колесо». Лео чув про п’яте — ніби додаткова, непотрібна частина обладнання. А сьоме, вочевидь, було навіть гіршим.

Він уважав, що, можливо, цей похід стане для нього новим початком, а вся та важка праця над «Арго II» матиме результат. У нього буде шестеро хороших друзів, які захоплюватимуться ним та цінуватимуть його. Разом вони відпливуть у схід сонця на битву з велетнями. Лео таємно сподівався, що, можливо, він навіть знайде собі подружку.

«Думай головою!» — дорік він собі.

Немезида мала рацію. Може, він і частина сімох, але все одно окремо. Він напав на римлян і завдав друзям неприємностей. «Ти не знайдеш місця серед своїх побратимів».

— Лео? — м’яко запитала Хейзел. — Не можна сприймати Немезидині слова близько до серця.

Він нахмурився.

— А що коли це правда?

— Вона — богиня помсти, — нагадала йому Хейзел. — На нашому вона боці чи ні, але вона існує задля того, щоб пробуджувати образу.

Лео шкодував, що не вміє так просто позбуватися гнітючих почуттів. Вини Хейзел у цьому немає.

— Нам час іти, — промовив він. — Цікаво, що мала на увазі Немезида, сказавши, що слід закінчити до настання темряви.

Хейзел глянула на сонце, що ледве торкалось обрію.

— І що це за проклятий хлопчик, про якого вона згадувала?

Знизу залунав голос:

— Проклятий хлопчик, про якого вона згадувала.

Спочатку Лео нікого не побачив. Але потім очі роздивилися молоду дівчину, яка стояла лише за десять футів від їхнього валуна. Її сукня була такого самого кольору, як і каміння, та нагадувала грецьку туніку. Розпатлане волосся — чи то брунатне, чи то біляве, чи сиве — зливалося із сухою травою. Дівчина не була невидимою, та її майже неможливо було помітити, поки вона не поворухнулась. Та навіть після цього Лео ледве вдавалося зосередити на ній свій погляд. Її вродливе обличчя було неможливо запам’ятати. Щоразу, коли Лео кліпав очима, то забував, як виглядає дівчина, і йому доводилось зосереджуватись, щоб знову її знайти.

— Доброго вечора! — промовила Хейзел. — Хто ви?

— Хто ви? — відповіла дівчина стомленим голосом, наче їй уже набридло відповідати на це запитання.

Хейзел і Лео переглянулися. Коли ти напівбог, ніколи не знаєш, на що натрапиш наступного разу. У дев’яти випадках з десяти — це щось погане. І замаскована у земляні кольори дівчина-ніндзя справляла саме таке враження.

— Ти — прокляте дитя, про яке говорила Немезида? — поцікавився Лео. — Але ж ти дівчина.

— Ти дівчина, — пролунало у відповідь.

— Перепрошую? — промовив Лео.

— Перепрошую, — нещасно відповіла дівчина.

— Ти повторюєш... — Лео запнувся. — О, стривай! Хейзел, здається, є міф про дівчину, яка все повторювала!

— Ехо, — промовила Хейзел.

— Ехо, — погодилась дівчина.

Вона ворухнулась. Її сукня змінилась, повторюючи пейзаж. Її очі набули кольору солоної води. Лео намагався зосередитися на її рисах обличчя, але марно.

— Я не пам’ятаю міфу, — зізнався він. — Прокляття змушує тебе повторювати останнє, що ти почула?

— Ти почула, — промовила Ехо.

— Бідолаха, — сказала Хейзел. — Якщо я правильно пам’ятаю, з тобою так учинила богиня?

— Учинила богиня, — підтвердила Ехо.

Лео почухав голову.

— Але хіба це не сталося тисячі років тому? О. Ти одна зі смертних, які повернулися крізь Браму Смерті. Як би я хотів більше не натикатися на мертвих людей!

— Мертвих людей, — промовила Ехо, з докором у голосі.

Лео усвідомив, що Хейзел потупила очі в землю.

— Е-е... вибач, — пробурмотів він. — Я інше мав на увазі.

— Увазі. — Ехо вказала на дальній берег острова.

— Ти хочеш нам щось показати? — запитала Хейзел і почала спускатися з валуна, Лео зробив те саме.

Навіть зблизу Ехо було важко розгледіти. Ба більше — що довше ти на неї дивився, то непомітнішою вона ставала.

Ти впевнена, що ти справжня? — поцікавився він. Тобто... з плоті та крові?

Плоті та крові. — Вона доторкнулась до обличчя Лео, від чого той аж здригнувся. Її пальці були теплими.

То... ти змушена все повторювати? — запитав він.

— Усе повторювати.

Лео насилу втримав посмішку.

— Це може бути весело.

Весело, — нещасно промовила вона.

— Блакитні слони.

— Блакитні слони.

— Поцілуй мене, дурень.

— Дурень.

— Агов!

— Агов!

— Лео, — заблагала Хейзел. — Не дражни її.

— Не дражни її, — погодилась Ехо.

— Гаразд, гаразд, — промовив Лео, хоча стриматись було важко. Не щодня зустрічаєш когось із вбудованою функцією відтворення звуків. — То на що ти там вказувала? Тобі потрібна допомога?

— Допомога, — рішуче погодилась Ехо.

Вона подала їм знак іти за нею й почала спускатися схилом. Лео вдавалося простежити за її пересуванням, тільки завдяки ворушінню трави та мерехтінню її сукні, яка змінювалась відповідно до кольору валунів.

— Нам краще поквапитись, — промовила Хейзел. — Або ми її загубимо.

Вони знайшли обіцяну проблему... Якщо так можна назвати натовп привабливих дівчат. Ехо привела їх на трав’янисту луку у формі кратера з маленьким ставком посередині. Біля води скупчилося кілька десятків німф. Принаймні Лео припустив, що це німфи. Як і ті, які мешкали в Таборі Напівкровок, ці розгулювали в прозорих сукнях і босоніж. Їхні обличчя походили на обличчя ельфів, а шкіра мала легке зеленувате забарвлення.

Лео не розумів, що відбувається, але всі німфи тіснилися в одному місці, звернені обличчями до ставка і штовхаючись за кращі місця. Деякі здіймали в руках телефони, намагаючись зробити світлини через голови інших. Лео ніколи не бачив німф з телефонами. Що ж вони там побачили? Може, труп? Якщо так, то чому вони так збуджено підстрибують та хихотять?

— На що вони дивляться? — поцікавився Лео.

— Дивляться, — зітхнула Ехо.

— Є тільки один спосіб з’ясувати. — Хейзел покрокувала вперед і почала проштовхуватися крізь натовп. — Вибачте! Перепрошую!

— Агов! — поскаржилась одна німфа. — Ми прийшли першими!

— Еге ж, — фиркнула інша. — Ти його не зацікавиш.

У цієї німфи на щоках були намальовані два величезних серця. Зверх сукні вона носила футболку з написом: «OMG, Я <3 Н!!!»

— Е-е, напівбожі справи, — промовив Лео, намагаючись здаватись діловим. — Посуньтесь! Дякую!

Німфи невдоволено зашуміли, але розступилися. Мандрівники побачили парубка, який стояв навколішки перед ставком і витріщався у воду.

Лео зазвичай не звертав уваги на зовнішність хлопців. Мабуть, це було результатом дружби з Джейсоном: високим, білявим, сильним — одне слово, повною його протилежністю. Лео звик, що його не помічають дівчата. Принаймні, він розумів, що ніколи не приверне увагу дівчини своєю зовнішністю, тому сподівався, що коли-небудь зробить це своєю унікальністю та почуттям гумору, хоча поки що це, вочевидь, не спрацьовувало.

Хай там як, Лео не міг не визнати, що хлопчина біля ставка був неймовірно привабливим. У нього були бездоганні риси обличчя, а його губи та очі могли водночас належати і вродливій жінці, і мужньому чоловікові. Темне волосся спадало на брови хлопця. Йому могло б виповнитися років сімнадцять-двадцять. А його тіло було наче у танцюриста: довгі граційні руки, м’язисті ноги, тверда постава та царствена незворушність на обличчі. На ньому були звичайна біла футболка і джинси, а ще він мав лук із сагайдаком, скріплені ременями на спині. Зброєю, вочевидь, давно ніхто не користувався, бо стріли вкрилися шаром пилу, а на кінці лука висіло павутиння.

Коли Лео наблизився, то помітив, що обличчя хлопця неприродньо золотаве. Вечірня заграва відблискувала від величезного листа небесної бронзи, що лежав на дні ставка, й омивала обличчя красунчика м’яким сяйвом.

Хлопчина, здавалось, був зачарований своїм віддзеркаленням у металі.

Хейзел різко заковтнула повітря.

— Він вродливий.

Німфи навколо неї завищали й заплескали в долоні на знак згоди.

— Вродливий, — мрійливо пробурмотів парубок, не спускаючи очей з води. — Я такий вродливий.

Одна з німф показала екран свого айфона.

— Його останнє відео на ютубі отримало мільйон переглядів за годину. Гадаю, половина з них — моя!

Інші німфи захихотіли.

— Ютуб? — перепитав Лео. — І що він на відео такого робить — співає?

— Ні, дурнику! — докорила йому німфа. — Колись він був принцом, блискучим мисливцем і таке інше. Але це не суттєво. Тепер він просто... ну, подивіться!

Вона показала Лео відео. Там була точнісінько така саме картина, як та, що вони бачили зараз у житті: хлопець, який витріщається на самого себе у віддзеркаленні ставка.

— Він та-а-а-акий вродливий! — промовила інша дівчина у футболці з написом: «Пані Нарцис».

— Нарцис? — поцікавився Лео.

— Нарцис, — сумно погодилась Ехо.

Лео забув, що вона з ними. Вочевидь, жодна з німф її також не помічала.

— О, тільки не ти знову! — Пан Нарцис спробував відштовхнути Ехо, але через її маскування промахнувся і, натомість, збив з ніг кількох інших німф.

— Ти проґавила свій шанс, Ехо! — заволала німфа з айфоном. — Він залишив тебе чотири тисячі років тому! Ти його не варта!

— Не варта, — гірко промовила Ехо.

— Стривайте. — Хейзел вочевидь було важко відвести погляд від красунчика, але їй це вдалося. — Що тут коїться? Навіщо Ехо нас сюди привела?

Одна з німф закотила очі. У руках вона тримала ручку та зібганий плакат із зображенням Нарциса, вочевидь, бажаючи отримати автограф.

— Багато тисячоліть тому Ехо була німфою, як ми. Але вона була неймовірним базікалом! «Бла-бла-бла» цілодобово.

— Еге ж! — вискнула інша німфа. — Хто здатен таке витримати? Я нещодавно говорила з Клеопеєю — ну ти знаєш її, мешкає у валуні по сусідству з моїм. Так от я їй кажу: «Припиняй пліткувати, або закінчиш, як Ехо». Клеопея така пліткарка! Ти чула, що вона розповідає про ту хмарну німфу та сатира?

— Аякже! — промовила німфа з плакатом. — Одне слово, за балачки Гера прокляла Ехо, тож тепер вона може тільки повторювати чужі слова, що нас цілком улаштовувало. Але потім Ехо закохалась у нашого красунчика Нарциса. Таке враження, наче він може її помітити!

— Еге ж! — долучилися шестеро інших німф.

— І тепер у неї з’явилась дурнувата думка, що його треба рятувати, — промовила «Пані Нарцис». — Їй просто слід піти звідси геть.

— Геть, — огризнулась Ехо.

— Я така рада, що Нарцис знову живий, — промовила якась німфа у сірій сукні. На її руках красувалися виведені чорним маркером написи: «Нарцис + Лея». Він найкращий у світі! І він на моїй території!

— Ой, припини, Леє, — перервала її подруга. Ставкова німфа тут я. А ти всього лише кам'яна німфа.

— То й що? А я трав’яна німфа, — утрутилася ще одна.

— Ні, він, певна річ, прийшов сюди, тому що любить дикі квіти! А вони мої!

Дівчата почали сперечатися, а Нарцис продовжив витріщатись на озеро, не звертаючи на них жодної уваги.

— Заспокойтесь! — заволав Лео. — Пані, заспокойтесь! Мені потрібно дещо запитати у Нарциса.

Потроху німфи вгамувались і знову заходилися робити світлини.

Лео став навколішки поруч із красунчиком.

— То, Нарцисе, як ся маєш?

— Можеш відійти? — стривожено попросив Нарцис. — Ти псуєш вид.

Лео поглянув у воду. Його власне віддзеркалення, вкрите брижами, з’явилося поряд із Нарцисовим на поверхні зануреної у воду пластини. Лео не мав жодного бажання витріщатись на себе — порівняно з Нарцисом він виглядав як троль-недоросток. Але тепер не лишалося сумнівів, що метал на дні — нерівний круг карбованої небесної бронзи, діаметром приблизно п’ять футів.

Звідки вона взялася в ставку — Лео гадки не мав. Небесна бронза падала на землю у найнесподіваніших місцях. Він чув, що більшість викидали з майстерень його батька. Коли тривалий час певна робота зазнавала невдачі, Гефест міг утратити терпець і жбурнути металобрухт у світ смертних. Ця річ виглядала так, наче мусила б стати щитом для бога, але щось не склалося. Якщо Лео вдасться забрати її на корабель, цього вистачить на ремонт.

— Так, чудовий вид, — промовив Лео. — Охоче посунусь. Якщо ти не користуєшся цією бронзовою пластиною, можна я її заберу?

— Ні, — відповів Нарцис. — Я його кохаю. Він такий красунчик.

Лео оглянувся, очікуючи, що німфи почнуть сміятися. Це мало б бути жартом. Але вони в екстазі закивали головами. Тільки Хейзел здавалась шокованою. Вона зморщила ніс, наче раптом усвідомила, що Нарцис пахне гірше, ніж виглядає.

— Чуваче, — звернувся Лео до Нарциса. — Ти ж розумієш, що дивишся на самого себе у воді, так?

— Я такий неймовірний, — зітхнув Нарцис. Він жадібно простягнув руку, щоб доторкнутися до води, але потім зупинив себе. — Ні, не можна робити брижі. Це псує картину. Оце так... я такий неймовірний.

— Еге ж, — буркнув Лео. — Але якщо я візьму бронзу, ти так само зможеш дивитись на себе у воді. Або тут... — Він попорпався у поясі й дістав простеньке люстерко розміром з монокль. — Пропоную обмін.

Нарцис неохоче взяв люстерко й почав милуватися собою.

— Навіть ти носиш при собі моє зображення? Я тебе розумію. Я красень. Дякую. — Він опустив люстерко й знову подивився у ставок. — Але в мене є значно краще зображення. Ці кольори мені личать, ти згодний?

— О, боги, так! — заверещала німфа. — Одружися зі мною, Нарцисе!

— Ні, зі мною! — крикнула інша. — Підпишеш мій плакат?

— Ні, підпиши мою футболку!

— Ні, моє чоло!

— Ні, мої...

— Годі! — гаркнула Хейзел.

— Годі! — погодилась Ехо.

Лео на якийсь час знову втратив з поля зору Ехо, але тепер побачив, що вона стоїть навколішки з іншого боку від Нарциса і розмахує рукою перед його обличчям, намагаючись відволікти. Нарцис навіть не кліпнув.

Фан-клуб німф спробував відштовхнути Хейзел, але та оголила свій кавалерійський меч і відігнала їх.

— Отямтеся! — гаркнула вона.

— Він не підпише твій меч, — поскаржилась німфа з плакатом.

— І не одружиться з тобою, — додала дівчина з айфоном. — І ви не зможете забрати його бронзове дзеркало! Це заради нього він тут!

— Ви просто смішні, — випалила Хейзел. — Він же звичайний самозакоханий телепень! Як він може вам подобатись?

— Подобатись, — зітхнула Ехо, яка досі розмахувала рукою перед Нарцисовим обличчям.

Решта зітхнула разом із нею.

— Я такий красень, — співчутливо промовив Нарцис.

— Послухай, Нарцисе! — Хейзел тримала меч напоготові. — Ехо привела нас, щоб ми могли допомогти тобі. Так, Ехо?

— Exo, — промовила Exo.

— Що? — запитав Нарцис.

— Вочевидь, це єдина дівчина, якій не байдуже, що з тобою станеться, — відповіла Хейзел. — Ти пам’ятаєш, як помер?

Нарцис нахмурився.

— Я... ні. Це неправильно. Я занадто важливий, щоб померти.

— Ти помер, витріщаючись на себе, — наполегливо промовила Хейзел. — Тепер я пригадала. Тебе прокляла Немезида за те, що ти розбив забагато сердець. Твоєю карою було закохатись у власне віддзеркалення!

— Я так себе кохаю, так кохаю, — погодився Нарцис.

— Зрештою ти помер, — продовжила Хейзел. — Не знаю, яка версія кінцівки правдива. Ти або втопився, або перетворився на квітку над водою, або... Ехо, як було насправді?

— Як було насправді? — безнадійно промовила німфа.

Лео підвівся.

— Яка різниця. Головне, що ти знову живий, друже. Ти отримав другий шанс. Ось про що нам казала Немезида. Ти можеш підвестись і повернути собі нормальне життя. Ехо намагається тебе врятувати. Або ж ти можеш залишитися тут і витріщатись на себе, поки знову не помреш.

— Залишся тут! — заволали хором німфи. А одна з них крикнула: — Одружися зі мною, перш ніж помреш!

Нарцис похитав головою.

— Вам просто потрібне моє віддзеркалення. Я розумію вас, але ви його не отримаєте. Воно належить мені.

Хейзел роздратовано зітхнула. Вона глянула на сонце, що швидко пірнало за обрій, а потім указала мечем на край Кратера.

— Лео, можна тебе на хвилинку?

— Вибачте нас, — сказав Лео Нарцису. — Ехо, хочеш із нами?

— Із нами, — погодилась Ехо.

Німфи знову оточили Нарциса, почали записувати нові відео та робити з ним світлини.

Хейзел ішла, поки вони не вийшли за межі чутності.

— Немезида мала рацію, — промовила вона. — Деякі напівбоги не здатні змінити свою природу. Нарцис залишатиметься там до самої смерті.

— Ні, — промовив Лео.

— Ні, — погодилась Ехо.

— Нам потрібна та бронза, — сказав Лео. — Якщо ми її заберемо, то це може дати Нарцисові змогу отямитися. Ехо може його врятувати.

— Може його врятувати, — вдячно повторила Ехо.

Хейзел устромила меч у пісок.

— А ще може розлютити кілька десятків німф, — промовила вона. — І Нарцис, можливо, й досі пам’ятає, як стріляти з лука.

Лео розмірковував. Сонце вже майже опустилося. Немезида казала щось про те, що Нарцис починає хвилюватися з настанням темряви. Вочевидь, через те, що більше не бачить свого віддзеркалення. Лео не кортіло стирчати тут так довго, аби з’ясовувати, що богиня мала на увазі під словом «хвилюватися». До того ж він мав досвід спілкування зі зграєю схиблених німф і не хотів повторювати це.

— Хейзел, — промовив він. — Твоя здібність з дорогоцінними металами... Ти можеш їх тільки знаходити, чи ще й викликати?

Вона нахмурилась.

— Можу й викликати, хоча ніколи не намагалася цього зробити з такими великими шматками небесної бронзи. Можливо, мені й удасться притягнути його крізь землю, але доведеться досить близько підійти. А ще мені потрібно буде дуже зосередитись. Це може тривати довго.

— Довго, — застерегла Ехо.

Аео лайнувся. Він сподівався, що вони зможуть просто повернутись на корабель, і Хейзел телепортує бронзу з безпечної відстані.

— Гаразд, — промовив він. — Доведеться ризикнути. Хейзел, а ти зможеш спробувати викликати бронзу звідси? Змусь її зануритись у пісок і пробитись до тебе, а потім хапай і біжи на корабель.

— Але Нарцис постійно дивиться на неї, — промовила вона.

— Дивиться на неї, — повторила Ехо.

— Про це я подбаю, — відповів Лео, вже починаючи ненавидіти свій план. — Ми з Ехо влаштуємо диверсію.

— Диверсію? — спитала Ехо.

— Я поясню, — пообіцяв Лео. — Згодна?

— Згодна.

— Чудово. Залишається сподіватися, що ми не помремо.

VIII Лео

Лео ледь змусив себе так причепуритися. Він викликав м’ятні льодяники і пару зварювальні окулярів із пояса — не сонцезахисні, але краще, ніж нічого. Він закотив рукави сорочки та намастив волосся машинним маслом. А потім сунув гайковий ключ у задню кишеню (нащо, він гадки не мав!) і попросив Хейзел намалювати на його плечі татуювання «Гаряча штучка» з черепом та схрещеними кістками.

— Що в біса ти придумав? — її голос був вельми схвильованим.

— Я намагаюсь не думати, — зізнався Лео. — Це заважає творити божевілля. Просто зосередься на тому, щоб зрушити бронзу. Ехо, ти готова?

— Готова, — відповіла німфа.

Лео глибоко вдихнув. Він з пихатим виглядом покрокував до ставка, сподіваючись, що виглядає круто, а не як ходяча катастрофа.

— Лео найкрутіший! — загорланив він.

— Лео найкрутіший! — крикнула у відповідь Ехо.

— Атож, мала, тільки-но поглянь на мене!

— Поглянь на мене! — промовила Ехо.

— Дорогу царю!

— Царю!

— Нарцис слабак!

— Слабак!

Натовп німф від несподіванки розсіявся. Лео розігнав їх, наче надокучливих фанаток.

— Жодних автографів, дівчата! Знаю, що вам кортить провести трохи часу з Лео, але я занадто крутий для вас. Липніть краще до цього потворного невдахи Нарциса. От же посміховисько!

— Посміховисько! — захоплено промовила Ехо.

Німфи розлючено забуркотіли.

— Що ти верзеш? — випалила одна з них.

— Це ти посміховисько! — промовила друга.

Лео поправив свої окуляри й посміхнувся. Він напружив біцепси (хоч напружувати було майже нічого) і почав хизуватися своїм татуюванням «Гаряча штучка». Він звернув на себе увагу німф, нехай і тим, що просто їх ошелешив, проте Нарцис досі витріщався на власне віддзеркалення.

— Знаєте, наскільки потворний Нарцис? — запитав Лео у натовпу. — Він такий потворний, що коли народився, його мама вирішила, що це невдалий кентавр, з конячим задом замість обличчя.

Декілька німф роззявили роти. Нарцис насупився, наче помітив якогось комара, який дзижчав над його головою.

— Як гадаєте, чому його лук вкриває павутиння? — продовжив Лео. — Він полює за дівчатами, але жодну не може знайти!

Одна з німф розсміялась, але інші пнули її ліктями, і вона швидко заспокоїлася.

Нарцис повернувся і сердито поглянув на Лео.

— Ти хто такий?

— Я незрівняний МС Крутяк, чуваче! — промовив Лео. — Я Лео Вальдез — негідник серед негідників. А дівчата обожнюють негідників.

— Обожнюють негідників! — дуже переконливо проверещала Ехо.

Лео дістав ручку й залишив автограф на руці однієї з німф.

— Нарцис невдаха! Він такий слабак, що не підніме навіть серветку. Таке посміховисько, що, навіть вписавши слово «посміховисько» у Вікіпедії, знайдеш світлину Нарциса. Тільки світлина така потворна, що ніхто не наважується її роздивлятися.

Нарцис насупив свої гарні брови. Його бронзове обличчя ставало рожевим, наче філе сьомги. На мить він зовсім забув про ставок. Лео побачив, як бронзова пластина занурюється в пісок.

— Що ти верзеш? — випалив Нарцис. — Я неймовірний. Усім це відомо.

— Ти неймовірний невдаха, — відповів Лео. — Якби я був таким невдахою, як ти, то давно б утопився. Хоча стривай, здається, ти це вже робив?

Ще одна німфа захихотіла. А потім ще одна. Нарцис заревів, і його обличчя спотворилося від люті. Тим часом Лео блищав очима, грав бровами над окулярами й здіймав руки, вимагаючи оплесків.

— Саме так! — промовив він. — Команда Лео, вперед!

— Команда Лео, вперед! — крикнула Ехо.

Вона вже стояла в натовпі, і через те, що її було важко помітити, Німфи вирішили, що голос належить одній з них.

— О боже мій, я такий приголомшливий! — заревів Лео.

— Такий приголомшливий! — крикнула у відповідь Ехо.

— А він і справді кумедний, — наважилась одна німфа.

— І привабливий, як на такого худорлявого, — промовила друга.

— Худорлявого? — перепитав Лео. — Мала, та я винайшов худорлявість. Худорлявий у наші часи — синонім до «палкий» та «гарячий». А я сама худорлявість. А Нарцис? Та він такий невдаха, що навіть у Підземному царстві не згодився. Не зміг змусити дівчат-привидів наважитися на побачення з ним.

— Фу! — промовила німфа.

— Фу! — погодилась Ехо.

— Годі! — Нарцис підвівся. — Це неправильно! Це ж зрозуміло, що він не крутий, тож, мабуть... — хлопець не міг дібрати потрібні слова, імовірно, через те, що давно не говорив ні про кого, окрім себе. — Він дурить нас.

Вочевидь, Нарцис був не повним телепнем. На його обличчі засяяла здогадка. Він повернувся до ставка.

— Бронзове дзеркало зникло! Моє віддзеркалення! Поверни мені його!

— Команда Лео! — завищала одна з німф. Але решта вже звернули свою увагу на Нарциса.

— Прекрасний тут я! — наполіг Нарцис. — А він викрав моє дзеркало! Якщо його не повернуть, я піду геть!

Дівчата охнули. Одна з них кудись вказала.

— Там!

На краю кратера Хейзел щодуху бігла геть, тягнучи за собою величезну бронзову пластину.

— Поверніть! — крикнула одна німфа.

— Поверніть, — імовірно проти власної волі пробурмотіла Ехо.

— Так! — Нарцис зняв свій лук і вийняв стрілу із запиленого сагайдака. — Та, хто першою дістане цю бронзу, подобатиметься мені майже так само, як я сам. Я, може, навіть поцілую її одразу після того, як поцілую своє віддзеркалення!

— О боги! — закричали німфи.

— І вбийте цих напівбогів! — Додав Нарцис, свердлячи Лео своїми привабливими очима. — Вони не такі круті, як я.

Коли хтось намагався його вбити, Лео вмів бігати досить швидко. На жаль, він мав чималий досвід.

Він наздогнав Хейзел (що було легко!), адже дівчина насилу тягнула за собою п’ятдесят фунтів небесної бронзи. Він узявся за один бік металевої тарілки й озирнувся. Нарцис натягував тятиву, але стріла виявилась такою старою й крихкою, що розламалась на тріски.

— Оу! — привабливо скрикнув хлопець. — Мій манікюр!

Зазвичай, німфи були швидкими — принаймні ті, які мешкали в Таборі Напівкровок, — але ці ледве пересувались під вагою плакатів, футболок та інших сувенірів, присвячених Нарцису. А ще вони не дуже вміли працювати в команді, тому повсякчас натикались одна на одну, пхалися та штовхалися. Ще й Ехо дуже заважала, бігаючи поміж них, ставлячи підніжки та збиваючи дівчат з ніг.

І все ж вони стрімко наближалися.

— Поклич Аріона! — задихаючись, крикнув Лео.

— Уже покликала!

Вони добігли до води. Звідси вже виднівся «Арго II». Але дістатись до нього було неможливо: плисти задалеко, навіть якби вони не волочили за собою бронзу.

Лео озирнувся. Натовп уже долав дюни. Нарцис біг попереду, тримаючи лук, наче естафетну паличку. Німфи начаклували собі різноманітну зброю: хтось тримав каміння, інші — дерев’яні палиці, увінчані квітками. Кілька водяних німф розмахували водяними пістолетами, що не здавалися загрозливими, але через кровожерливий погляд в очах дівчат лякали до смерті.

— Ох, трясця, — пробурмотів Лео, викликаючи вогонь у вільній руці. — Традиційна бійка — не моя пристрасть.

— Тримай небесну бронзу. — Хейзел оголила меч. — І ховайся за мною!

— Ховайся за мною! — повторила Ехо.

Вона у своїй маскувальній сукні мчала попереду натовпу. Дівчина зупинилась перед Лео й повернулась, розкривши руки так, наче збиралась прикрити його власним тілом.

— Ехо? — Лео ледве міг говорити через клубок у горлі. — А ти ще та сміливиця!

— Сміливиця? — її тон перетворив слово на запитання.

— Я пишаюся тим, що ти в команді Лео, — продовжив він. — Якщо ми залишимося в живих, тобі слід забути Нарциса.

— Забути Нарциса? — невпевнено промовила вона.

— Він тебе не вартий.

Німфи оточили їх півколом.

— Обман! — промовив Нарцис. — Вони мене не кохають, дівчата! Усі ми кохаємо мене, так?

— Так! — заволали дівчата, окрім однієї розгубленої німфи у жовтій сукні, яка. пискнула: — Команда Лео!

— Убити їх! — наказав Нарцис.

Німфи ринули вперед, але раптом пісок перед ними розлетівся навсібіч. Невідомо звідки з’явився Аріон. Він завирував навколо німф піщаним вихором, пускаючи їм в очі біле вапно.

— Обожнюю цього коня! — промовив Лео.

Кашляючи й задихаючись, німфи попадали з ніг. Нарцис розгублено хитався з боку в бік, розмахуючи луком, наче намагався вдарити піньяту[3].

Хейзел залізла в сідло, підняла бронзу й подала Лео руку.

— Не можна залишати Ехо! — промовив він.

— Залишати Ехо, — повторила німфа.

Вона усміхнулась. Лео вперше за весь час розгледів її обличчя. А вона була красуня. Її очі виявилися блакитнішими, ніж він уважав. І як Лео цього не помічав?

— Чому? — запитав Лео. — Невже ти гадаєш, що досі можеш урятувати Нарциса...

— Урятувати Нарциса, — впевнено промовила вона.

І хоча це було лише відлуння, Лео відчув щирість у її словах. Їй дали другий шанс, і вона твердо вирішила, що врятує свого коханого... Нехай він і був безнадійним (хоч і дуже вродливим!) ідіотом.

Лео хотів було запротестувати, але Ехо нахилилась уперед і поцілувала його в щоку, а потім лагідно відштовхнула.

— Нумо, Лео! — покликала Хейзел.

Німфи приходили до тями. Вони витирали вапно з очей, що тепер палали гнівним зеленим світлом. Лео знову почав шукати Ехо, але вона вже розчинилась у повітрі.

— Гаразд, — промовив він, відчуваючи сухість у горлі. — Гаразд.

Він сів позаду Хейзел. Аріон помчався по воді, залишаючи позаду волаючих німф і Нарциса, який горланив: — Поверніть мене! Поверніть мене!

Вони поспішали назустріч «Арго II». Лео пригадав слова Немезиди про Ехо та Нарциса: «Можливо, вони чогось вас навчать».

Спочатку Лео гадав, що йдеться про Нарциса, але тепер запитував себе: може навчити чогось його мала Ехо? Непомітна для своїх сестер, приречена кохати того, кому до неї байдуже. Сьоме колесо. Він намагався не думати про це, вчепившись за бронзову Пластину, наче за щит.

Він нізащо не забуде обличчя Ехо. Вона заслуговує на те, щоб бодай хтось розумів, яка вона чудова. Лео заплющив очі, але усмішка дівчини вже починала згасати в його пам’яті.

IX Пайпер

Пайпер не хотіла користуватися кинджалом.

Але сидячи в Джейсоновій каюті та чекаючи на його пробудження, вона почувалась дуже самотньою та безпорадною.

Його обличчя було блідим, як у мерця. Вона пригадала той жахливий звук удару цеглини об його чоло — його поранили тільки тому, що він намагався захистити її від римлян.

Навіть після того, як їм удалося силоміць згодувати йому нектар та амброзію, вона не була певна, що з ним усе буде гаразд, коли він опритомніє. Раптом він знову втратить спогади... Але цього разу спогади про неї?

Це було б найжорстокішою витівкою богів, а вони і раніше не були до неї дуже люб’язними.

Вона почула, як Глісон Хедж у сусідній кімнаті наспівує військову пісню, здається, «Зірки та стрічки назавжди». Оскільки супутникове телебачення більше не працювало, сатир, швидше за все, сидів на своєму ліжку і читав старі випуски журналу «Гвинтівки та патрони». Він не був поганим наглядачем, але Пайпер, без сумніву, ніколи не зустрічала схибленішого на війні старого сатира.

Звісно, вона була йому вдячна. Він допоміг її батькові, кіноакторові Трістану МакЛіну, знову встати на ноги після викрадення велетнями минулої зими. Кілька тижнів тому Хедж попросив свою дівчину Меллі подбати про дім МакЛінів, щоб сам він зміг приєднатися до походу.

Тренер Хедж удавав, ніби повернутися до Табору Напівкровок було винятково його ідеєю, але Пайпер підозрювала, що це не зовсім правда. Останні кілька тижнів, коли б Пайпер не зателефонувала додому, тато з Меллі запитували, чи все в неї гаразд. Імовірно, щось у її голосі їх бентежило.

Пайпер не могла поділитися видіннями, які бачила. Вони були занадто тривожними. До того ж її тато випив зілля, що стерло з його пам’яті всі її напівбожі таємниці. Він завжди розумів, коли донька була засмученою, і, швидше за все, підбурив Хеджа наглянути за нею.

Не слід оголювати кинджал. Від цього стане тільки гірше.

Проте спокуса виявилась занадто сильною. Пайпер оголила Катоптріс. Він виглядав як звичайний трикутний ніж, без прикрас на рукоятці, але колись він належав Єлені Троянській. Ім’я кинджала означало «дзеркало».

Пайпер вдивлялася в бронзовий клинок. Спочатку вона .побачила тільки своє віддзеркалення. Але потім металевою поверхнею промайнуло світло. Вона побачила, як збираються на форумі римські напівбоги. Як Октавіан, білявий опудалоподібний хлопчина, трясе кулаками і говорить щось до натовпу. Пайпер його не чула, але суть була очевидною: «Треба вбити цих греків!»

Рейна, претор, стояла збоку від нього. З виразу її обличчя було зрозуміло, що вона придушує ураган емоцій. Обурення? Гнів? Пайпер не знала.

Вона вважала, що здатна ненавидіти Рейну, але помилилась. Під час бенкету на форумі Пайпер захоплювалась її здатністю контролювати почуття.

Рейна одразу зрозуміла, що Пайпер та Джейсон зустрічаються. (Будучи донькою Афродіти, Пайпер уміла помічати такі речі.) Проте Рейна залишалась ввічливою та спокійною. Вона пожертвувала своїми почуттями заради потреб табору, вона довірилась грекам... поки «Арго II» не почав трощити її місто.

Пайпер майже відчувала свою провину перед Рейною за те, що зустрічається із Джейсоном, хоч це і було безглуздям, адже, вони не були парою.

Можливо, Рейна була зовсім не поганою, але зараз це вже несуттєво. Вони втратили можливість жити в мирі. Цього разу сила переконання Пайпер виявилася некорисною.

Чого вона таємно боялась? Що не доклала всіх зусиль. Пайпер ніколи не прагнула здружитись із римлянами. Вона занадто хвилювалась, що старе життя забере у неї Джейсона. Можливо, підсвідомо вона не вклала всі сили у чари своїх слів.

І через це постраждав Джейсон. Корабель майже зруйновано. А згідно із зображенням на кинджалі, цей скажений хлопчина Октавіан, який полюбляє душити плюшевих ведмедиків, підбурює римлян на війну із греками.

Картинка на клинку змінилась. Пайпер уже колись бачила цю стрімку зміну зображень, але досі не могла зрозуміти: Джейсон скаче верхи на коні в бій, але його очі золотого кольору замість блакитного; жінка в старомодній бальній сукні, яка стоїть під пальмами в парку на березі океану; бик з обличчям бородатого чоловіка, який піднімається з ріки; двоє велетнів в однакових жовтих тогах, які мотузкою витягують з ями величезну бронзову вазу.

А потім з’явилось найгірше видіння: вона побачила себе поряд із Джейсоном та Персі, зануреними по пояс у воді на дні темної круглої кімнати, схожої на велетенський колодязь. Вода стрімко піднімалась, а навколо ширяли примарні постаті. Пайпер хапалась за стіни, сподіваючись на порятунок, але тікати було нікуди. Вода дійшла їм до грудей. Джейсона затягнуло вниз. Персі безпомічно замахав руками й зник.

Як дитя морського бога може втонути? Пайпер не знала, але у видінні вона залишається сама, метається в темряві, поки вода не накриває її з головою.

Пайпер заплющила очі. «Не показуй цього більше, — заблагала вона. — Покажи щось, що може допомогти».

Вона змусила себе знову подивитись на клинок.

Цього разу Пайпер побачила порожнє шосе поміж полями пшениці та соняшників. На дорожньому знаку був напис: «Топека — 32 милі». На узбіччі стояв чоловік у шортах кольору хакі та пурпуровій табірній футболці. Його обличчя ховалось у тіні широкополого капелюха, увінчаного виноградним листям. Він здійняв срібний кубок і покликав Пайпер до себе. Невідомо чому, вона зрозуміла, що він пропонує їй якийсь дар: ліки чи протиотруту.

— Агов, — прохрипів Джейсон.

Пайпер так перелякалася, що впустила кинджал.

— Ти прокинувся!

— А що тебе так дивує? — Джейсон доторкнувся до своєї забинтованої голови і нахмурився. — Що... що сталося? Я пам’ятаю вибухи і...

— Ти пам’ятаєш, хто я?

Джейсон спробував розсміятись, але натомість болісно зморщився.

— Нещодавно ти була моєю приголомшливою дівчиною, Пайпер! Чи щось змінилося, поки я був непритомний?

Пайпер від полегшення ледве не розплакалася. Вона допомогла йому сісти, дала трохи нектару й почала розповідати про нещодавні події. Вона саме пояснювала план Лео щодо ремонту корабля, як почула нагорі стукіт кінських копит палубою.

За якусь мить у дверях з’явилися Лео та Хейзел. Вони ледве стояли на ногах, тримаючи в руках величезну карбовану бронзову пластину.

— О боги олімпійські! — Пайпер витріщилась на Лео. — Що з тобою трапилось?

Його волосся було жирним і зачесаним назад, на чолі висіли захисні окуляри, на щоці червонів слід від помади, а руки й сорочку вкривали написи: «ГАРЯЧА ШТУЧКА», «ПОГАНЕЦЬ», «КОМАНДА ЛЕО».

— Довго розповідати, — промовив він. — Решта повернулась?

— Поки що ні, — відповіла Пайпер.

Лео лайнувся. А потім він помітив, що Джейсон сидить. Його обличчя засяяло.

— Агов, друзяко! Радий, що тобі вже краще. Я буду в машинному відділенні.

Він побіг геть з бронзовою пластиною, залишивши Хейзел у дверях.

Пайпер здійняла брову.

— Команда Лео?

— Ми зустріли Нарциса, — промовила Хейзел, що небагато пояснювало. — А ще Немезиду, богиню помсти.

Джейсон зітхнув.

— Пропускаю всі веселощі.

Нагорі грюкнуло, наче приземлилось якесь важке створіння. З коридору прибігли Персі та Аннабет. Персі волочив за собою п’ятигалонове пластикове відро, що парувало та неймовірно смерділо. До волосся Аннабет прилип шматок чогось чорного, тим самим була повністю вкрита футболка Персі.

— Дьоготь? — припустила Пайпер.

Позаду волочився Френк, тож коридор переповнився напівбогами. На обличчі здорованя красувалася величезна чорна пляма.

— Наткнулись на дьогтьових чудовиськ, — промовила Аннабет. — Привіт, Джейсоне! Рада, що ти одужуєш. Хейзел, де Лео?

Дівчина вказала в глиб коридору.

— Машинне відділення.

Раптом увесь корабель накренився ліворуч. Напівбоги захитались. Персі ледве не розлив дьоготь.

— Е-е, що це було? — запитав він.

— Ой... — Обличчя Хейзел виглядало винуватим. — Можливо, ми розлютили одразу всіх німф, які живуть у цьому озері.

— Приголомшливо. — Персі передав відро з дьогтем Френку та Аннабет. — Допоможіть Лео, а я намагатимусь затримати водяних духів.

— Буде зроблено! — пообіцяв Френк.

Утрьох вони побігли геть, залишивши Хейзел біля дверей каюти. Корабель знову накренився. Хейзел схопилася за живіт, так наче її нудило.

— Я, мабуть... — Вона глитнула, кволо вказала на коридор і побігла геть.

Джейсон та Пайпер залишились унизу, хитаючись у різні боки разом із кораблем. Як на героя, Пайпер почувалась вельми нікчемною. Хвилі бились об каркас, а з верхньої палуби лунали розлючені голоси: крики Персі, лайки тренера Хеджа у бік озера. Кілька разів було чутно, як видмухує вогонь голова Фестуса. Далі коридором нещасно стогнала Хейзел у своїй каюті. З машинного відділення знизу лунали такі звуки, наче Лео та решта танцювали чечітку з ковадлами на ногах. Здавалось, минула ціла вічність, поки двигун нарешті загудів. Весла заскрипіли. Пайпер відчула, як корабель здіймається у небо.

Хитання і струси припинились. На кораблі запанувала тиша, якщо не брати до уваги гул двигуна. Нарешті Лео вийшов з машинного відділення. Його вкривав шар поту, вапняного пилу та дьогтю. Футболка виглядала так, наче потрапила в ескалатор. Її розірвало на ганчір’я. Замість «КОМАНДА ЛЕО» на грудях залишилося тільки: «ДА ЛЕО». Але він ошкірився, наче божевільний, та оголосив, що вони безпечно піднялись у повітря.

— Збори в обідній залі за годину, — промовив він. — Шалений день, га?

Після того як усі причепурились, тренер Хедж став за штурвал, а напівбоги зібрались на вечерю. Це було вперше, коли вони сиділи всі разом, тільки всімох. Можливо, їхня присутність мала б підбадьорити Пайпер, але, побачивши друзів в одному місці, вона лише пригадала, що Пророцтво Сімох починає здійснюватися. Більше не потрібно чекати, поки Лео закінчить корабель. Більше не буде безтурботних днів у таборі, коли можна вдавати, ніби майбутнє ще далеко попереду. Вони вже виконують завдання, з купою розлючених римлян на хвості та античними землями попереду? Велетні чекають. Гея прокидається. І якщо вони не впораються із цим завданням, їхній світ буде знищено.

Інші, напевно, теж це відчули. Напруження в обідній залі зростало, як перед грозою, що було цілком можливим, ураховуючи сили Персі та Джейсона. Незручна мить: обидва хлопці спробували сісти в одне крісло на чолі столу. З рук Джейсона буквально полетіли іскри. Після короткого мовчання, наче обидва думали: «Серйозно, чуваче?», вони поступилися місцем Аннабет і сіли навпроти одне одного.

Команда ділилася враженнями від подій, що стались біля Великого Солоного озера. Навіть кумедної витівки Лео, за допомогою якої він надурив Нарциса, виявилось замало, аби підбадьорити групу.

— То куди тепер? — поцікавився Лео з набитим піцою ротом. — Я полагодив корабель нашвидкуруч, щоб забрати нас з озера, але пошкоджень усе ще багато. Нам у будь-якому разі слід приземлитися знову для ремонту, перш ніж вирушати через Атлантичний океан.

Персі їв шмат пирога, який, незрозуміло чому, був блакитного кольору — начинка, кірка, навіть збиті вершки.

— Необхідно відлетіти від Табору Юпітера на достатню відстань, — промовив він. — Френк помітив кількох орлів над містом біля озера. Вочевидь, римляни не далеко позаду.

Настрій за столом від цього не поліпшився. Пайпер не хотіла нічого говорити, але відчувала, що повинна... До того ж вона почувалася трохи винною.

— Можливо, потрібно повернутись і спробувати помиритись із римлянами? Можливо... можливо, я доклала мало зусиль із чаромовством.

Джейсон узяв її руку.

— Ти не винна, Пайпс. І Лео також, — швидко додав він. — Хай там як — це справа рук Геї. Це вона посварила два табори.

Пайпер була вдячна йому за підтримку, але однаково почувалась незручно.

— Можливо, якщо ми пояснимо, хоча...

— Без доказів? — запитала Аннабет. — Гадки не маючи, що насправді сталося? Я поважаю твою думку, Пайпер. І не хочу, щоб римляни були нашими ворогами, але поки ми не зрозуміємо планів Геї, повертатись — самогубство.

— Вона має рацію, — промовила Хейзел.

Дівчина досі виглядала слабкою від морської хвороби, але потроху намагалась їсти солоні крекери. Краї її тарілки були вкриті рубінами. Пайпер майже не сумнівалась, що на початку вечері їх там не було.

— Рейна, можливо, до нас дослухається, але Октавіан — ні. Римляни зобов’язані захищати свою честь.

На них напали. Спочатку вони стрілятимуть, a posthac[4] питатимуть.

Пайпер втупилась у свою тарілку. Чарівні тарілки пропонували широкий вибір вегетаріанської їжі. Особливо їй подобались авокадо та запечена кесадилья[5] з перцем, але сьогодні апетиту зовсім не було.

Вона пригадала видіння, що бачила в кинджалі: Джейсон із золотими очима; бик з людською головою; двоє велетнів у жовтих тогах, які підіймали на мотузці бронзовий глек із ями. Найгірше — вона пригадала, як тоне в чорній воді.

Пайпер завжди любила воду. Мала приємні спогади про серфінг із батьком. Але після того, як вона побачила в Катоптрісі це видіння, то дедалі частіше думала про стару черокійську байку, яку розповідав дідусь, щоб онука трималася подалі від ріки поряд із їхнім будинком. Він розповідав, що черокі вірили в добрих водяних духів, на кшталт грецьких наяд. Також вони вірили в лихих водяних людожерів, які полювали за смертними з невидимими стрілами і любили топити маленьких дітей. .

— Ваша правда, — сказала вона. — Ми повинні летіти далі. Не тільки через римлян. Слід поспішати.

Хейзел кивнула.

— Немезида сказала, що маємо тільки шість днів до смерті Ніко і падіння Рима.

Джейсон нахмурився.

— Тобто Рим-Рим, не Новий Рим?

— Гадаю, так — відповіла Хейзел. — І в такому випадку часу зовсім небагато.

— Чому шість? — спитав Персі. — Як вони збираються знищити Рим?

Ніхто не відповів. Пайпер не хотіла додавати поганих новин, але відчувала, що мусить.

— Це не все, — промовила вона. — Я дещо бачила у своєму кинджалі.

Здоровань Френк завмер із виделкою зі спагеті біля рота.

— Дещо?

— Не зовсім зрозуміле. Це переплутані зображення, але я бачила двох велетнів в однаковому одязі. Можливо, близнюків.

Аннабет удивлялась у чарівний відеоряд з Табору Напівкровок на стіні: зараз показували вітальню Великого Будинку, де в каміні палав заспокійливий вогонь, а Сеймур, опудало голови леопарда, задоволено хропів над камінною дошкою.

— Близнюки, як у пророцтві Елли, — промовила Аннабет. — Якщо визначимося із цими рядками, зможемо з’ясувати щось важливе.

— Мудрості доньку самотній шлях чекає, — промовив Персі. — Знаком Афіни вона Рим запалить. Це певно про тебе, Аннабет! Юнона сказала мені... ну, сказала, що на тебе чекає важке завдання у Римі. І що сумнівається, чи ти впораєшся. Але я знаю, що вона помиляється. .

Аннабет глибоко вдихнула.

— Рейна хотіла мені сказати дещо, за мить до того, як корабель вистрелив у нас. Вона казала, що поміж преторів існує давня легенда — щось пов’язане з Афіною. Вона говорила, що це може виявитися причиною того, чому греки та римляни ніколи не ладнали.

Лео з Хейзел тривожно переглянулися.

— Немезида згадувала щось схоже, — промовив Лео. — Вона говорила про якісь старі рахунки, які слід звести...

— Єдине, що здатне урівноважити дві сутності богів, — пригадала Хейзел. — Помста за давню образу.

Персі намалював сумний смайлик у своїх збитих вершках.

— Я був претором лише дві години. Джейсоне, ти колись чув про таку легенду?

Джейсон досі тримав руку Пайпер. Його долоня спітніла.

— Я... ну, я не певен, — сказав він. — Я поміркую над цим.

Персі замружив очі.

— Ти не певен?

Джейсон не відповів. Пайпер хотілося запитати в нього, у чому річ. Вона бачила, що він не хоче обговорювати цю давню легенду. Вона зустрілась із ним очима. Він безмовно заблагав її: «Потім».

Хейзел порушила тишу.

— А щодо інших рядків? — Вона повернула свою тарілку з рубінами. — «Близнята подих янгола зупинять, до смерті вічної сховають ключ».

— «Загибель велетнів бліда і золотом палає, з в'язниці витої звільнить її лиш .біль», — додав Френк.

— Загибель велетнів, — промовив Лео. — Усе що велетням — загибель, для нас — добре, так? Вочевидь, ми повинні знайти це щось. Якщо це щось допоможе богам подолати шизофренію, буде добре.

Персі кивнув.

— Ми не знищимо велетнів без допомоги богів.

Джейсон повернувся до Френка та Хейзел.

— Я гадав, що ви вбили того велетня на Алясці без допомоги богів, тільки вдвох.

— Алкіоней був особливим випадком, — відповів Френк. — Він був безсмертним тільки на тій землі, де переродився, — на Алясці. Але не в Канаді. Хотів би я вбити всіх велетнів, просто проволочивши їх через кордон між Аляскою та Канадою, але... — Він знизав плечима. — Персі має рацію. Нам потрібні боги.

Пайпер вдивлялась у стіни. І нащо Лео зачарував їх зображеннями з Табору Напівкровок? . Це були наче двері додому, в які немржливо пройти. Вона дивилась, як палає посередині галявини багаття Гестії, як погаснуло світло в будиночках, позначаючи час сну.

Цікаво, якої думки про ці зображення римські напівбоги, Френк та Хейзел? Вони ніколи не перебували в Таборі Напівкровок. Чи здаються ці картини їм чужими? Чи здається їм несправедливим, що тут немає їхнього табору? Чи сумують вони через це за своєю домівкою?

У голові Пайпер завирували інші рядки з пророцтва. Що це за вита в’язниця? Як близнята можуть зупинити подих янгола? Ключ до вічної смерті також звучав не дуже підбадьорливо.

— Отже... — Лео відштовхнув своє крісло від столу. — Усе по черзі, гадаю. Уранці нам доведеться приземлитися, щоб закінчити ремонт.

— Десь неподалік від міста, — запропонувала Аннабет, — раптом нам знадобляться матеріали. Але десь у глушині, щоб римлянам було важко нас знайти. Є якісь думки?

Ніхто не відповів. Пайпер пригадала видіння в кинджалі: дивакуватого чоловіка в пурпуровій футболці, який тримав у руках кубок і вабив її до себе. Він стояв перед знаком, на якому було написано «Топека — 32 милі».

— Ну, — наважилась вона. — Якої ви думки про Канзас?

X Пайпер

Пайпер не могла заснути.

Першу годину нічної вахти тренер Хедж ходжав туди-сюди коридором і волав: «Вимкнути світло! Вгамуйтесь! Тільки спробуйте вислизнути з каюти, і я відправлю вас копняком назад на Лонг-Айленд!»

Він стукав своєю биткою по дверях кают щоразу, коли чув шум, і кричав на всіх, аби ті засинали, через що зробити цього ніхто не міг. Пайпер припускала, що сатир так не розважався з часів, коли вдавав фізрука у Школі Дикунів.

Вона витріщилась на бронзові бруси на стелі. Каюта була досить затишною. Лео запрограмував їхні кімнати таким чином, щоб автоматично налаштовувалась температура, комфортна для її мешканця, тож тут ніколи не було ані спекотно, ані холодно. Матрац і подушки були набиті пухом пегасів («Жодний пегас під час виготовлення речей не постраждав», — запевнив її Лео), тож вони були неймовірно зручними. Зі стелі звисав бронзовий ліхтар, що світив із яскравістю, необхідною для Пайпер. З обох боків на ліхтарі містилися маленькі отвори, тож уночі стінами кімнати ширяли сяючі сузір’я.

У голові Пайпер вирувало багато думок, тому вона гадала, що ніколи не засне. Але хитання корабля та гудіння повітряних весел, що оберталися в небі, заспокоювали.

Зрештою, повіки обважніли і дівчину поглинув сон.

Здавалось, минуло лише кілька секунд, перш ніж вона прокинулась від дзвоника, що сповіщав про сніданок.

— Агов, Пайпер! — Лео постукав у двері. — Ми приземляємося.

— Приземляємося? — Вона сонно підвелась на ліжку.

Лео відчинив двері й просунув голову всередину. Він тримав одну руку на очах, що було б тактовним жестом, якби він не підглядав крізь пальці.

— Ти порядно виглядаєш?

— Лео!

— Вибач, — він ошкірився. — Гей, мила піжамка з Могутніми Рейнджерами.

— Це не Могутні Рейнджери! Це черокійські орли!

— Еге, авжеж. Ми приземляємося за кілька миль від Топеки, як ти просила. І, е-е... — Він зиркнув у коридор, а потім знову нахилився всередину. — Дякую, що не ненавидиш мене через учорашній підрив римлян.

Пайпер протерла очі: бенкет у Новому Римі був тільки вчора?

— Усе гаразд, Лео! Ти тоді не володів собою.

— Так, і все ж... тобі не обов’язково було за мене заступатись.

— Знущаєшся? Ти для мене як менший брат, якого в мене ніколи не було. Авжеж я заступатимусь за тебе.

— Е-е... дякую!

Зверху загорланив тренер Хедж:

— Уперед, мала! Агов, Канзас!

— Святий Гефест, — пробурчав Лео. — Його дійсно не можна пускати за штурвал. Краще я піднімусь на палубу.

Доки Пайпер прийняла душ, перевдягнулась та захопила бублик з їдальні, уже було чутно, як витягуються посадкові колеса корабля. Вона піднялась на палубу й приєдналася до решти, тим часом як «Арго II» приземлявся посеред поля соняшників. Весла втягнулись, і опустились сходні.

У ранковому повітрі відчувався запах вологого ґрунту, теплих рослин та добрива. Непоганий запах. Він нагадував Пайпер про дім дідуся Тома в резервації міста Талеква, в Оклагомі.

Персі помітив її першим. Він привітно усміхнувся, що, незрозуміло чому, її здивувало. Він був одягнений у вицвілі джинси й свіжу футболку Табору Напівкровок, наче він ніколи й не полишав грецької сторони. Новий одяг, вочевидь, поліпшив йому настрій, ну так само як і те, що він стояв біля перил в обіймах Аннабет.

Пайпер була рада бачити Аннабет зі жвавими очима, тому що кращої подруги у неї ніколи не було. Аннабет місяцями докладала максимум зусиль, шукаючи Персі. Тепер, нехай попереду й чекало небезпечне завдання, вона принаймні повернула свого хлопця.

— Отже! — Аннабет висмикнула бублик з рук Пайпер і відкусила від нього шматок. Пайпер на це не зважала. У таборі вони весь час жартома цупили одна в одної сніданок. — Прилетіли. Які плани?

— Я хочу сходити на шосе, — промовила Пайпер. — Знайти знак з написом «Топека — 32 милі».

Лео зробив коло своїм віі-контролером. Вітрила опустились.

— Це недалеко, — промовив він. — Ми з Фестусом максимально точно розрахували посадку. Що ти сподіваєшся знайти біля цього дорожнього знака?

Пайпер розповіла, що бачила в кинджалі: про чоловіка з кубком у пурпуровій футболці. А інші зображення, на кшталт того, де вони з Персі та Джейсоном тонуть, залишила при собі. Однаково вона не знала, що ті означають. До того ж усі перебували в такому піднесеному настрої цього ранку, що вона не хотіла їх засмучувати.

— Пурпурова футболка? — запитав Джейсон. — Виноградне листя на капелюху? Схоже на Бахуса.

— Діоніс, — буркнув Персі. — Якщо ми здолали весь цей шлях тільки, щоб зустрітись з паном Д....

— Бахус не такий уже й поганий, — промовив Джейсон. — Натомість його прихильниці подобаються мені значно...

Пайпер здригнулась. Кілька місяців тому вони з Джейсоном та Лео стикнулись з менадами, які їх ледве не розірвали на шматки.

— Але сам бог нормальний, — продовжив Джейсон. — Я одного разу зробив йому послугу у виноградарському регіоні.

Персі здавався нажаханим.

— Ну як знаєш, чуваче. Може, він кращий на римській стороні. Але чому б він вештався у Канзасі? Хіба Зевс не наказав усім богам припинити контактувати зі смертними?

Френк рохнув. Цього ранку здоровань був одягнений у блакитний спортивний костюм, наче збирався вирушити на пробіжку серед соняшників.

— Боги не дуже добре коряться цьому наказу, — відмітив він. — До того ж, якщо боги дійсно стали шизофреніками, як сказала Хейзел...

— І Лео, — додав Лео.

Френк сердито на нього поглянув.

— Тоді хтозна, що відбувається з олімпійцями? На нас там може чекати щось дуже нехороше.

— Звучить небезпечно! — весело погодився Лео. — Ну... ви розважайтесь. Мені час закінчити ремонт каркасу. Тренер Хедж візьметься за зламані арбалети. І, е-е, Аннабет... твоя допомога теж не завадила б. Ти єдина, хто розуміється на техніці.

Аннабет винувато подивилась на Персі.

— Він має рацію. Мені слід залишитись і допомогти.

— Я повернусь. — Хлопець поцілував її у щоку. — Обіцяю.

Здавалось, їм було так легко разом, що серце Пайпер занило.

Авжеж, Джейсон був чудовим. Але іноді він здавався таким далеким, як от минулого вечора, коли не хотів розповідати про давню римську легенду. Він, здавалось, часто пригадував своє старе життя у Таборі Юпітера. «Чи зможе він коли-небудь здолати цей бар’єр?» — запитувала себе Пайпер.

Подорож у Табір Юпітера та зустріч із Рейною не допомогли їй знайти відповіді. А тут ще й сьогодні Джейсон вирішив одягнути цю пурпурову футболку — колір римлян!

Френк скинув лук з плечей і поставив його біля поручнів.

— Гадаю, мені варто перетворитись на ворона і політати навкруги, дізнатися, чи немає поряд римських орлів.

— Чому ворон? — поцікавився Лео. — Якщо ти можеш перетворитись на дракона, чому б тобі не робити цього щоразу? Що може бути крутіше?

Обличчя Френка стало таким, наче у нього вприснули журавлинний сік.

— Це те саме, що запитувати: «Чому б тобі не піднімати найбільшу вагу щоразу, коли ти займаєшся важкою атлетикою?» Тому що це важко і можна собі нашкодити. Перетворюватись на дракона нелегко.

— О, — кивнув Лео. — Я не знав. Я не займаюсь важкою атлетикою.

— Це зрозуміло. Можливо, тобі й не завадило б це, пане...

Хейзел встала між ними.

— Я тобі допоможу, Френку, — промовила вона, люто зиркнувши на Лео. — Я можу викликати Аріона й провести розвідку на землі.

— Добре, — промовив Френк, продовжуючи свердлити Лео очима. — Так, дякую.

«Що між ними відбувається?» — подумала Пайпер. Вона зрозуміла, що хлопці хизуються перед Хейзел і дражнять одне одного. Але складалось таке враження, що між Лео та Хейзел усе дещо складніше. Наскільки їй було відомо, ці двоє зустрілись уперше тільки вчора. Можливо, щось таке сталося під час їхньої вилазки на Велике Солоне озеро — щось таке, про що вони не розповіли.

Хейзел повернулась до Персі.

— Тільки будь обережним, коли там опинишся. Багато полів, багато посівів. Там можуть розгулювати карпої.

— Карпої? — перепитала Пайпер.

— Зернові духи, — відповіла Хейзел. — Повір, ти не хочеш із ними зустрічатись.

Пайпер не розуміла, як зерновий дух може бути таким жахливим, але тон Хейзел переконав її не ставити більше запитань.

— Отже, до дорожнього знака підуть троє, — промовив Персі. — Я, Джейсон і Пайпер. Я не хочу зустрічатися з паном Д. Не найприємніший тип. Але, якщо ти з ним ладнаєш, Джейсоне...

— Ладнаю, — промовив Джейсон. — Якщо ми відшукаємо його, я говоритиму. Пайпер, це твоє видіння. Тож вести групу краще тобі.

Пайпер здригнулась. Вона пригадала, як вони втрьох тонуть у темному колодязі. Це має статись у Канзасі? Щось підказувало, що ні, і все ж хтозна.

— Гаразд, — промовила вона, намагаючись надати словам бадьорості. — Ходімо шукати шосе.

Лео сказав, що вони десь близько. Йому б не завадило пошукати слово «близько» у словнику.

Прошкандибавши півмилі повз спекотні поля, відмахуючись від москітів та отримуючи ляпаси від соняшників, вони зрештою знайшли потрібну дорогу. Старий білборд «Автозаправки Бубби» повідомляв, що до найближчого виходу на Топеку ще сорок миль.

— Виправте мене, якщо я помиляюся, — промовив Персі, — але хіба це не означає, що нам залишилось іти ще вісім миль?

Джейсон подивився обабіч занедбаної дороги. Завдяки чарівній дії амброзії та нектару сьогодні він виглядав значно краще. Колір шкіри знову став нормальним, а рана на чолі майже загоїлася. Новий гладіус, що дала йому Гера минулої зими, висів на поясі. Більшість хлопців виглядали б незграбно з піхвами, пристебнутими до джинсів, але Джейсонові це неймовірно пасувало.

— Жодних автівок... — промовив він. — Але гадаю, ми б однаково не зупиняли попутні автівки.

— Еге, — погодилась Пайпер, стурбовано вглядаючись вдалину дороги. — Ми вже занадто багато часу провели на землі. Це територія Геї.

— Гм... — Джейсон клацнув пальцями.— Я можу попросити друга нас підвезти.

Персі здійняв брови.

— О, справді? Я теж. Гайда подивимось, чий друг прийде швидше?

Джейсон свиснув. Пайпер знала, що він робить. Але з того часу, як вони зустріли Бурю в Будинку Вовка минулої зими, тільки три спроби викликати грозового духа були успішними. Сьогодні небо було таким блакитним, що Пайпер не дуже вірила, що кінь прийде.

Персі просто заплющив очі й зосередився.

До цієї миті Пайпер не мала нагоди його роздивитись. Після стількох розповідей про Персі в Таборі Напівкровок, він здавався їй... ну, він не справляв сильного враження, особливо поряд із Джейсоном. Персі був худішим, десь на дюйм нижчим, з трохи коротшим і значно темнішим волоссям.

Пайпер такі хлопці не дуже подобались. Побачивши його в якомусь універмазі, вона певно прийняла б його за скейтера: по-недбалому привабливий, швидше за все легковажний і, безперечно, бешкетник. Вона б трималась осторонь, адже у її житті неприємностей вистачало. Але вона розуміла, чому він подобається Аннабет і чому вона потрібна йому. Якщо хтось і міг утримати цього хлопця в шорах — то це Аннабет.

У чистому небі загуркотів грім.

Джейсон посміхнувся.

— Незабаром.

— Запізно. — Персі вказав на схід, звідки виром мчала чорна крилата фігура. Спочатку Пайпер вирішила, що це Френк у формі ворона. А потім зрозуміла, що фігура завелика, як на птаха.

— Чорний пегас? — запитала вона. — Ніколи не бачила таких.

Крилатий жеребець опустився на землю. Він риссю підійшов до Персі й тикнувся мордою в його обличчя, а потім із цікавістю повернув голову до Пайпер та Джейсона.

— Пірате, — промовив Персі, — це Пайпер і Джейсон. Вони друзі.

Кінь заіржав.

— Ну, може, потім, — відповів Персі.

Пайпер чула, що Персі вміє говорити з конями, бо він син Посейдона, володаря цих тварин, але ніколи не бачила цього на власні очі.

— Чого хоче Пірат? — поцікавилася вона.

— Пончиків, — усміхнувся Персі. — Завжди пончики. Він понесе всіх трьох, якщо...

Раптом повітря похолоднішало. У Пайпер вистрелило у вухах. Приблизно за п’ять ярдів від них, над соняшниками, мчав мініатюрний вихор заввишки у триповерхівку, наче зі сцени «Чаклуна Країни Оз». Він опустився на дорогу поряд із Джейсоном і набув форми коня — туманний скакун, тіло якого спалахувало блискавками.

— Буря, — широко всміхаючись промовив Джейсон. — Давно не бачилися, друже.

Грозовий дух став дибки і заіржав. Пірат боязко відступив.

—Тихо, хлопче. Він теж друг! — промовив Персі, вражено дивлячись на Джейсона. — Круто, Грейс.

Джейсон знизав плечима.

— Я потоваришував із ним під час битви в Будинку Вовка. Узагалі-то, він вільний дух, але час від часу погоджується мені допомогти.

Персі та Джейсон залізли на своїх коней. Пайпер ніколи не почувалась упевнено з Бурею. Нестримна їзда на звірі, який може будь-якої миті розчинитись у повітрі, змушувала її дещо нервувати. І все ж вона взяла руку Джейсона й залізла на коня.

Буря мчав дорогою, а Пірат ширяв у небі над ним. На щастя, їм не трапилося жодної автівки — це могло б скінчитись аварією. Не минуло й хвилини, поки вони дісталися потрібного дорожнього знака, що виглядав точнісінько так, як у видінні Пайпер.

Пірат приземлився. Обидва коні застукотіли копитами по асфальту. Жодному з них, здавалось, не сподобалась раптова зупинка, коли тільки-но вдалося належним чином розігнатись.

Пірат заіржав.

— Твоя правда, — промовив Персі. — Винаря ніде не видно.

— Перепрошую? — пролунав голос з-за полів.

Буря так швидко повернувся, що Пайпер ледве не звалилась.

Пшениця розсунулась. Перед ними з’явився чоловік з видіння Пайпер. У широкополому капелюсі, увінчаному виноградними лозами, пурпуровій сорочці з короткими рукавами, шортах кольору хакі та сандаліях з білими шкарпетками. Виглядав він років на тридцять, мав невеличке черево і походив на гравця університетської футбольної команди, який досі не усвідомив, що вже давно не студент.

— Хтось щойно назвав мене винарем? — промовив він, неймовірно розтягуючи слова. — Кличте мене Бахусом, якщо ваша ласка. Або паном Бахусом. Чи владикою Бахусом. Ще можна О-боги-не-вбивайте-мене, володарю Бахусе.

Персі змусив Пірата наблизитися, хоч кінь цьому не дуже зрадів.

— Ви виглядаєте інакше, — сказав богові Персі. — Стрункіші. Волосся довше. І ваша сорочка не така кричуща.

Бог вина скосив на нього, очі.

— Що ти, на біса, верзеш? Ти хто такий? Де Церера?

— Га.... які ще цербери?

— Я гадаю, він мав на увазі Цереру, — промовив Джейсон. — Богиню землеробства. Ви називаєте її Деметрою. — Він шанобливо кивнув богові. — Повелителю Бахусе, ви пам’ятаєте мене? Я допоміг вам із тим зниклим леопардом у Сономі.

Бахус почухав своє щетинисте підборіддя.

— А... так. Джон Грін.

— Джейсон Грейс.

— Ну, або так. Тебе відрядила Церера?

— Ні, повелителю Бахусе. Ви тут чекали на зустріч із нею?

Бог фиркнув.

— Ну, хлопче, не розважатись же я приїхав у Канзас! Церера покликала мене сюди на військову нараду. Через пробудження Геї гине врожай. Поширюється посуха. Карпої влаштували заколот. Навіть мій виноград наражається на небезпеку. Церера хотіла об’єднати сили у війні рослин.

— Війна рослин, — промовив Персі. — Ви збираєтесь озброїти кожну виноградинку крихітною штурмовою гвинтівкою?

Бог зіщулився.

— Ми зустрічались раніше?

— У Таборі Напівкровок. Я знаю вас, як пана Д. — Діоніса.

— А! — Бахус зморщився й притиснув долоні до скронь.

На мить його постать замерехтіла. Пайпер побачила іншу людину — гладшу, більш приземисту та у вульгарній сорочці з леопардовим принтом. А потім Бахус знову став Бахусом.

— Припини! — випалив він. — Годі думати про мене грецького.

Персі кліпнув очима.

— Е-е-е... але...

— Ти бодай уявляєш, як важко залишатися зосередженим? Голова весь час розколюється! Ніколи не знаєш, що робиш і куди йдеш! Постійно перебуваєш у сварливому настрої.

— Дуже схоже на вас звичайного, — промовив Персі.

Ніздрі бога роздулися. Один з виноградних листів на його капелюху спалахнув вогнем.

— Якщо ми були знайомі в іншому таборі, дивно, що я досі не перетворив тебе на дельфіна.

— Це якось обговорювалось, — запевнив його Персі. — Гадаю, вам просто стало ліньки це робити.

Пайпер з жахом спостерігала за ними, так ніби в неї на очах відбувається автокатастрофа. Вона усвідомила, що Персі зараз усе псує, і Аннабет немає поряд, щоб утримати його в шорах. Подруга нізащо їй не пробачить, якщо вона повернеться з морським ссавцем замість Персі.

— Повелителю Бахусе! — утрутилась вона, зісковзнувши зі спини Бурі.

— Пайпер, будь обережною, — промовив Джейсон.

Вона погрозливо зиркнула на нього: «Знаю».

— Перепрошую, що турбуємо вас, повелителю, — звернулася вона до бога, — але, якщо відверто, ми прийшли сюди за вашою порадою. Будь ласка, нам необхідна ваша мудрість.

Вона використала найбільш догідливі інтонації, вкладаючи у свій голос максимум пошани.

Бог нахмурився, але пурпуровий блиск у його очах зник.

— А ти вмієш говорити, дівчинко. За порадою прийшли, кажеш? Дуже добре. Я б уникав караоке. Тематичні вечірки вже не актуальні. У ці суворі часи люди шукають простих, стриманих свят з органічними закусками, приготованими в домашніх умовах, і...

— Не щодо вечірок, — перервала Пайпер. — Хоч це і неймовірно корисна порада, повелителю Бахусе! Ми сподівалися, що ви допоможете нам з походом.

Вона розповіла про «Арго II» та їхню подорож, мета якої: завадити велетням пробудити Гею. Переказала слова Немезиди про те, що за шість днів знищать Рим, описала видіння в кинджалі, у якому Бахус запропонував їй срібний кубок.

— Срібний кубок? — бог, здавалося, не зрадів почутому.

Він дістав невідомо звідки бляшанку дієтичної «пепсі» та відкоркував її.

— Ви ж п’єте дієтичну «колу», — промовив Персі.

— Гадки не маю, про що ти говориш, — одрізав Бахус. — А щодо видіння з кубком, панночко, не можу тобі запропонувати нічого, окрім «пепсі». Юпітер суворо наказав мені не пропонувати вино неповнолітнім. Прикро, але нічого не вдієш. А велетнів я добре знаю. Бачте, я змагався з ними у першій війні.

— Ви вмієте битися? — здивовано запитав Персі.

«Якби ж його голос не здавався таким недовірливим», — подумала Пайпер.

Діоніс заричав. Дієтична «пепсі» перетворилася на п’ятифутовий жезл, оплетений плющем та увінчаний сосновою шишкою.

— Тирс! — вигукнула Пайпер, сподіваючись відволікати бога, перш ніж він розіб’є Персі голову. Вона вже бачила таку зброю в руках скажених німф і не дуже раділа новій зустрічі, але доклала всіх зусиль, аби здатись приємно враженою. — Ох, яка могутня зброя!

— Безумовно, — погодився Бахус. — Радий, що хоч хтось у цій групі розумний. Соснова шишка — це грізне знаряддя війни! Я і сам був напівбогом у першій війні з велетнями, щоб ви розуміли. Я — син Зевса!

Джейсон здригнувся. Вочевидь, його не дуже тішило нагадування про те, що винар — його старший брат.

Бахус змахнув жезлом, але через своє черево ледве не звалився з ніг.

— Звісно, це трапилося задовго до того, як я винайшов вино і став безсмертним. Я бився пліч-о-пліч із богами та якимось ще напівбогом... Гаріком, здається.

— Геркулесом? — ввічливо припустила Пайпер.

— Ну, чи так, — відповів Бахус. — Я вбив велетня Ефіальта і його брата Ота. Жахливі селюки ці двоє. Обидва отримали по пиці сосновою шишкою!

Пайпер перехопило подих. У її голові водночас зринуло декілька думок: видіння в кинджалі та рядки з пророцтва, що вони обговорювали вчора. Щось схоже вона відчувала, коли вони з батьком пірнали з аквалангом, і він під водою протер їй маску, — раптом усе прояснилося.

— Повелителю Бахусе, — промовила вона, намагаючись не виказати голосом своєї схвильованості. — Ці двоє велетнів, Ефіальт і От... вони, часом, не близнюки?

— Гм? — Бог здавався занадто захопленим розмахуванням тирсом, але кивнув. — Так, близнюки. Правильно.

Пайпер повернулась до Джейсона. Вона побачила, що він устигає за її думками: «Близнята подих янгола зупинять».

У клинку Катоптріса вона бачила двох велетнів у жовтих робах, які підіймали з глибокої ями глек.

— Ось навіщо ми тут, — сказала богу Пайпер. — Ви — частина походу!

Бахус нахмурився.

— Вибач, дівчинко. Я більше не напівбог. Я не ходжу в походи.

— Але велетнів можна вбити тільки спільними зусиллями богів та героїв, — наполягла вона. — Тепер ви бог. Двоє велетнів, з якими нам доведеться битись, — Ефіальт і От. Я вважаю... вважаю, вони чекають на нас у Римі. Якимсь чином вони збираються знищити його. Срібний кубок, що я бачила у видінні, — можливо, це символ вашої підтримки. Ви мусите допомогти нам убити велетнів!

Бахус розлючено подивився на неї. Пайпер усвідомила, що дібрала невдалі слова.

— Дівчинко моя, — холодно промовив він. — Я нічого не мушу. До того ж я допомагаю тільки тим, хто приносить мені належне підношення, чого досі нікому не вдалося зробити за багато-багато століть.

Пірат стривожено заіржав.

Пайпер його розуміла. У неї теж слово «підношення» не викликало приємних почуттів. Вона пригадала менад, схиблених послідовниць Бахуса, ладних голіруч розірвати на шматки будь-якого невірянина. І це ще, коли вони у гарному настрої.

Персі озвучив запитання, яке Пайпер боялась поставити.

— Яке саме підношення?

Бахус відмахнувся від нього рукою.

— Тобі з цим не впоратись, нахабний греку! Але я дам вам одну безкоштовну пораду, оскільки у дівчини є хоч якісь манери. Знайдіть сина Геї — Форкія. Він завжди ненавидів свою матір, та я його й не осуджую. З братами він також не дуже ладнає. Ви знайдете його в місті, названому на честь героїні, — в Аталанті.

Пайпер вагалась.

— Ви про Атланту?

— Так.

— Але цей Форкій, — промовив Джейсон, — це велетень? Титан?

Бахус розсміявся.

— Помиляєтеся. Шукайте солону воду.

— Солону воду... — повторив Персі. — В Атланті?

— Так, — відповів Бахус. — Ти недочуваєш, чи що? Якщо хтось і може допомогти вам із Геєю та близнюками, то це Форкій. Тільки будьте уважними!

— Що ви маєте на увазі? — поцікавився Джейсон. Бог глянув на сонце, що вже майже досягло зеніту. — Не схоже це на Цереру — спізнюватись. Хіба що вона відчула якусь небезпеку поблизу. Або... — Обличчя бога раптом витягнулось. — Або це пастка. Ну, мені час іти! І на вашому місці я вчинив би те саме!

— Повелителю Бахусе, стривайте! — заперечив Джейсон.

Бог замерехтів і зник з таким звуком, наче хтось відкоркував пляшку з газованим напоєм.

Вітер зашелестів соняшниками. Коні занепокоєно затупцювали. Попри сухий і спекотний день, Пайпер затремтіла. Озноб... Аннабет і Лео описували щось схоже на озноб...

— Бахус має рацію, — промовила вона. — Нам треба йти...

«Запізно» — пролунав сонний голос, рознісшись полями навкруги й здригнувши землю під ногами Пайпер. Персі і Джейсон оголили мечі. Пайпер стояла на дорозі між ними, скута страхом. У мить сила Геї була всюди: соняшники повернули свої голови, пшениця нахилилась, наче скошена мільйонами серпів.

«Ласкаво прошу на вечірку», — пробурмотіла Гея. Її голос нагадав Пайпер дозрівання кукурудзи: тріскіт, шипіння, пекучий і безперестанний шум, що вона чула на фермі дідуся Тома тихими оклагомськими ночами.

«Що там радив Бахус? — глузливо запитала богиня. — Прості, стримані, свята з органічними закусками? Усе правильно. Для моїх закусок знадобляться тільки два інгредієнти: кров напівбогині та напівбога. Пайпер, люба, обирай героя, який помре з тобою».

— Геє! — крикнув Джейсон. — Годі ховатись у пшениці. З’являйся!

«Яка бравада, — просичала Гея. — Але в іншому, Персі Джексоні, теж є щось цікаве. Обирай, Пайпер МакЛін, або це зроблю я».

Серце Пайпер закалатало: Гея хотіла її вбити — це зовсім не несподіванка. Але навіщо вона змушує її обирати? Чому б Геї хотіти відпустити когось із хлопців? Це має бути пасткою.

— Ти божевільна! — крикнула дівчина. — Я нічого не робитиму для тебе!

Раптом Джейсон тяжко зітхнув. Він випростався на сідлі.

— Джейсоне! — крикнула Пайпер. — Що?

Він подивився на неї. Його обличчя стало спокійним, наче у мерця. А очі більше не були блакитними — вони палали чистим золотом.

— Персі, допоможи! — Пайпер відсахнулась від Бурі.

Але Персі галопом помчав геть. Він зупинився посеред дороги за тридцять футів від них і розвернув свого пегаса. Його рука здійняла меч, спрямувавши вістря на Джейсона.

— Один помре, — промовив Персі, але голос належав не йому. Він був низьким і глухим, наче хтось шепотів крізь гарматний ствол.

— Я оберу, — відповів Джейсон таким саме глухим голосом.

— Ні! — крикнула Пайпер.

Навколо неї затріскотіли й зашипіли поля, сміючись голосом Геї, тоді коли Персі та Джейсон кинулись один на одного з оголеною зброєю.

XI Пайпер

Якби не коні, Пайпер би загинула.

Джейсон і Персі кинулись один на одного, але Буря та Пірат упирались достатньо довго, щоб Пайпер устигла відстрибнути.

Вона відкотилась на узбіччя й озирнулась. Ошелешена та налякана, вона побачила, як хлопці схрестили мечі: золото проти бронзи. Полетіли іскри. Їхні клинки блиснули — удар, парирування — і земля затремтіла. Перший обмін атаками тривав лише секунду — Пайпер не могла повірити в те, наскільки швидко вони рухалися. Коні смикнулись у протилежні боки — Буря невдоволено загримів, Пірат замахав крилами.

— Припиніть! — крикнула Пайпер.

На якусь мить Джейсон звернув на неї увагу. Його золоті очі повернулись до Пайпер. Тоді Персі почав нападати, занісши над ним меч. Дякувати богам, Персі чи то навмисно, чи то випадково — повернув клинок так, що той ударив Джейсона по грудях пласкою частиною. Проте сили удару таки вистачило, щоб вибити Джейсона з сідла.

Пірат легким галопом подався геть, а Буря розгублено встав дибки. Потім примарний кінь кинувся в соняшники і перетворився на пару.

Персі щосили намагався розвернути свого пегаса.

— Персі! — крикнула Пайпер. — Джейсон — твій друг. Облиш зброю!

Рука, у якій Персі тримав меч, опустилась. Можливо, Пайпер удалося змусити його отямитися, але, на жаль, підвівся Джейсон.

Він заревів. Ясне блакитне небо пронизала блискавка.

Вона відбилась від гладіуса Персі. Хлопця викинуло з сідла.

Пірат заіржав і помчав у пшеничні поля. Джейсон кинувся на Персі, який тепер лежав горілиць. Його одяг парував після влучення блискавки.

На якусь жахливу мить Пайпер утратила голос. Гея, здавалось, шепотіла їй у вуха: «Ти повинна обрати. Чому б не дозволити Джейсонові його вбити?»

— Ні! — крикнула вона — Джейсоне, зупинись!

Хлопець застиг на місці. Його меч знаходився за шість дюймів від обличчя Персі.

Джейсон повернувся. У золотих очах промайнув сумнів.

— Я не можу зупинитись. Один мусить померти.

Щось у цьому голосі... Це була не Гея. І не Джейсон.

Хто б це не був, він говорив затинаючись, наче англійська не його рідна мова.

— Хто ти? — випалила Пайпер.

Рот Джейсона спотворила моторошна посмішка.

— Ми ейдолони. Ми житимемо знову.

— Ейдолонй? — Думки в голові заметались. У Таборі Напівкровок Пайпер вивчала безліч різних чудовиськ, але цей термін чула вперше. — Ви... якісь привиди?

— Він мусить померти. — Джейсон знову звернув увагу на Персі, який почувався значно краще, ніж очікувалось. Персі зробив підніжку і збив Джейсона з ніг.

Джейсон з жахливим стуком вдарився головою об асфальт.

Персі підвівся.

— Припиніть! — знову крикнула Пайпер, але в її голосі не було чарів. Один лише відчай.

Персі здійняв Анаклузмос над грудьми Джейсона.

Паніка сперла Пайпер горло. Дівчина хотіла напасти на Персі з кинджалом, але розуміла, що це не допоможе. Що б не заволоділо Персі, воно керувало всіма його навичками. Їй нізащо не перемогти його в бою.

Пайпер змусила себе зосередитись і спрямувала в голос увесь свій гнів.

— Ейдолони, зупиніться!

Персі застиг.

— Подивись мені в очі, — наказала Пайпер.

Син морського бога повернувся. Його очі були золотими, а не зеленими. Обличчя — блідим і злісним, зовсім не схожим на справжнього Персі.

— Ти не обрала, — промовив він. — Тож помре цей.

— Ти — дух з Підземного царства, — здогадалась Пайпер. — Ти оволодів розумом Персі Джексона. Так?

Персі насмішкувато вищирився.

— Я знову житиму. У цьому тілі. Матір-земля обіцяла. Я ходитиму, куди захочу. Керуватиму, ким захочу.

Пайпер обдало хвилею холоду.

— Лео... от що трапилось із Лео. Ним керував ейдолон.

Створіння в тілі Персі безрадісно розсміялось.

— Запізно ти здогадалась, що нікому не можеш довіряти.

Джейсон досі не рухався. Пайпер не знала, чим йому зарадити. Не знала, як його захистити.

Позаду Персі щось зашаруділо колоссям. Пайпер помітила кінчик чорного крила. Персі почав було обертатися на звук.

— Не зважай на це! — крикнула дівчина. — Дивись на мене.

Персі підкорився.

— Ти не зупиниш мене. Я вб’ю Джейсона Грейса.

Позаду нього з пшеничного поля вийшов Пірат — як на таку велику тварину, він рухався навдивовижу непомітно.

— Ти не вб’єш його! — наказала Пайпер. Але вона дивилась не на Персі. Дівчина зустрілась очима з пегасом, вливаючи всю силу в слова та сподіваючись, що Пірат розуміє її. — Ти змусиш його знепритомніти.

Чари слів подіяли і на Персі. Він нерішуче тупцювався.

— Я... змушу його знепритомніти?

— Ох, вибач,— усміхнулась Пайпер.— Я розмовляла не з тобою.

Пірат здибився й обрушив копита на голову Персі.

Хлопець звалився на асфальт поруч із Джейсоном.

— О, боги! — Пайпер кинулась до хлопців. — Пірате, ти ж його не вбив?

Пегас фиркнув. Пайпер не розмовляла кінською, але припустила, що він сказав: «Благаю! Я вмію керувати своєю силою».

Бурю ніде не було видно. Вочевидь, цей блискавичний жеребець повернувся туди, де мешкають грозові духи в погідні дні.

Пайпер оглянула Джейсона. Його дихання було стабільним, але два удари по черепу протягом двох днів не минуться дарма. Потім вона оглянула голову Персі. Крові не було, але на місці, куди вдарив кінь, утворювався величезний синець.

— Треба забрати їх обох на корабель, — сказала вона Пірату.

Пегас захитав головою на знак згоди. Він став навколішки, щоб Пайпер могла витягти Персі та Джейсона йому на спину. Після кількох дуже виснажливих хвилин (непритомні хлопці виявилися важкими) вона поклала їх і сама влізла на кінську спину. Вони полетіли до корабля.

Усі дещо здивувались, коли Пайпер повернулась на пегасі з двома непритомними напівбогами. Поки Френк та Хейзел піклувались про Пірата, Аннабет з Лео допомогли Пайпер віднести хлопців у медпункт.

— Якщо так триватиме, незабаром залишимося без амброзії, — пробуркотів тренер Хедж, оглядаючи рани. — Чому мене ніколи не кличуть у ці буйні подорожі?

Пайпер сіла біля Джейсона. Ковтнувши склянку нектару з водою, сама вона почувалася непогано, але не могла припинити хвилюватися за хлопців.

— Лео, — промовила вона. — Ми готові вирушати? — Так, але...

— Спрямуй корабель в Атланту. Я поясню пізніше. — Але... гаразд. — Він поквапився геть.

Аннабет теж не сперечалася. Вона оглядала ум’ятини у формі кінського копита на потилиці Персі.

— Що його вдарило? — наполегливо запитала вона.

— Пірат.

— Що?!

Пайпер спробувала пояснити, поки тренер Хедж обробляв голови хлопців лікувальною пастою. Лікарські здібності тренера ніколи не справляли на неї сильного враження, але він, вочевидь, зробив щось правильне. Духи, які оволоділи хлопцями, надавали тілам своїх жертв дивовижної пружності. Обидва застогнали й розплющили очі.

Не минуло й кількох хвилин, як хлопці вже сиділи на своїх ліжках і могли розмовляти повними реченнями. Обидва мали розпливчасті спогади про те, що трапилось. Коли Пайпер описала двобій на шосе, Джейсон зморщився.

— Знепритомнів двічі за два дні. Ще той герой, — пробурмотів він, а потім із соромом поглянув на Персі. — Вибач, друзяко. Я не хотів тебе підсмажувати.

Футболку Персі вкривали пропалені дірки. Волосся було скуйовдженим навіть більше, ніж зазвичай. Попри це, хлопець спромігся на знесилену усмішку.

— Це не вперше. Одного разу я отримав непоганого прочухана від твоєї сестри.

— Еге, але... я міг тебе вбити.

— Або я міг убити тебе.

Джейсон знизав плечима.

— Якщо б у Канзасі був океан, можливо.

— Мені не потрібен океан...

— Хлопці, — перервала Аннабет. — Я впевнена, що ви б обидва чудово впорались, якби мусили вбити один одного. Але зараз вам потрібен відпочинок.

— Спочатку їжа, — промовив Персі. — Будь ласочка? І нам дуже потрібно поговорити. Бахус розповів нам дещо, що не...

— Бахус? — Аннабет здійняла руку. — Гаразд, добре. Нам слід поговорити. Обідня зала. За десять хвилин. Я скажу іншим. І будь ласка, Персі... перевдягнись. Від тебе тхне так, наче ти втрапив під електричного коня.

Лео знову передав штурвал тренерові Хеджу тільки після того, як змусив сатира пообіцяти, що той не поверне корабель до найближчої військової бази «заради веселощів».

Вони зібрались навколо обіднього столу. Пайпер розповіла все, що сталося біля знака «Топека — 32 милі»: про розмову з Бахусом, про пастку Геї та про ейдолонів, які оволоділи тілами хлопців.

— Авжеж! — Хейзел вдарила по столу. Це так перелякало Френка, що він впустив своє буріто. — Те саме трапилось із Лео.

— Отже, це не моя провина, — зітхнув Лео. — Не я почав Третю світову. Мною просто оволодів злий дух. Яке полегшення!

— Але римляни цього не знають, — промовила Аннабет. — І чому б їм повірити нам?

— Ми можемо зв’язатись із Рейною, — запропонував Джейсон. — Вона нам повірить.

Джейсон так промовив це ім’я, наче воно було рятувальним тросом до його старого життя. Серце Пайпер завмерло.

Джейсон повернувся до неї з вогником надії в очах.

— Ти зможеш її переконати, Пайпс! Знаю, що можеш.

Пайпер здалося, ніби вся її кров побігла в ноги. Аннабет співчутливо поглянула на неї, наче промовляючи: «Хлопці такі дурні». Навіть Хейзел зморщилась.

— Я можу спробувати, — нерішуче промовила Пайпер. — Але хвилюватись нам слід через Октавіана. Я бачила в кинджалі, як він перехопив владу над римлянами. Сумніваюся, що Рейна здатна його зупинити.

Обличчя Джейсона спохмурніло. Пайпер не отримувала жодного задоволення від руйнування його надій, але решта римлян, Хейзел та Френк, кивнули на знак згоди.

— Вона має рацію, — промовив Френк. — Сьогодні вдень, під час розвідки, ми знову бачили орлів. Вони були далеко, але дуже швидко наближались. Октавіан ступив на шлях війни.

Хейзел зморщилася.

— Це саме та можливість, якої завжди жадав Октавіан. Він спробує захопити владу. І якщо Рейна чинитиме опір, він скаже, що вона у змові з греками. А щодо тих орлів... вони наче відчувають нас за запахом.

— Вони здатні на це, — промовив Джейсон. — Римські орли відстежують напівбогів за їхнім чарівним запахом навіть краще, ніж чудовиська. Корабель певною мірою приховує нас, але не цілковито — не від них.

Лео застукотів пальцями.

— Чудово. Потрібно було встановити димовий екран, щоб корабель пахнув, як величезний курячий нагетс. Наступного разу нагадайте мені зробити це.

Хейзел нахмурилась.

— Що таке «нагетс»?

— О, трясця мені... — Лео вражено захитав головою. — Справді. Ти ж пропустила останні сімдесят років. Що ж, учню мій, нагетс — це...

— Це несуттєво, — перервала Аннабет. — Головне — що нам важко буде пояснити римлянам правду. Навіть якщо вони повірять...

— Ти маєш рацію. — Джейсон нахилився вперед. — Треба продовжити подорож. Щойно ми здолаємо Атлантику, ми опинимося в безпеці... принаймні від легіону.

Його голос здавався таким пригніченим, що Пайпер не знала: жаліти його чи ображатися.

— Звідки тобі знати? — поцікавилася вона. — Чому б їм не вирушити за нами?

Він похитав головою.

— Ти чула, що казала Рейна про античні землі. Вони занадто небезпечні. Римським напівбогам заборонялося вирушати туди протягом багатьох поколінь. Навіть Октавіан не зможе обійти цей закон.

Френк проковтнув шматок буріто з таким зусиллям, наче той став у його роті картонним.

— Отже, якщо ми вирушимо туди...

— Станемо подвійними зрадниками, — підтвердив його здогадку Джейсон. — Кожний римський напівбог матиме право вбити нас, тільки-но побачить. Але про це не варто хвилюватись — якщо перетнемо Атлантику, вони припинять нас переслідувати. Вирішать, що ми помремо в Середземному морі — у Mare Nostrum.

Персі тикнув у бік Джейсона шматком піци.

— Ви, пане, просто сонячний промінчик у темряві.

Джейсон нічого не відповів. Решта напівбогів утупила очі у свої тарілки, окрім Персі, який продовжив ласувати піцою.

«Куди йому вміщається уся ця їжа? — подумала Пайпер. — Хлопчина їсть наче сатир».

— Отже, нумо складати план, — запропонував Персі. — Подбаємо про те, щоб не померти. Пан Д.... Бахус... Гм, мені що тепер потрібно називати його паном Б.? Одне слово, він згадував про двох близнюків з пророцтва Елли. Про двох велетнів. От і, е-е, щось на «Ф»?

— Ефіальт, — промовив Джейсон.

— Велетні-близнюки, як у видінні Пайпер... — Аннабет провела пальцем по краях чашки. — Я пам’ятаю історію про велетнів-близнюків. Вони намагались дістатися Олімпу, складаючи гори одна на одну.

Френк ледве не вдавився.

— Неймовірно, — сказав він. — Велетні здатні рухати гори, як будівельні блоки! Ви кажете, Бахус убив цих хлопців шишкою на палиці?

— Щось таке, — промовив Персі. — Сумніваюся, що слід сподіватись на його допомогу цього разу. Він хотів підношення і досить чітко дав зрозуміти, що воно нам не до снаги.

За столом запанувала тиша. Пайпер чула, як тренер Хедж на палубі співає пісню «Піднімай вітрила», от тільки він не знав більшості слів і бурмотів замість них: «Бла-бла-дам-ді-дам».

Пайпер не могла позбутися відчуття, що Бахус мусить їм допомогти. Велетні-близнюки були в Римі. Вони тримали у себе щось потрібне напівбогам — щось у бронзовому глеку. Що б це не було, вона відчувала, що лише з його допомогою можна зачинити Браму Смерті — ключ до смерті вічної. А ще вона знала, що їм нізащо не здолати велетнів без допомоги Бахуса. І якщо цього не зробити за п’ять днів, Рим знищать, а брат Хейзел, Ніко, помре.

З іншого боку, якщо видіння про Бахуса, який пропонує їй дар, було фальшивкою, можливо, і решта не обов’язково здійсниться — особливо те, де вона, Персі та Джейсон тонуть. Можливо, видіння просто символічні.

«Кров напівбогині, — говорила Гея, — і кров напівбога. Пайпер, люба, обери героя, який помре з тобою».

— Їй потрібні тільки двоє з нас, — пробурмотіла Пайпер.

Усі поглянули на неї.

Пайпер ненавиділа опинятися в центрі уваги. Можливо, для дитини Афродіти це було дивним, але вона багато років дивилась, як доводиться ладнати зі славою її батькові-актору. Вона пригадала, як Афродіта визнала її на вогнищі перед цілим табором, перетворивши на королеву краси. Це була найбільш ніякова мить у її житті. Навіть тут, в оточенні лише шістьох напівбогів, вона почувалася беззахисною.

«Вони мої друзі, — сказала вона подумки. — Усе гаразд».

Але у неї було дивне відчуття... наче на неї дивилося більше, ніж шість пар очей.

— Сьогодні на шосе, — промовила вона, — Гея сказала, що їй потрібна кров тільки двох напівбогів — дівчини і хлопця. Вона... вона наказала мені обрати, кому з вас, хлопців, померти.

Джейсон стиснув її долоню.

— Але жоден з нас не помер. Ти нас урятувала.

— Знаю. Просто... навіщо їй це потрібно?

— О... — Персі опустив свій третій шматок піци.

Він оперся на спинку стільця й утупив очі в порожнечу, наче наслідки кінського копняку по голові почали даватися в знаки тільки зараз.

— Персі? — Аннабет стиснула його руку.

— А, кепсько, — пробурмотів він. — Кепсько. Кепсько.

Він поглянув на Френка і Хейзел, які сиділи навпроти нього.

— Пам’ятаєте Полібота?

— Велетень, який вдерся в Табір Юпітера, — промовила Хейзел. — Анти-Посейдон, якому ти проломив голову статуєю Терміна. Звісно, пам’ятаємо.

— Мені наснилося... — промовив Персі. — Коли ми летіли на Аляску. Полібот розмовляв із горгонами, і він сказав... сказав, що хоче мене ув’язнити, а не вбити. Сказав: «Хочу, щоб він у кайданах лежав біля моїх ніг, щоб я міг його вбити, коли настане час. Його кров омиє скелі Олімпу й пробудить Матір Землю!»

Пайпер подумала, чи не зламалась система терморегулювання в кімнаті, бо вона раптом уся затремтіла. Те саме вона відчувала на шосе біля Топеки.

— Ти гадаєш, велетні використали б нашу кров... кров двох із нас...

— Не знаю, — відповів Персі. — Але поки не з’ясуємо, пропоную не втрапляти в полон.

Джейсон рохнув.

— От із цим я згодний.

— Але як ми з’ясуємо? — запитала Хейзел. — Знак Афіни, близнюки, пророцтво Елли... Як усе це поєднано?

Аннабет сперлася руками на край столу.

— Пайпер, ти наказала Лео тримати курс на Атланту.

— Так. Бахус сказав нам, що ми повинні знайти... Як його там звали?

— Форкія, — відповів Персі.

Аннабет, здається, здивувалася, наче вона не звикла, що її хлопець має на щось відповіді.

— Ти його знаєш?

Персі знизав плечима.

— Спочатку я не впізнав імені. Але потім Бахус згадав про солону воду. Я згадав. Форкій — це старий морський бог, який правив до мого батька. Ніколи з ним не зустрічався, але, подейкують, що він син Геї. І все ж я не розумію, що бог моря забув в Атланті.

Лео фиркнув.

— А що забув у Канзасі бог вина? Боги — диваки. Хай там як, ми мусимо дістатися Атланти до завтрашнього півдня, інакше трапиться щось кепське.

— Навіть не промовляй цього, — буркнула Аннабет. — Уже пізно. Нам усім слід перепочити.

— Заждіть, — промовила Пайпер.

Знову всі подивились на неї.

Вона стрімко втрачала свою сміливість (а раптом її передчуття помилкове?), але змусила себе заговорити.

— Є ще дещо, — промовила вона. — Ейдолони — духи, які оволодівають розумом. Вони досі тут, у цій кімнаті.

XII Пайпер

Пайпер не могла пояснити, звідки їй це відомо.

Історії про фантомів і замучені душі завжди лякали її до смерті. Тато завжди насміхався з черокійських легенд, що розповідав дідусь Том у резервації. Але навіть удома, у їхньому великому особняку на Малібу, дивлячись на Тихий океан, тато іноді починав переказувати історії про примар, а вона потім ніяк не могла забути їх.

Черокійські духи завжди були неспокійними. Вони часто губились на шляху до Землі Мертвих, або залишались поміж живих лише через упертість. Іноді вони навіть не усвідомлювали, що мертві.

Що більше Пайпер дізнавалась про життя напівбога, то більше запевнялась у тому, що черокійські легенди та грецькі міфи не такі вже й різні. Ейдолони поводились як духи з татових історій.

Пайпер нутрощами відчувала, що вони досі поряд, просто тому що ніхто не наказав їм піти.

Коли вона закінчила пояснювати, усі тривожно на неї поглянули. Нагорі, на палубі, Хедж співав щось схоже на «У морському флоті», а Пірат стукав копитами та іржав на знак протесту.

Зрештою Хейзел зітхнула.

— Пайпер має рацію.

— Чого ти так вирішила? — поцікавилася Аннабет.

— Я зустрічала ейдолонів, — промовила Хейзел. — У Підземному царстві, коли була... ну, ви зрозуміли.

Мертвою.

Пайпер забула, що Хейзел живе вдруге. У якомусь сенсі дівчина теж була відродженим привидом.

— То... — Френк провів рукою по своєму короткому волоссю, наче якийсь привид міг оволодіти його маківкою. — Гадаєте, ці створіння ховаються на кораблі чи...

— Можливо, ховаються всередині нас, — промовила Пайпер. — Ми не знаємо.

Джейсон стиснув кулаки.

— Якщо це правда...

— Ми повинні зробити крок першими, — промовила Пайпер. — Гадаю, я можу.

— Можеш що?.. — запитав Персі.

— Просто послухайте, гаразд? — Пайпер глибоко вдихнула. — Усі послухайте.

Пайпер по черзі подивилася кожному в очі.

— Ейдолони, — промовила вона, користуючись чарами своїх слів, — підніміть руки.

Запанувала напружена тиша.

Лео знервовано розсміявся.

— Ти справді думала, що це?

Його голос завмер. Обличчя витягнулось. Він здійняв руки.

Джейсон із Персі зробили те саме. Їхні очі оскляніли й стали золотавими. Хейзел затамувала подих. Поряд із Лео Френк вскочив зі стільця й уперся спиною до стіни.

— О, боги. — Аннабет благально дивилася на Пайпер. — Ти можеш їх зцілити?

Пайпер хотілось заскиглити і сховатися під стіл, але вона мусила допомогти Джейсонові. Вона не могла повірити, що щойно тримала за руку... Ні, вона відмовлялась про це думати.

Дівчина зосередилась на Лео, оскільки він здавався найменш загрозливим.

— На кораблі ще є такі, як ви? — запитала вона.

— Ні, — відповів загробним голосом Лео. — Матір-земля відрядила трьох. Найсильніших, найкращих. Ми житимемо знову.

— Не тут, не житимете, — гаркнула Пайпер. — Усі троє, слухайте уважно.

Джейсон і Персі повернулись до неї. Погляди золотих очей майже позбавили її впевненості, але коли вона поглянула на хлопців у такому стані ще раз, усередині неї знову закипіла лють.

— Залиште ці тіла! — наказала вона.

— Ні, — промовив Персі.

Лео ледве чутно засичав:

— Ми повинні жити.

Френк незграбно потягнувся до свого лука.

— Марсе всемогутній, ну й химера! Духи, забирайтесь геть! Залиште наших друзів у спокої!

Лео повернувся до нього.

— Ти не можеш нам наказувати, дитя війни! Твоє власне життя недовговічне. Твоя душа може згоріти будь-якої миті.

Пайпер не зрозуміла, що він має на увазі, але Френк похитнувся так, наче його вдарили в живіт. Тремтячими руками він дістав стрілу.

— Я... я долав страшніших за вас створінь. Якщо хочете битись...

— Ні, Френку, — підвелась Хейзел.

Джейсон поряд із нею оголив меч.

— Припиніть! — наказала Пайпер, але голос їй зрадив.

Вона стрімко зневірювалася у своєму плані. Вона змусила ейдолонів з’явитись, але що тепер? Якщо їй не вдасться переконати їх піти, будь-яке кровопролиття стане її провиною. Десь глибоко в голові вона майже чула, як сміється Гея.

— Слухайте Пайпер, — Хейзел вказала на золотий меч Джейсона. Той почав опускатися, наче важчав, і зрештою рухнув на стіл. Джейсон знову впав у крісло.

Персі заричав не своїм голосом:

— Плутонова донько, ти, може, й керуєш коштовним камінням і металами, але ти не маєш влади над мертвими!

Аннабет потягнулась до хлопця, наче хотіла його стримати, але Хейзел їй завадила.

— Слухайте, ейдолони, — суворо промовила вона, — вам тут не місце. Я вам наказувати не можу, але Пайпер — може. Підкоріться їй!

Вона повернулась до Пайпер. Її вираз обличчя казав: «Спробуй знову. Ти можеш це зробити».

Пайпер зосередилася. Вона поглянула на Джейсона — просто в очі того створіння, яке ним оволоділо.

— Залиште ці тіла, — повторила Пайпер навіть переконливіше, ніж уперше.

Обличчя Джейсона напружилось. Чоло вкрили краплі поту.

— Ми... ми залишимо ці тіла.

— Присягніться Стіксом, що не повернетеся на цей корабель, — продовжила Пайпер, — і ніколи не оволодієте тілами жодного з членів цієї команди.

Лео та Персі заперечливо засичали.

— Присягніться Стіксом, — наполягла Пайпер.

Якусь напружену мить вона відчувала, як вони боряться з її волею. А потім усі три ейдолони промовили в унісон:

— Присягаємось Стіксом.

— Ви мертві, — промовила Пайпер.

— Ми мертві, — погодились вони.

— А тепер забирайтеся геть.

Троє хлопців звалились головою на стіл, до того ж Персі впав обличчям у свою піцу.

— Персі! — Аннабет підхопила його.

Пайпер і Хейзел упіймали Джейсона за руки тієї миті, коли він почав падати з крісла.

Лео так не пощастило. Він падав у напрямку Френка, який не завадив йому, тож Лео гепнувся на підлогу.

— Ай! — простогнав він.

— Усе гаразд? — запитала Хейзел.

Лео підвівся. До його чола прилипнув шматок спагеті у формі цифри «З».

— Спрацювало?

— Спрацювало, — промовила Пайпер, упевнена у своїх словах. — Сумніваюся, що вони повернуться.

Джейсон кліпнув очима.

— Це означає, що я більше не травмуватиму голову?

Пайпер розсміялась, позбавляючись нервового напруження.

— Ходімо, хлопчику-блискавко! Подихаєш свіжим повітрям.

Пайпер і Джейсон походжали палубою. Джейсон досі хитався, тож Пайпер переконала його триматися за її талію — щоб не впасти.

Лео стояв біля штурвала й радився з Фестусом через інтерком. З минулого досвіду він розумів, що Пайпер і Джейсон потрібен час на самоті. Оскільки супутникове телебачення знову працювало, тренер Хедж у своїй каюті щасливо переглядав пропущені випуски боїв без правил. Пірат, пегас Персі, кудись полетів. Решта напівбогів вкладалася спати.

«Арго II» мчав на схід, ширяючи за кілька сотень футів над землею. Знизу, наче прикрашені вогнями острови в темному морі прерій, проминали маленькі містечка.

Пайпер пригадала, як минулої зими вони на Фестусі летіли у Квебек. Ніколи раніше вона не бачила нічого . настільки прекрасного і не почувалась настільки щасливою, як під час того польоту, коли Джейсон тримав свої руки на її талії. Але цей вечір був навіть кращим.

Було тепло. Корабель летів плавніше, ніж дракон. І, що найкраще, вони віддалялися від Табору Юпітера так швидко, як тільки могли. Якими б небезпечними не виявилися стародавні землі, Пайпер не могла дочекатися, коли опиниться там. Вона сподівалась, що Джейсон мав рацію, і римляни не підуть за ними через Атлантику.

Джейсон зупинився посеред палуби й оперся на поручні. Місячне сяйво посріблило його світле волосся.

— Дякую, Пайпс, — промовив він. — Ти знову мене врятувала.

Він обійняв її за талію. Вона пригадала той день, коли вони впали у Великий Каньйон — тоді вона вперше дізналась про здатність Джейсона керувати повітрям. Він тримав її так міцно, що вона відчувала його серцебиття. А потім вони припинили падати й застигли в небі. Найкращий. Хлопець. У світі.

Їй хотілось його поцілувати, але щось стримало її.

— Не знаю, чи Персі довірятиме мені, — промовила вона, — після того, як я дозволила його коню нокаутувати його.

Джейсон розсміявся.

— Не переймайся. Персі гарний хлопець, але, як на мене, то час від часу його доречно стукати по голові.

— Ти міг його вбити.

Усмішка Джейсона згасла.

— Це був не я.

— Але я майже дозволила тобі. Коли Гея наказала мені обирати, я завагалась і...

Вона кліпнула очима і вилаяла себе за сльози.

— Не будь такою суворою до себе. Ти врятувала нас обох.

— Але якщо хлопець і дівчина з нашої команди справді повинні померти...

— Я цього не допущу. Ми зупинимо Гею. Усі семеро повернуться живими. Обіцяю тобі!

Пайпер пошкодувала, що він пообіцяв. Це слово тільки нагадувало їй про рядок з Пророцтва Сімох: «клятви дотримай на краю могили».

«Будь ласка, — подумала вона, сподіваючись, що її чує матір, богиня кохання. — Не допусти, щоб на краю могили опинився Джейсон. Якщо кохання щось означає, не забирай його в мене».

Щойно вона загадала бажання, то відчула провину. Як вона зможе дивитись на біль Аннабет, якщо помре Персі? Як зможе жити в злагоді із собою, якщо будь-хто з сімох напівбогів помре? Кожному з них уже довелося пережити достатньо. Навіть ті двоє новеньких, римляни Френк та Хейзел, яких Пайпер ледве знала, здавались їй рідними. У Таборі Юпітера Персі розповів про подорож до Аляски, яка здавалась не менш жахаючою, ніж усе, що довелось пережити Пайпер. Зважаючи на те, як Хейзел з Френком підтримали її під час вигнання духів, вона побачила, що вони хоробрі й хороші люди.

— Легенда, про яку згадала Аннабет, — промовила вона, — про Знак Афіни... Чому ти не хотів говорити про це?

Вона боялась, що Джейсон відмахнеться від неї, але він просто нахилив голову, наче очікував на це запитання.

— Пайпс, я не знаю, що правда, а що ні. Легенда... Вона може виявитися небезпечною.

— Для кого?

— Для всіх нас, — похмуро промовив він. — За легендою, римляни викрали дещо важливе у греків, ще в давні часи, коли Римська імперія захопила грецькі міста.

Пайпер чекала, але Джейсон, здавалось, поринув у думки.

— Що вони вкрали?

— Не знаю. Не певен, що хтось у легіоні коли-небудь про це знав. Але, якщо вірити історії, річ забрали до Рима й сховали там. Діти Афіни, грецькі напівбоги, ненавиділи нас з тих часів. Вони завжди підбурювали своїх побратимів на війну проти римлян. Але, як я вже говорив, мені невідомо, наскільки це правда...

— Але чому б просто не розповісти це Аннабет? Вона не почне тебе раптом ненавидіти.

Йому, здавалось, було важко подивитись їй в очі.

— Сподіваюсь, що ні. Але в легенді йдеться Про те, що діти Афіни шукали цю річ тисячоліттями. Богиня обирає кількох напівбогів з кожного покоління й виряджає їх на пошуки. Вочевидь, їх веде якийсь знак... Знак Афіни.

— Якщо Аннабет одна з них... Ми повинні їй допомогти.

Джейсон завагався.

— Можливо, коли ми дістанемось ближче до Рима, я розповім їй те, що мені відомо. Чесно. Але легенда, принаймні в тому вигляді, у якому я її чув... Вона мовить, що греки нізащо нам не пробачать, якщо знайдуть украдене. Вони раз і назавжди знищать легіон і Рим. Після того, як Немезида сказала Лео про знищення Рима за п’ять днів...

Пайпер уважно дивилася на його обличчя. Джейсон, без жодних сумнівів, був найхоробрішим з-поміж усіх, кого вона знала, але зараз Пайпер побачила, що він боїться. Думка про те, що через цю легенду може розділитися їхня команда, а місто зрівняють із землею, жахала його до нестями.

Що такого важливого могли вкрасти у греків? Вона не могла уявити нічого, через що Аннабет раптом перетворилася б на месницю.

Та водночас вона раніше гадки не мала, як можна обрати життя одного напівбога замість іншого, але сьогодні на порожній дорозі, нехай на якусь мить, але Гея її майже спокусила...

— Вибач, до речі, — промовив Джейсон.

Пайпер витерла з обличчя останню сльозу.

— За що? Це ейдолон напав...

— Не за це.

Маленький шрам на верхній губі Джейсона наче світився в місячному сяйві. Вона завжди любила цей шрам. Цей недолік надавав обличчю хлопця привабливості.

— Було нерозумно просити тебе зв’язатись із Рейною. Я не подумав.

— О! — Пайпер підвела очі на хмари й подумала, чи не впливає на хлопця якимсь чином її матір, Афродіта. Вона аж ніяк не сподівалася почути від нього вибачення за це.

«Але не припиняй», — подумала дівчина.

— Ой, та то пусте.

— Просто... я ніколи не мав до Рейни таких почуттів, тож не подумав, що це може бути для тебе неприємним. Тобі немає через що хвилюватись, Пайпс.

— Я хотіла ненавидіти її, — зізналась Пайпер.

Я так боялась, що ти повернешся до Табору Юпітера.

Джейсон здавався здивованим.

— Цього ніколи не станеться. Хіба що ти підещ разом зі мною. Обіцяю.

Пайпер узяла його за руку. Вона вдавано посміхнулася, але подумала: «Ще одна обіцянка. “Клятви дотримай на краю могили”».

Вона намагалася позбутися нав’язливих думок. Чому б просто не насолодитись цією спокійною миттю з Джейсоном? Але дивлячись за борт, вона проти волі думала: прерія вночі схожа на темну воду, що наповнювала кімнату з її видіння в кинджалі, у якій вони тонули.

XIII Персі

Кому потрібна димова завіса із запахом нагетсів? Інша справа, якби Лео змайстрував капелюх проти снів.

Тієї ночі Персі переслідували жахливі кошмари. Спочатку йому наснилось, що він знову опинився на Алясці в пошуках орла легіону. Персі біг гірською стежкою, але щойно він ступив на узбіччя, його поглинула трясовина — маскек (так її назвала Хейзел). Хлопець задихався в багнюці, нездатний ані рухатися, ані бачити. Уперше в житті він зрозумів, що таке тонути.

«Це тільки сон, — запевнив себе Персі. — Я прокинусь».

Але від цього краще не стало.

Персі ніколи в житті не боявся води. Вона була стихією його батька. Але після інциденту з маскеком він почав боятися удушення. Він нізащо б нікому не зізнався, але нервував через це навіть, коли заходив у воду. Певна річ, це була дурня — він не міг потонути. Та водночас Персі знав: якщо не навчишся володіти страхом, той може почати володіти тобою.

Він подумав про свою подругу Талію, яка боїться висоти, попри те, що донька бога небес. Он її брат, Джейсон, уміє літати, керуючи вітрами. А Талія не вміє, можливо, через те, * що боїться пробувати. Якщо Персі почне вірити, що може втопитись...

Маскек тиснув йому на груди. Легені були ладні розірватись.

«Припини панікувати! — наказав він собі. — Це не по-справжньому!»

Саме тієї миті, коли він усвідомив, що не може більше затримувати дихання, сон змінився.

Хлопець стояв у просторому темному місці, схожому на підземну автостоянку. Навсібіч тягнулись ряди кам’яних колон, що утримували стелю за двадцять футів над землею. Окремо від них стояли жаровні, що вкривали підлогу тьмяним червоним сяйвом.

Персі мало що розрізняв у напівтемряві, але розгледів підйомний блок, мішки з піском і рядки вимкнених театральних прожекторів, що звисали зі стелі. Уся кімната була заповнена дерев’яними ящиками з ярликами: «БУТАФОРІЯ», «ЗБРОЯ», «КОСТЮМИ». На одному було написано: «РІЗНОМАНІТНІ РАКЕТНІ УСТАНОВКИ».

Персі почув у темряві скрип механізмів, обертання шестерень і рухання води по трубах.

А потім він побачив велетня... Принаймні, Персі так вирішив, що це велетень.

Він був заввишки дванадцять футів — пристойний зріст для циклопа, але вдвічі менший, ніж в інших велетнів, з якими бився Персі. А ще невідомий походив на людину більше, ніж звичайні велетні, — у нього не було драконячих ніг, як у його більших братів. Однак, його довге пурпурове волосся було зібране у хвіст дредлоків та прикрашене золотими й срібними монетами, що нагадало Персі зачіски інших велетнів. А за спину здоровань почепив десятифутовий спис — звичну зброю велетня.

Велетень був одягнений у величезний чорний светр із високим загорнутим коміром (більшого Персі в житті не бачив!), чорні штани й чорні шкіряні чоботи з настільки довгими й вигнутими носами, що вони могли б належати блазневі. Він ходжав помостом, оглядаючи бронзовий глек розміром з Персі.

— Ні, ні, ні, — бурмотів велетень собі під ніс. — Де сенсація? Де зміст? — потім він крикнув у темряву: — Оте!

Персі почув шаркання вдалечині. З мороку вийшов ще один велетень. На ньому був достоту такий самий чорний одяг. Єдина відмінність була у волоссі зеленого кольору замість пурпурового.

Перший велетень лайнувся.

— Оте, чому ти так чиниш зі мною щодня? Я ж сказав тобі, що сьогодні надягну чорний светр. Ти міг вдягнути будь-що, окрім чорного светра!

От кліпнув, наче щойно прокинувся.

— Я гадав, ти вдягнеш сьогодні жовту топу.

— Це було вчора! Коли ти показався у жовтій тозі!

— Ой. Справді. Вибач, Ефі.

Обличчя брата спотворилося від люті. Вони без сумнівів близнюки, тому що мають однаково потворні обличчя.

— І не називай мене Ефі! — випалив Ефі. — Зви мене Ефіальтом. Так мене звати. Або можеш скористатися моїм сценічним ім’ям «Великий Ф»!

— Я досі не певен щодо цього сценічного імені.

— Дурня! Воно бездоганне. Як там тривають приготування?

— Добре. — Ота, здавалось, не переповнював ентузіазм. — Тигри-людожери, розпилювання... Як на мене, було б чудово мати кількох балерин.

— Жодних балерин! — рявкнув Ефіальт. — І ця штука. — Він з огидою помахав на бронзовий глек. — Що воно робить? Це не захопливо.

— Але це основа вистави. Він помре, якщо інші його не врятують. А якщо вони з’являться за розкладом...

— Ох, ще й як з’являться! Перше липня, календи липня, священний день для Юнони. Саме цього дня матір хоче знищити цих дурнуватих напівбогів і добряче досадити Юноні. До того ж, я не збираюсь платити за понаднормову роботу цим примарним гладіаторам.

— Ну, тоді всі вони помруть, і ми почнемо нищити Рим. Точнісінько так, як хоче мати. Це буде бездоганно. Натовп нас полюбить. Римські привиди від такого у захваті.

Ефіальт не здавався переконаним.

— Але цей глек просто стоїть тут. Ми не можемо його повісити над вогнем, розчинити у ванній з кислотою чи ще щось подібне?

— Він потрібен нам живим ще декілька днів, — нагадав брату От. — Інакше семеро не повірять і не поспішатимуть до нього на порятунок.

— Гм. Мабуть. І все ж мені б хотілося трохи більше криків. Ці повільні смерті — занадто нудні. А що там з нашою талановитою подругою? Вона готова приймати відвідувача?

От скривився.

— Я дуже не люблю з нею розмовляти. Вона змушує мене хвилюватись.

— Але вона готова?

— Так, — неохоче промовив От. — Вона готова багато століть. Ніхто не зрушить цю статую з місця.

— Чудово. — Ефіальт збуджено потер долоні. — Це наша велика можливість, брате!

— Такої самої думки ти був про наш останній виступ, — пробурмотів От. — Я шість місяців провисів у тій крижаній глибі над Аетою, а про це ніде навіть не написали.

— Цього разу все інакше! — наполіг Ефіалт. — Ми започаткуємо новий формат у сфері розваг! Якщо матір буде задоволена, вважай, що ми отримали свій квиток у світ слави та багатства!

— Як скажеш, — зітхнув От. — Хоча я однаково вважаю, що ті костюми балерин з «Лебединого озера» виглядали б чарівно...

— Жодного балету!

— Вибач.

— Ходімо. Оглянемо тигрів. Хочу запевнитись, що вони голодні!

Велетні пошкандибали в морок, а Персі повернувся обличчям до глека.

«Мені треба подивитись усередину», — подумав він.

Він наказав сну підійти до глека. А потім — потрапив усередину.

У глеку тхнуло заіржавілим металом. Єдиним джерелом світла було тьмяне пурпурове сяйво, що надходило від темного меча. Його клинок зі стигійської сталі спирався на внутрішню стінку резервуара. Поряд із мечем, зігнувшись калачиком, лежав змучений хлопець, одягнений у рвані джинси, чорну футболку й стару льотну куртку. На його правій руці блищав срібний перстень з черепом.

— Ніко! — покликав Персі, але син Аїда його не чув.

Посудина була цілковито запечатаною. Повітря поступово закінчувалося. Ніко лежав із заплющеними очима і слабко дихав. Здавалось, він медитував. Його обличчя ще більше зблідло й схудло після останньої їхньої зустрічі.

На внутрішній стінці глека Персі помітив три позначки: вочевидь, Ніко надряпав їх мечем (можливо, минуло три дні відтоді, як його ув’язнили?).

Важко було повірити, що він тривалий час протримався без кисню. Навіть уві сні Персі почав панікувати через брак повітря.

А потім він дещо помітив біля ніг Ніко — розсипані блискучі предмети, розміром не більші за молочні зуби.

«Зерна, — усвідомив Персі. — Гранатові зерна. Три він уже з’їв і виплюнув кісточки. П’ять досі вкриті темно-червоним м’якушем».

— Ніко, — промовив Персі. — Де це місце? Ми тебе врятуємо...

Зображення поблякло. Пролунав дівочий голос:

— Персі.

Спочатку Персі подумав, що досі спить. Без спогадів він протягом багатьох тижнів бачив сни про Аннабет — єдину людину, яку він пам’ятав з минулого. Коли хлопець розплющив очі, а його зір прояснився, він зрозумів, що вона справді перебуває поряд.

Вона сиділа біля койки й усміхалась до нього.

Її світле волосся розсипалося на плечі, а очі кольору грозових хмар радісно блищали. Він пригадав свій перший день у Таборі Напівкровок, п’ять років тому, коли він оговтався від шоку й побачив Аннабет, яка нахилилася над ним. Вона сказала тоді: «Ти пускаєш слину вві сні».

Так вона проявляла свою ніжність.

— Щ... що відбувається? — запитав він. — Ми вже прилетіли?

— Ні, — ледве чутно промовила вона. — Зараз північ.

— Тобто...

Серце Персі закалатало. Він усвідомив, що лежить у ліжку у своїй піжамі. Швидше за все, знову під час сну пускав слину або, принаймні, видавав дивні звуки. Без сумнівів, у нього на голові через подушку утворилося якесь гніздо, а з рота тхнуло.

— Ти прокралась до мене в каюту?

Аннабет пустила очі під лоба.

— Персі, тобі виповниться сімнадцять за два місяці.

Ти серйозно боїшся, що тебе покарає тренер Хедж?

— Ну, а ти бачила його битку?

— До того ж, Риб’ячі Мізки, я подумала, що нам не завадить прогулянка. У нас зовсім не було нагоди залишитися на самоті. Я хочу показати тобі моє улюблене місце на кораблі.

Серце Персі продовжувало калатати, але зовсім не через те, що він боявся тренера.

— Можу я спочатку зуби почистити?

— Обов’язково це зроби! Бо інакше я тебе не поцілую. І причешись заодно.

Як на трирему, корабель був величезним, але однаково здавався Персі затишним, бо нагадував гуртожиток школи в Йєнсі, або будь-якого іншого інтернату, з якого його виключали. Вони з Аннабет прокралися на другу палубу. Персі ще нічого на ній не бачив, окрім медпункту.

Аннабет провела його повз машинне відділення, що походило на дуже небезпечну механізовану шведську стінку з трубами й поршнями, які стирчали з центральної бронзової сфери. Кабелі, схожі на велетенську металеву локшину, звивалися підлогою й здіймалися по стінах.

— Як ця штука взагалі працює? — спитав Персі.

— Гадки не маю. А я єдина, окрім Лео, хто вміє нею керувати.

— Підбадьорливо.

— Усе має бути гаразд. Вона тільки одного разу погрожувала вибухнути.

— Ти жартуєш, сподіваюсь.

Дівчина усміхнулась.

— Ходімо.

Вони минули комори та арсенал, вийшли на корму й наблизилися до подвійних дверей, що вели в простору стайню. У приміщенні пахнуло свіжим сіном та вовняними ковдрами. Уздовж лівої стіни знаходилися три порожніх стійла, схожі на ті, в яких тримали пегасів у таборі, а вздовж правої — дві порожні клітки, достатнього розміру для великих циркових тварин.

Посеред підлоги розташувалася двадцятифутова прозора панель. Крізь неї було видно, як пропливає під ними нічний пейзаж: темна сільська місцевість, перехрещена освітленими автомагістралями, наче павутинням.

— Корабель зі скляним дном? — поцікавився Персі.

Аннабет узяла ковдру з найближчої хвіртки стайні й розстелила її на скляній підлозі.

— Посидь зі мною.

Вони відпочивали на ковдрі, наче у них пікнік, і дивились, як рухається під ними світ.

— Лео збудував стайні таким чином, щоб пегаси могли легко зайти і вийти, — промовила Аннабет. — От тільки він не знав, що ті люблять мандрувати вільно, тому стайні завжди порожні.

«Цікаво, де зараз Пірат? — подумав Персі. — Блукає, мабуть, десь серед хмар, стежачи за їхнім курсом». Голова Персі досі гуділа від його копняка, але хлопець на коня не ображався.

— Тобто «могли легко зайти і вийти»? Хіба пегасу не доведеться подолати два сходові марші?

Аннабет постукала кісточками пальців по склу.

— Це двері. Як у бомбардувальнику..

Персі глитнув.

— Тобто ми зараз сидимо на дверях? А якщо вони відчиняться?

— Припускаю, ми розіб’ємося на смерть. Але вони не відчиняться. Швидше за все.

— Чудово.

Аннабет розсміялась.

— Знаєш, чому мені тут подобається? Справа не тільки у краєвиді. Це місце тобі ні про що не нагадує?

Персі озирнувся навколо: клітки й стайні, з балки звисає світильник з небесної бронзи, запах сіна і, авжеж, Аннабет поряд, її вродливе обличчя, ледве освітлене м’яким бурштиновим сяйвом.

— Та вантажівка із зоопарку, — вирішив Персі. — У якій ми їхали до Вегасу!

Її усмішка свідчила, що він угадав.

— Це було так давно, — сказав Персі. — Ми опинилися тоді в кепському становищі. Тягалися по всій країні в пошуках тієї дурнуватої блискавки. Застрягли у вантажівці з купкою бідолашних тварин. Як ці спогади можуть викликати у тебе ностальгію?

— Тому що, риб’ячі ти мізки, ми тоді вперше віч-на-віч з тобою по-справжньому поговорили. Я розповіла тобі про свою родину і...

Вона дістала своє табірне намисто, на якому висіло університетське кільце її батька та різнокольорові намистини за кожний рік у Таборі Напівкровок. Тепер на шкіряному шнурку було ще дещо: червоний кораловий брелок, який Персі подарував їй, коли вони почали зустрічатись. Він приніс його з батькового палацу на дні океану.

— І, — Аннабет продовжила: — це нагадує мені, як довго ми знаємо одне одного. Нам тоді виповнилося дванадцять, Персі. Можеш у це повірити?

— Ні, — визнав він. — То... ти зрозуміла, що я тобі подобаюсь ще тоді?

Вона самовдоволено посміхнулась.

— Спочатку я тебе ненавиділа. Ти мене дратував. Потім я змогла терпіти твою присутність. І тільки за кілька років...

— Гаразд, я зрозумів!

Вона нахилилась і поцілувала його: чудовий поцілунок без сторонніх свідків — ані римлян, ані волаючих сатирів-наглядачів.

— Я сумувала за тобою, Персі.

Персі хотів сказати їй те саме, але цих слів здавалося замало. Поки він перебував на боці римлян, то залишався живим лише завдяки думкам про Аннабет. «Я сумував за тобою!» не зовсім відповідало цьому.

Він пригадав, як увечері Пайпер змусила ейдолонів залишити його свідомість. Персі навіть не здогадувався про присутність духа, поки дівчина не використала свої чари. А коли ейдолон пішов, з його чола наче витягли розпечену спицю. Він і не усвідомлював, який сильний біль відчуває, поки в ньому жив дух. А потім думки прояснились і душа знову зручно оселилась у тілі.

Сидячи тут, з Аннабет, він відчував дещо схоже. Останні кілька місяців нагадували один з його химерних снів. Події у Таборі Юпітера здавались так само туманними й несправжніми, як та бійка із Джейсоном, коли ними обома керували ейдолони.

Однак Персі не шкодував про час, проведений у римському таборі. Завдяки цій пригоді він дізнався про багато речей.

— Аннабет, — невпевнено промовив він, — у Новому Римі напівбоги можуть спокійно прожити все життя.

Її вираз обличчя посерйознішав.

— Рейна пояснила мені. Але, Персі, твоє місце у Таборі Напівкровок. То інше життя...

— Знаю. Але поки я був там, я бачив стількох напівбогів, які живуть без страху: підлітки відвідують коледж, пари одружуються та народжують дітей. У Таборі Напівкровок немає нічого подібного. Я постійно розмірковував про нас із тобою... і, можливо, одного дня, коли ця війна з велетнями скінчиться...

У золотавому світлі важко було сказати напевне, але йому здалось, що Аннабет зашарілась.

— О, — промовила вона.

Персі злякався, що бовкнув чогось зайвого. Може, він налякав її своїми грандіозними планами на майбутнє. Зазвичай плани складала вона. Персі лайнувся про себе.

Хоч він і знав Аннабет стільки років, але часто не міг її зрозуміти. Навіть після кількох місяців їхні стосунки здавались новими й крихкими, наче скляна скульптура. Він до смерті боявся припуститися помилки й зруйнувати все.

— Вибач, — промовив Персі. — Я просто... я мусив про це думати, щоб мати сили рухатись далі. Це обнадіювало мене. Забудь про те, що...

— Ні! Ні, Персі. Боги, це так мило. Просто... можливо, ми спалили цей міст. Якщо ми не владнаємо стосунки з римлянами... що ж, дві сторони напівбогів ніколи не ладнали. Тому боги й тримали нас окремо. Сумніваюся, що для нас колись знайдеться місце там.

Персі не хотів сперечатись, але не міг відпустити надію. Це здавалось важливим — не тільки для нього й Аннабет, але й для інших напівбогів. Належати до двох світів водночас — це мусило бути можливим. Зрештою, такою була сутність життя напівбога — не належати повністю ані до смертного світу, ані до Олімпу, проте намагатися ладнати з обома сторонами своєї природи.

На жаль, думки про це нагадали йому про богів, майбутню війну і про сон з близнюками Ефіальтом та Отом.

— Я бачив кошмар, коли ти мене розбудила.

Він розповів їй свій сон.

Навіть найтривожніші частини розповіді, здавалось, не здивували Аннабет. Вона лише сумно похитала головою, коли він описував ув’язнення Ніко у бронзовому глеку. А коли йшлося про те, що велетні готують химерну виставу, фіналом якої стане знищення Рима, а відкриттям — болісна смерть напівбогів. У її очах промайнув гнівний блиск.

— Ніко — приманка, — пробурмотіла вона. — Слуги Геї якимсь чином його заточили. Але ми не знаємо, де саме вони його утримують.

— Десь у Римі. Під землею. За їхніми словами, Ніко житиме ще декілька днів, але я не розумію, як він може протриматись стільки часу без кисню.

— Ще п’ять днів, якщо вірити словам Немезиди. Календи липня. Принаймні тепер у нас чіткий строк.

— Що таке календи?

Аннабет посміхнулась, наче її, тішило, що вони повернулися до старого звичного стану речей: Персі нічого не розуміє, а вона все пояснює.

— Це просто римська назва першого дня місяця. Звідси пішло слово календар. Але як Ніко протримається стільки? Нам слід поговорити з Хейзел.

— Зараз?

Вона завагалась.

— Ні. Гадаю, це може почекати до ранку. Не хочу сповіщати їй такі новини посеред ночі.

— Велетні згадували про статую, — пригадав Персі. — І щось говорили про талановиту подругу, яка її охороняє. Ким би не була ця подруга, От її дуже боїться. Хто здатний налякати велетня?

Аннабет дивилася на автомагістраль, що звивалася поміж темними пагорбами.

— Персі, ти не бачився з Посейдоном останнім часом? Чи не отримував від нього якісь знаки?

Він похитав головою.

— Ні, відтоді як... Ого, я навіть не пригадаю. Відтоді як завершилася війна з титанами. Я бачив його в Таборі Напівкровок, але це було минулого серпня, — його раптом охопило моторошне відчуття. — А що? Ти бачилась із Афіною?

Дівчина не підвела очей.

— Кілька тижнів тому. Не... не найприємніша наша зустріч. Вона була несхожою на саму себе. Можливо, це греко-римська шизофренія, про яку говорила Немезида. Вона говорила образливі речі. Сказала, що я підвела її.

— Підвела? — Персі не певен був, що добре розчув. Аннабет була бездоганною дитиною-напівбогом. Вона втілювала все, чим мала б володіти донька Афіни. — Яким чином ти?..

— Не знаю, — засмучено промовила вона. — А ще мене теж переслідують кошмари. Вони не такі зрозумілі, як у тебе.

Персі чекав, але Аннабет не мала наміру розповідати детально. Йому хотілося її втішити, сказати, що все буде гаразд, але він розумів, що це не так. Він хотів зробити так, щоб у них разом був щасливий кінець. Після всіх цих років навіть найжорстокіші боги мусили б визнати, що Аннабет і він на це заслужили.

Але, невідомо звідки, він знав, що цього разу жодним чином не в змозі допомогти Аннабет, окрім того, що просто перебувати поряд: «Мудрості доньку самотній шлях чекає».

Він почувався безпорадним і скутим, як тієї миті, коли тонув у маскеку.

Аннабет ледве усміхнулася.

— Романтичний у нас вечір, еге ж? Тепер жодних неприємних розмов до ранку. — Вона знову його поцілувала. — Ми все владнаємо. Я поруч із тобою. Поки що решта несуттєве.

— Гаразд. Жодних більше розмов про пробудження Геї, ув’язнення Ніко, кінець світу, велетнів...

— Замовкни вже, Риб’ячі Мізки, — наказала вона. — Просто обійми мене.

Вони притиснулися одне до одного. Перш ніж Персі встиг це усвідомити, його повіки почали важчати від гудіння корабельного двигуна, тьмяного світла та заспокійливої близькості Аннабет. Він заснув.

Коли Персі прокинувся, крізь скляну підлогу сочилося денне світло, а юнацький голос сказав:

— О... ви у такій халепі.

XIV Персі

Персі бачив Френка, оточеного людожерами, бачив у битві з невмирущим велетнем і навіть тоді, коли він звільняв Танатоса, бога смерті. Проте він ніколи не бачив друга настільки наляканим, як тепер — коли Френк знайшов їх з Аннабет у стайні.

— Що? — Персі протер очі. — О, ми просто заснули.

Френк напружено глитнув. Сьогодні він був у кросівках, темних військових штанах і футболці з емблемою Зимових олімпійських ігор у Ванкувері. На комір він почепив значок центуріона (зважаючи на те, що вони тепер були перебіжчиками, цей значок водночас і викликав у Персі сум, і обнадіював). Френк відвів погляд, так наче від вигляду друзів йому пекло в очах.

— Усі вважають, що вас викрали, — промовив він. — Ми обійшли весь корабель. Коли тренер Хедж дізнається... О, боги, ви перебували тут усю ніч?

— Френку! — Вуха Аннабет стали червоними, наче полуниця. — Ми спустилися сюди, тільки щоб поговорити. А потім заснули. Випадково. От і все.

— Поцілувались кілька разів, — промовив Персі.

Аннабет люто на нього зиркнула.

— Дякую за допомогу!

— Нам краще... — Френк вказав на двері стайні. — Е-е, нам наче час на сніданок. Там і поясните, чим займалися... тобто не займалися? Тобто... я дуже не хотів би, щоб цей фавн... тобто сатир... мене вбив.

І Френк утік.

Коли всі нарешті зібрались в обідній залі, ситуація виявилась не настільки поганою, як гадав Френк. Джейсон і Пайпер видихнули з полегшенням, а Лео не міг припинити шкіритись і бурмотіти: «Класика. Класика».

Одна тільки Хейзел здавалась обуреною, можливо, через те, що вона з сорокових років минулого століття. Дівчина обмахувала долонею своє обличчя й відводила очі, коли зустрічалася поглядом із Персі.

Тренер Хедж, звісно, ліз на стінку, але Персі не міг сприймати серйозно сатира, який ледве досяг заввишки п’ять футів.

— Повірити не можу! — загорланив Хедж, змахнув биткою й перекинув тарілку з яблуками. — Проти правил! Безвідповідальні!

— Тренере, — промовила Аннабет, — це сталося випадково. Ми розмовляли і заснули.

— До того ж, — додав Персі, — ви зараз нагадуєте Терміна.

Хедж зіщулився.

— Це образа, Джексоне? Тому що я... я тебе зараз самого екстерміную, юначе!

Персі намагався не розсміятись.

— Цього більше не трапиться, тренере! Обіцяю. До речі, хіба нам не потрібно ще дещо обговорити?

Хедж лютував.

— Гаразд! Але я за тобою спостерігаю, Джексоне! А щодо тебе, Аннабет Чейз, я гадав, що хоч у тебе є почуття...

Джейсон прокашлявся.

— То хапайте собі їжу, і нумо починати.

Збір нагадував військову нараду, на яку прихопили пончики. З іншого боку, у Таборі Напівкровок усе найважливіше обговорювали у кімнаті дозвілля за столом для настільного тенісу з крекерами й сирним соусом, тож Персі почувався, наче вдома.

Він розповів друзям про свій сон — про велетнів-близнюків, які готували для них прийом у підземному паркінгу з купою ракетних установок, про Ніко ді Анжело, ув'язненого в бронзовому глеку, який повільно вмирав від удушення із зернятами граната біля ніг.

Хейзел ледве помітно схлипнула.

— Ніко... о, боги. Зерна.

— Ти знаєш, що це за зерна? — поцікавилася Аннабет.

Хейзел кивнула.

— Він показував їх мені одного разу. Вони із саду нашої мачухи.

— Вашої ма... а-а, — промовив Персі. — Тобто Персефони.

Персі одного разу зустрічався із дружиною Діда. Її важко було назвати привітною чи життєрадісною. А ще він бував у її підземному саду — моторошному місці, сповненому кришталевих дерев та криваво-червоних і примарно-білих квітів.

— Зерна — це останнє спасіння, — промовила Хейзел, вочевидь, хвилюючись, бо все столове срібло почало рухатись до неї. — Їх можуть їсти тільки діти Аїда. Ніко завжди тримав зерна при собі про всяк випадок. Але, якщо він справді ув’язнений...

— Велетні намагаються нас заманити в пастку, — продовжила Аннабет. — Вони впевнені, що ми спробуємо його врятувати.

— Що ж, тоді вони мають рацію! — Хейзел огледіла всіх за столом, її впевненість, вочевидь, згасала. — Чи не так?

— Так! — заволав тренер Хедж з повним ротом серветок. — Адже нам доведеться битися, так?

— Авжеж, ми йому допоможемо, Хейзел, — промовив Френк. — Але скільки в нас часу до... Я хотів запитати, скільки ще Ніко протримається?

— Одне зернятко на день, — нещасно промовила Хейзел. — Якщо він порине, у смертельний транс.

— Смертельний транс? — Аннабет нахмурилась. — Звучить не зовсім приємно.

— Це допомагає йому заощаджувати кисень, — продовжила Хейзел. — Як зимова сплячка або кома. Одне зерно здатне підтримувати його організм один день. Ледве здатне.

— А в нього залишилося п’ять, — промовив Персі. — Це п’ять днів, включно із сьогодні. Велетні, напевно, навмисне так спланували, щоб ми прибули першого липня. Якщо припустити, що Ніко ховають десь у Римі...

— У нас обмаль часу, — підсумувала Пайпер. Вона поклала руку на плече Хейзел. — Ми його знайдемо. Принаймні, тепер ми знаємо, що означають рядки пророцтва. «Близнята подих янгола зупинять, до смерті вічної сховають ключ!» Прізвище твого брата — ді Анжело. Анжело — це «янгол» італійською.

— О, боги, — пробурмотіла Хейзел. — Ніко...

Персі витріщився на пончик із варенням. Його стосунки з Ніко ді Анжело були непростими. Хлопчина одного разу обманом затягнув його в палац Аїда, що скінчилось для Персі ув’язненням у клітці. Здебільшого Ніко приставав на бік хороших хлопців. І, без сумнівів, він не заслуговував померти від удушення в бронзовому глеку. До того ж Персі було нестерпно дивитися на страждання Хейзел.

— Ми врятуємо його, — пообіцяв він. — Ми мусимо. Пророцтво мовить, що він — ключ до вічної смерті.

— Саме так, — підбадьорливо промовила Пайпер. — Хейзел, твій брат вирушив на пошуки Брами Смерті в Підземному царстві, правильно? Напевно, він знайшов її.

— І він розкаже нам, де вона, — додав Персі, — і як її зачинити.

Хейзел глибоко вдихнула.

— Так. Це добре.

— Е-е... — Лео засіпався в кріслі. — Одне питаннячко: велетні очікують, що ми це зробимо? Отже, ми прямуємо в пастку?

Хейзел глянула на Лео такими очима, наче він сказав щось образливе.

— У нас немає вибору!

— Зрозумій мене правильно, Хейзел! Просто твій брат Ніко... Він знав про обидва табори, так?

— Ну, так.

— Він був і там, і там, але не сказав жодній зі сторін.

Джейсон випростався. Його обличчя спохмурніло.

— Ти хочеш дізнатися, чи можна йому довіряти? Мене це теж цікавить.

Хейзел звелася на ноги.

— Не можу в це повірити! Він мій брат. Він повернув мене з Підземного царства. Ви не хочете йому допомогти?

Френк поклав руку їй на плече.

— Ніхто цього не каже. — Він люто подивився на Лео. — І сподіваюсь, ніхто не хотів цього сказати.

Лео кліпнув очима.

— Я просто маю на увазі, що...

— Хейзел, — промовив Джейсон. — Лео порушує слушне питання. Я пам’ятаю Ніко з Табору Юпітера. Тепер з’ясовується, що він також бував у Таборі Напівкровок. Це здається трохи підозрілим. Чи знаємо ми, кому він насправді відданий? Нам просто потрібно бути обачнішими.

Руки Хейзел затремтіли. Срібна тарілка піднялася в повітря, зі свистом пролетіла повз ліве вухо дівчини й вдарилася об стіну, розкидавши навсібіч омлет.

— Ти... величний Джейсон Грейс... претор, на якого я рівнялась. Ти начебто весь такий справедливий, бездоганний ватажок. Але ти...

Хейзел тупнула ногою й стрімголов вибігла з обідньої зали.

— Хейзел! — кинув навздогін Лео. — Ох, трясця. Мені слід...

— Ти достатньо накоїв, — гаркнув Френк.

Він підвівся, щоб піти за дівчиною, але Пайпер помахом руки попросила його почекати.

— Облиш її, — порадила вона, а потім з осудом поглянула на Лео та Джейсона. — Хлопці, це було жорстоко.

Джейсон здавався ошелешеним.

— Жорстоко? Я просто намагався бути обачливим.

— Її брат умирає, — промовила Пайпер.

— Я піду переговорю з нею, — наполіг Френк.

— Ні, — відрізала Пайпер. — Дай їй охолонути. Довірся мені в цьому. Я перевірю, як вона.

— Але... — Френк пихкав наче роздратований ведмідь. — Гаразд. Я почекаю.

Зверху щось задзижчало, наче величезне свердло.

— Це Фестус, — промовив Лео. — Я залишив його на автопілоті, але ми, певно, уже наближаємося до Атланти. Мені доведеться піднятись туди... Якщо ми знаємо, куди сідати.

Усі поглянули на Персі.

Джейсон здійняв брову.

— Ти — капітан солоних вод. Є якісь ідеї у фахівця?

«Це заздрість у його голосі? — подумав Персі. — Може, Джейсон таємно сердиться через двобій у Канзасі?» Джейсон жартував на цю тему, але Персі здавалося, що вони обидва приховують деяку образу. Не можна так просто нацькувати двох напівбогів одне на одного і не дати їм з’ясувати, хто з них сильніший.

— Не певен, — визнав він. — Десь у центрі, на висоті. Щоб було добре видно місто. Можливо, парк, де багато дерев? Неправильно саджати корабель посеред міста. Сумніваюсь, що навіть Туман здатен приховати щось настільки велике.

Лео кивнув.

— Буде зроблено.

Він помчав угору сходами.

Френк знову вмостився у крісло, але досі не заспокоївся. Персі співчував йому. Під час подорожі на Аляску він бачив, як зближуються Френк і Хейзел. Персі знав, як сильно Френк прагне захистити її. А ще він помітив, як погрозливо друг дивиться на Лео. Мабуть, не завадило б забрати його з корабля на деякий час?

— Коли ми сядемо, я піду на розвідку Атлантою, — промовив Персі. — Мені не завадить твоя допомога, Френку.

— Тобто знову перетворитися на дракона? Якщо чесно, Персі, мені не дуже хочеться весь похід бути летючим таксі.

— Ні. Я хочу, щоб ти був зі мною, бо в тобі тече кров Посейдона. Можливо, ти допоможеш мені з’ясувати, де знайти солону воду. До того ж, ти вправний боєць.

Це начебто трохи поліпшило Френків настрій.

— Ну, гаразд.

— Чудово, — промовив Персі. — Потрібно взяти ще одного. Аннабет...

— О, ні! — гаркнув тренер Хедж. — Юна пані, ви відсторонені.

Аннабет витріщилась на нього так, наче той заговорив іноземною мовою.

— Перепрошую?

— Ви з Джексоном нікуди не підете разом! — наполіг Хедж і з викликом зиркнув на Персі. — З Френком і паном Джексоном піду я. Решта, охороняйте корабель і пильнуйте, щоб Аннабет більше не порушила жодного правила!

«Оце так пощастило, — подумав Персі. — Суто чоловіча прогулянка з Френком та кровожерливим сатиром у пошуках солоної води в місті, що не має виходу до моря».

— Це, — сказав він уголос, — буде так весело!

XV Персі

Персі піднявся на палубу й промовив:

— Овва!

Вони приземлились на верхівці лісистого пагорба. Ліворуч з-за сосон виднівся комплекс будівель, схожий на музей чи університет. Знизу простягалося місто: безмежне павутиння автомагістралей, залізничних колій, будинків і зелених лісосмуг, над якими здіймалися купки брунатних і сріблястих хмарочосів.

— Ох, гарне місце, — тренер Хедж вдихнув свіже ранкове повітря. — Чудовий вибір, Вальдезе!

Лео знизав плечима.

— Я просто обрав високий пагорб. Он там — президентська бібліотека. Принаймні, так уважає Фестус.

— Кому до цього діло! — гаркнув Хедж. — Ви знаєте, що сталося на цьому пагорбі? Френку Чжане, кому-кому, а тобі слід знати!

Френк здригнувся.

— Мені?

— Тут стояв син Ареса! — обурено крикнув Хедж.

— Я — римлянин... Син Марса, узагалі-то.

— Байдуже! Знакове місце в Американській громадянській війні!

— Я взагалі-το канадець.

— Яка різниця! Генерал Шерман, лідер Союзу. Він стояв на цьому пагорбі й дивився, як палає Атланта. Він проклав руйнівний шлях звідси аж до самого моря. Палив міста, грабував, мародерствував — оце був напівбог!

Френк відступив від сатира.

— Ну, гаразд.

Персі не дуже переймала історія, але він хвилювався: чи такий вибір місця посадки — не поганий знак? Наскільки йому було відомо, більшість громадянських війн починалася із суперечки між грецькими й римськими напівбогами. Зараз вони стояли там, де відбувалась одна з таких битв. Ціле місто, що зараз розкинулося під ними, колись зрівняли із землею за наказом дитини Ареса.

Деякі діти з Табору Напівкровок цілком були здатні виконати такий наказ. Клариса Ля Ру, наприклад, навіть не вагалася б. Але Персі не міг уявити, що на таку жорстокість спроможний Френк.

— Хай там як, — промовив Персі, — намагатимемося не спалити місто цього разу.

Тренер здавався розчарованим.

— Гаразд. Але куди вирушимо?

Персі вказав на центр міста.

— Коли є сумніви, починай зсередини.

Дістатися туди виявилося легше, ніж очікувалось. Утрьох вони зайшли до президентської бібліотеки (що виявилась Центром Картера) і запитали у працівників, чи не можуть ті викликати їм таксі або хоча б підказати, де знаходиться найближча автобусна зупинка. Персі міг покликати Пірата, але після вчорашньої халепи йому поки що не дуже хотілося просити у пегаса допомоги. Френк не хотів ні на кого перетворюватись. Та Персі, певною мірою, навіть сподівався подорожувати, як звичайний смертний (що траплялося нечасто!).

Одна з бібліотекарок, яку звали Естер, наполягла на тому, що підвезе їх особисто. Вона була такою люб’язною, що Персі навіть почав уважати її за замасковане чудовисько, але Хедж зупинив його і сказав, що жінка пахне, як звичайна людина.

— З ноткою квіткових пелюсток, — промовив він. — Гвоздика. Троянда. Смакота!

Вони втиснулися у величезний чорний «каділак» Естер і поїхали до центру. Жіночка була такою крихітною, що ледве щось бачила з-за керма, але їй це, начебто, не заважало. Вона впевнено маневрувала в потоці автівок і розважала хлопців розповідями про шалені родини Атланти: про старих власників плантацій, про засновників «Кока-Коли», про відомих спортсменів і журналістів. Вона здавалась настільки обізнаною в усьому, що Персі вирішив випробувати свою вдачу.

— E-e, тож, Естер, — промовив він, — от вам важче запитання. Солона вода в Атланті. Що перше спадає на думку?

Літня жіночка захихотіла.

— Ох, солоденький. Це ж легко. Китові акули! Френк з Персі обмінялися поглядами.

— Китові акули? — збентежено перепитав Френк. — В Атланті такі водяться?

— В акваріумі, солоденький, — відповіла Естер. — Відоме місце! Просто в центрі міста. Ви хочете туди?

Акваріум. Персі замислився. Що забув античний бог моря в акваріумі в Джорджії? Хлопець гадки не мав, але жодних інших зачіпок у них не було.

— Так, — відповів Персі. — Ми саме туди й збиралися.

Естер висадила їх біля головного входу, де вже вишикувалася черга. Вона наполягла на тому, щоб вони про всяк випадок записали номер її мобільного телефону, а ще взяли гроші на зворотну дорогу до Центру Картера і банку консервованих персиків, які, невідомо чому, лежали у неї в багажнику. Френк засунув банку в рюкзак і подякував Естер, яка вже кликала його «синком», а не «солоденьким».

Коли вона поїхала, Френк промовив:

— Усі в Атланті такі люб’язні?

Хедж рохнув.

— Сподіваюсь, що ні. Як мені з ними битись, якщо вони такі люб’язні? Ходімо натовчемо пики китовим акулам! Вони здаються небезпечними!

Персі тільки тепер спало на думку, що їм доведеться заплатити за вхід і стояти в черзі за купою родин та гуртами дітлахів з літніх таборів.

Подивившись на школярів у кольорових футболках різноманітних таборів, Персі стало дещо сумно. Просто зараз він мав би перебувати в Таборі Напівкровок, улаштовуватись у своєму будиночку на літо, учити новачків битись на мечах на арені, улаштовувати розіграші для інших вожатих. Ці дітлахи й гадки не мали, наскільки шаленим може бути літній табір.

Він зітхнув.

— Що ж, гадаю, доведеться стояти в черзі. Хтось має гроші?

Френк перевірив кишені.

— Три денарії з Табору Юпітера. П’ять канадських доларів.

Хедж поплескав себе по шортах і щось дістав.

— Три четвертаки, два дайми, гумка і... Овва! Шматок селери.

Він почав чавкати селерою й приглядатися до грошей та гумки, так наче вони могли стати наступними.

— Чудово, — промовив Персі.

Його власні кишені були порожніми, якщо не зважати на ручку-меч Анаклузмос. Він обмірковував, як би їм прокрастися всередину, аж раптом підійшла жінка у блакитно-зеленій сорочці з написом «Акваріум штату Джорджія» і широко їм усміхнулась.

— Ох, високоповажні відвідувачі!

У неї були рум’яні щоки з ямочками, окуляри з товстими дужками, скоби на зубах і дві чорняві кіски. Тож попри те, що їй, швидше за все, було під тридцять, вона нагадувала школярку-ботаніка — начебто й мила, але водночас дещо дивна. Окрім футболки з написом «Акваріум штату Джорджія» на жінці були чорні широкі штани й чорні тенісні туфлі. Вона весь час підстрибувала на місці, наче не могла втримати в собі всю свою енергію. На її бейджі було написано «Кейт».

— Бачу вашу оплату, — промовила вона. — Чудово!

— Що? — запитав Персі.

Кейт загребла три денарїї з Френкової долоні.

— Так, цього вистачить. Сюди!

Вона крутнулась і побігла до головного входу.

Персі поглянув на тренера Хеджа й Френка.

— Пастка?

— Швидше за все, — відповів Френк.

— Вона не смертна, — промовив Хедж, понюхавши повітря. — Мабуть, якийсь демон із Тартару, який їсть козлів і вбиває напівбогів.

— Не сумніваюсь, — погодився Персі.

— Круто, — ошкірився Хедж. — Ходімо.

Кейт без проблем провела їх повз чергу всередину.

— Сюди, — жінка широко всміхнулась Персі. — Це неймовірна виставка. Ви не пошкодуєте. До нас так рідко навідуються високоповажні гості.

— Е-е, ви маєте на увазі напівбогів? — поцікавився Френк.

Кейт пустотливо йому підморгнула й приклала палець до губ.

— Отже, тут мешканці холодних вод: пінгвіни, білуги тощо. А тут... ну, це, як самі бачите, риба.

Як на працівника акваріума, вона, здавалось, небагато знала про маленьких рибок або не дуже ними цікавилась. Вони минули один величезний резервуар, сповнений тропічних видів. Коли Френк вказав на одну з риб і запитав, що воно таке, Кейт відповіла:

— А, то жовтенькі.

Вони пройшли повз подарункову крамницю. Френк уповільнився, щоб оглянути вітрину зі знижками на одяг та іграшки.

— Беріть, що забажаєте, — запропонувала йому Кейт.

Френк кліпнув.

— Справді?

— Авжеж! Ви ж високоповажний відвідувач!

Френк завагався. Але потім запхав кілька футболок у свій рюкзак.

— Чуваче, — промовив Персі, — що ти робиш?

— Вона сказала, що можна, — прошепотів Френк. — До того ж .мені потрібно більше одягу. Я не зібрав речей на довгу подорож!

Він додав до свого таємного запасу снігову кулю, що, на думку Персі, не дуже походила на одяг, а потім підняв плетений циліндр розміром із шоколадний батончик і скоса подивився на нього.

— Що це?

— Китайська пастка для пальців, — промовив Персі.

Френка, який був канадцем китайського походження, це, здається, образило.

— З якого дива оце — китайське?

— Не знаю, — відповів Персі. — Їх просто так називають. Типу жартівливий подарунок.

— Ходімо, хлопці! — покликала Кейт з протилежного кінця коридору.

— Потім тобі покажу, — пообіцяв Персі.

Френк запхав пастку в рюкзак. Вони пішли далі.

Кейт провела їх повз прозорий тунель. Над головою пропливали риби. Персі відчув, як у ньому прокидається позбавлений здорового глузду страх.

«Це тупо, — сказав він собі. — Я перебував під водою мільйон разів. І я навіть не у воді зараз».

«Справжня загроза — Кейт», — нагадав Персі собі. Хедж уже виявив, що вона не людина. Ця жіночка може будь-якої миті перетворитись на жахливе створіння й напасти на них. На жаль, Персі не знав, що можна зробити ще, окрім того, як удавати, ніби це справжня екскурсія, і чекати на появу морського бога Форкія, нехай вони й дедалі глибше заходили в пастку.

Вони зайшли до кімнати, пронизаної блакитним світлом. На зворотному боці скляної стіни містився найбільший акваріум, що тільки Персі доводилося бачити. Усередині вирувала купа величезних риб, включно з двома плямистими акулами, розміром з Персі кожна. Вони були гладкими й повільними. У роззявлених пащах зовсім не було зубів.

— Китові акули, — заревів тренер Хедж. — Час битися на смерть!

Кейт захихотіла.

— Глупий сатир. Китові акули мирні. Вони їдять тільки планктон.

Персі насупив брови. Звідки вона знає, що Хедж сатир? Тренер був одянений у штани і взутий у спеціальні черевики для копит, які зазвичай взували сатири, щоб не вирізнятися поміж смертних. Його роги приховувала бейсболка. Що частіше Кейт сміялася й що люб’язніше поводилась, то більше не подобалась Персі. Але тренер Хедж не здавався стурбованим.

— Мирні акули? — з огидою промовив тренер. — Який у цьому сенс?

Френк прочитав плакат біля резервуара.

— Єдині у світі китові акули в неволі, — задумливо прочитав він. — А це вражає.

— Так. Це ще маленькі, — промовила Кейт. — Бачили б ви моїх малят у дикій природі.

— Ваших малят? — перепитав Френк.

Судячи зі зловісного блиску в очах Кейт, зустрічатись із цими малятами було не кращою думкою. Персі вирішив, що час розглянути суть справи. Йому не хотілося заходити в цей акваріум далі, ніж було потрібно.

— Кейт, — промовив він, — ми шукаємо одного хлопця... тобто бога, на ім’я Форкій. Ви його знаєте?

Кейт фиркнула.

— Знаю його? Він мій брат. До нього ми й ідемо, дурники! Справжня виставка за цією стіною.

Вона вказала на дальню стіну. Тверда чорна поверхня вкрилась брижами й показався новий тунель, що вів крізь яскраво освітлений пурпуровий резервуар.

Кейт неквапливо пройшла всередину. Персі найменше хотілось іти за нею, але якщо Форкій справді перебував на іншому боці й мав інформацію, що допоможе їм у породі... Персі глибоко вдихнув і пішов за друзями в тунель.

Щойно вони зайшли, тренер Хедж присвиснув.

— Оце вже цікаво.

Над ними ширяли різнокольорові медузи розміром з відро для сміття, кожна із сотнями щупальців, схожих на шовковистий колючий дріт. У щупальцях однієї з них заплуталась десятифутова паралізована риба-меч. Медуза повільно стискала здобич своїми кінцівками.

Кейт променисто всміхнулась Хеджу.

— Бачите? Забудьте про китових акул! І тут ще стільки всього є.

Кейт провела їх у ще більшу кімнату, оточену численними акваріумами. На одній стіні сяяв червоний напис: «СМЕРТЬ У МОРСЬКИХ ГЛИБИНАХ! Показ за підтримки пончиків “Чудо-Юдо”».

Персі довелося прочитати вивіску двічі через свою дислексію, а потім ще двічі, щоб запевнитись у прочитаному.

— «Чудо-Юдо»?

— О, так, — відповіла Кейт. — Один з наших акціонерів.

Персі напружено глитнув. Його останній досвід з пончиками «Чудо-Юдо» був не дуже приємним. З ним були пов’язані голови змій, що плювались кислотою, багато криків і гармата.

В одному акваріумі безцільно плавала дюжина гіпокампів — коней з риб’ячими хвостами. Персі бачив багато гіпокампів у дикій природі. Він навіть їздив на декількох, але ніколи не бачив їх в акваріумі. Він спробував заговорити до них, але ті просто плавали колами, час від часу вдаряючись об скло. Їхній розум здавався затуманеним.

— Це неправильно, — пробурмотів Персі.

Він повернувся й побачив дещо навіть гірше. На дні меншого резервуара дві нереїди — морські німфи — сиділи одна навпроти одної, схрестивши ноги, і грали в карти. Вони, здавалось, нудились. Їхнє довге зелене волосся мляво плавало навколо обличчя. Очі були напівзаплющеними.

Персі так розлютився, що ледве міг дихати. Він сердито подивився на Кейт.

— Як ви можете їх тут тримати?

— Знаю, — зітхнула Кейт. — Вони не дуже цікаві. Ми намагались навчити їх трюків, але безуспішно, на жаль. Уважаю, вам значно більше сподобається цей акваріум.

Персі хотів було заперечити, але Кейт уже пішла далі.

— Матінко-коза моя рідна! — заволав тренер Хедж. — Подивіться на цих красунь!

Він витріщався на двох морських зміїв — тридцятифутових чудовиськ із сяючою блакитною лускою та пащами, здатними перекусити навпіл китову акулу. В іншому резервуарі визирав зі своєї цементної печери кальмар розміром із вантажівку, чий дзьоб нагадував велетенський гвинторіз.

У третьому резервуарі містилося шестеро людиноподібних створінь із лискучими тілами тюленів, головами собак та руками людей. Вони сиділи на дні акваріума й будували щось із «Лего», але здавалися так само напівпритомними, як нереїди.

— Це? — Персі навіть не зміг сформулювати запитання.

— Тельхіни? — промовила Кейт. — Так! У неволі живуть тільки у нас.

— Але вони билися на боці Кроноса в останній війні! — випалив Персі. — Вони небезпечні!

Кейт пустила очі під лоба.

— Ну, ми б не назвали цю виставку «Смерть у морських глибинах», якби експонати були безпечними. Не переймайтеся. Вони під впливом сильних снодійних препаратів.

— Снодійних? — запитав Френк. — Це законно?

Кейт вдала, ніби нічого не почула. Вона рушила далі, показуючи інші експонати. Персі озирнувся на тельхінів. Один із них, вочевидь, ще був малям. Він намагався зробити з «Лего» меч, але здавався занадто ослабленим, щоб скласти деталі докупи. Персі ніколи не подобались морські демони, але зараз йому стало їх шкода.

— А ці морські чудовиська, — розповіла Кейт, яка значно випередила їх, — здатні сягати в океанських глибинах п’ятсот футів завдовжки. Вони мають понад тисячу зубів. А ці? їхні улюблені ласощі — напівбоги...

— Напівбоги? — скрикнув Френк.

— Але також їдять китів і невеличкі кораблі. — Кейт повернулася до Персі й зашарілась. — Вибачте... я така фанатичка чудовиськ! Певна, що ти все це й так знаєш, адже ти син Посейдона.

У вухах Персі загуло, наче туди сунули кілька дзвоників. Йому не подобалось, що Кейт так багато про нього знає. І не подобалось, як вільно вона розповідає про те, що тутешніх створінь накачують наркотиками і що деякі з її малят обожнюють їсти напівбогів.

— Хто ви? — наполегливо промовив він. — «Кейт» — це якесь скорочення?

— Кейт? — Вона на мить розгубилась, а потім поглянула на свій бейдж. — О...

Вона розсміялась.

— Hi, це...

— Вітаю! — загудів крізь акваріум інший голос.

Із темряви квапливо вийшов маленький чоловічок. Він рухався боком, наче краб на своїх зігнутих ніжках, сутулячись та здіймаючи руки так, ніби тримав невидимі тарілки.

На ньому був одягнений водолазний костюм бридкого зеленого відтінку, на одному боці якого блищав сріблястий напис «Вар’єте Норки». На засаленому ріденькому волоссі були закріплені навушники з мікрофоном. Молочно-блакитні очі розташувалися на різному рівні. Попри усмішку, обличчя чоловіка не здавалося дружелюбним, швидше здавалося, ніби воно постраждало під час польоту крізь аеродинамічну трубу.

— Відвідувачі! — загуркотів чоловік у мікрофон. Його голос зовсім не гармоніював із його зовнішністю, а нагадував голос діджея, низький і звучний. — Ласкаво прошу до «Вар’єте Форкія»!

Він змахнув руками, наче хотів привернути їхню увагу до якогось вибуху. Але нічого не трапилося.

— Трясця, — буркнув чоловік. — Тельхіни, це ваш сигнал! Я змахую руками, а ви бадьоро підскакуєте у своєму резервуарі, робите синхронне подвійне обертання й утворюєте піраміду. Ми ж це репетирували!

Морські демони навіть не ворухнулися.

Тренер Хедж нахилився до крабоподібного чоловіка й понюхав його блискучий костюм.

— Гарний прикид.

З його голосу не здавалося, ніби він жартує. Ну, не дивно! Сам сатир був радий хоч щодня носити спортивну уніформу.

— Дякую! — засяяв посмішкою чоловік. — Я — Форкій.

Френк не знав, на яку ногу ступити.

— А чому на вашому костюмі написано «Норка»? Форкій розлютився.

— Дурнувата швацька фірма! Нічого не здатні зробити належним чином.

Кейт постукала по своєму бейджу.

— Я сказала їм, що мене звуть Кето. А вони написали Кейт. А мій брат... Тепер він Норка.

— Я не Норка! — огризнувся чоловік. — Я ані трохи не схожий на норку. Це слово навіть не поєднується з «вар’єте». Хто у здоровому глузді назве свою виставу «Вар’єте Норки»? Але ви ж не за тим прийшли, щоб слухати наше скиглення. Приготуйтесь до небаченої величі велетенського кальмара-вбивці!

Він театрально вказав на резервуар із кальмаром. Цього разу точно за сигналом перед склом спалахнув феєрверк, здійнявши гейзери золотавих іскор. З гучномовців залунала музика. Вогні стали яскравішими й освітили небачену велич порожнього резервуара.

Кальмар, вочевидь, сховався у своїй печері.

— Трясця! — знову крикнув Форкій і накинувся на свою сестру. — Кето, дресирувати кальмара мусила ти. Я ж казав тобі: жонглювання? Може, трохи розірвати кого-небудь під фінал. Хіба це так важко?

— Він сором’язливий, — промовила Кето на захист кальмара. — До того ж, на кожному з його щупальців є по шістдесят два лезоподібні зубці, які необхідно загострювати щодня. — Вона повернулася до Френка. — Ти знав, що велетенський кальмар — єдиний у світі звір, здатний ковтнути напівбога одним махом, разом із обладунками, і не страждати при цьому на розлад травлення? Це правда!

Френк відсахнувся від неї і схопився за живіт, ніби хотів переконатись, що досі цілий та неушкоджений.

— Кето! — обірвав сестру Норка і клацнув пальцями так, наче то були клішні краба. — Від такої кількості фактів наші гості занудьгують. Менше навчання, а більше видовищ! Ми це обговорювали.

— Але...

— Жодних але! Ми тут, щоб презентувати «Смерть у морських глибинах!» За підтримки пончиків «Чудо-Юдо».

Останні слова відбилися від стін посиленою луною. Спалахнули вогні. З підлоги здійнялися димові хмари й утворили об’ємні кільця, що пахнули як справжні пончики.

— Доступні у буфеті, — сповістив Форкій. — Але ви витратили зароблені важкою працею денарії, щоб отримати VIP-тур, тож годі гаяти час! Ходімо зі мною!

— Е-е, стривайте, — промовив Персі.

Усмішка Форкія огидним чином розтанула.

— Так?

— Ви морський бог, так? Син Геї?

Людина-краб зітхнув.

— П’ять тисяч років, а я досі відомий як маленький хлопчик Геї. Байдуже, що я найстаріший з наявних морських богів. Старший за твого вискочку-батька, до речі! Я — бог прихованих глибин! Володар водяних жахів! Батько тисяч чудовиськ! Але, ні... ніхто про мене навіть не знає. Припустився однієї маленької помилки, підтримавши титанів у. Їхній війні. За це мене вигнали з океану. І куди? В Атланту! Це взагалі нормально?

— Ми вважали, що Олімпійці сказали «Атлантида», — пояснила Кето. — Вони так пожартували, гадаю, заславши нас натомість сюди.

Персі звузив очі.

— І ви богиня?

— Так, я — Кето! — радісно усміхнулась вона. — Богиня морських чудовиськ, звісно! Китів, акул, кальмарів та всілякої морської живності великих розмірів, але моє серце завжди належить чудовиськам. Ви знали, що молоді морські змії здатні вивергнути плоть своєї жертви і таким чином забезпечувати себе їжею протягом шести років? Це правда!

Френк досі тримався за живіт так, наче його нудило.

Тренер Хедж присвиснув.

— Шість років? Це вражає!

— Саме так! — широко всміхнулась Кето.

— А як саме кальмар-убивця розриває плоть своїх жертв? — поцікавився Хедж. — Я обожнюю природу.

— О, ну...

— Годі! — випалив Форкій. — Ти псуєш видовище! Увага! Станьте свідками смертельного двобою між нереїдами-гладіаторами!

У резервуар нереїд опустилась дзеркальна диско-куля. Вода заграла різнокольоровим світлом. Два мечі впали на дно та гепнулись об пісок. Нереїди не звернули на них жодної уваги й продовжили грати в карти.

— Трясця! — Форкій затупотів ногами.

Кето скривила обличчя й поглянула на тренера Хеджа.

— Не зважай на Норку! Він такий пустомеля. Ходімо зі мною, мій славний сатире! Я покажу тобі різнокольорову діаграму мисливських звичок чудовиськ.

— Неймовірно!

Перш ніж Персі встиг заперечити, Кето повела тренера Хеджа крізь лабіринт акваріумів, залишивши його та Френка на самоті з крабоподібним морським богом.

Шиєю Персі скотилася крапелька поту. Вони з Френком обмінялись збентеженими поглядами. Проти них застосували стратегію «розділяй і володарюй». Персі не сумнівався, що ця зустріч завершиться погано. Частково він хотів напасти на Форкія зараз — це принаймні створить ефект несподіванки, — але вони досі не дізналися нічого важливого. І Персі не певен був, що зможе знайти тренера Хеджа. Він навіть сумнівався, що зможе знайти вихід із цього місця.

Форкій наче прочитав його думки.

— О, все буде добре! — запевнив він Персі. — Кето буває трохи занудою, але вона чудово подбає про твого друга. І якщо чесно, найкраща частина туру ще навіть не розпочалась!

Персі намагався думати, але у голові паморочилося. Наслідок учорашньої травми голови? Чи так подіяли на нього спецефекти Форкія, або лекції Кето про огидні факти з життя морських чудовиськ? Він гадки не мав.

— То... — наважився Персі. — Нас відрядив сюди Діоніс.

— Бахус, — виправив його Френк.

— Так. — Персі намагався не дратуватись. Він насилу пам’ятав одне ім’я кожного бога. Два було занадто. — Бог вина. Ну ви зрозуміли.

Персі поглянув на Форкія.

— За словами Бахуса, ви можете знати, що замислила Гея і ці двоє ваших братів — Ефіальт і От. І якщо ви раптом щось знаєте про Знак Афіни...

— Бахус вирішив, що я вам допоможу? — поцікавився Форкій.

— Ну, так, — відповів Персі. — Ну, ви ж Форкій! Усі про вас говорять.

Форкій нахилив голову так, що його очі майже порівнялися.

— Говорять?

— Авжеж. Хіба ні, Френку?

— О... звісно! — відповів Френк. — Весь час про вас говорять.

— І що саме? — запитав бог.

Френк зніяковів.

— Ну, що у вас неймовірна піротехніка. І чудово поставлений голос диктора. І, ну, диско-куля...

— Не можу не погодитись! — Форкій захоплено клацнув пальцями. — А ще маю найбільшу колекцію поневолених морських чудовиськ у світі!

— І ви багато чого знаєте, — додав Персі. — Наприклад, про близнюків, і про те, що вони замислили.

— Близнюки! — Форкій зробив так, що його голос відлунився від стін. Перед резервуаром з морськими зміями загорілись бенгальські вогні. — Так, я знаю все про Ефіальта й Ота. Ох, ці жалюгідні підспівувачі! Завжди виглядали смішно поміж інших велетнів: такі маленькі, а ще ці змії замість ніг.

— Змії замість ніг? — Персі пригадав довгі закручені черевики, що бачив на ногах велетнів у своєму сні.

— Так, так, — нетерпляче промовив Форкій. — Вони розуміли, що у їхньому випадку однієї сили замало, тож вирішили вражати видовищами: ілюзіями, фокусами тощо. Бач, Гея створила своїх дітей-велетнів на противагу конкретним супротивникам. Кожний велетень був народжений, щоб убити певного бога. Ефіальт і От... разом вони, так би мовити, анти-Діоніс.

Персі намагався зрозуміти почуте.

— Отже... вони хочуть замінити все вино журавлинним соком чи щось таке?

Морський бог фиркнув.

— Нічого подібного! Ефіальт і От завжди прагнули робити все якомога краще, яскравіше, феєричніше! О, звісно, вони прагнули вбити Діоніса. Але спочатку брати хотіли свого ворога принизити: зробити так, щоб його гулянки здавалися нудними!

Френк глянув на бенгальські вогні.

— Використовуючи такі речі, як феєрверки та диско-кулі?

Обличчя Форкія витягнулося в ту саму посмішку, що нагадувала невдалий політ в аеродинамічній трубі.

— Саме так! Я навчив близнят усього, що вони знають, або принаймні намагався це зробити. Вони ніколи до мене не дослухалися. Знаєте, яким був їхній перший трюк? Ці телепні намагались дістатись Олімпу, зваливши гори одна на одну. Авжеж то була звичайна ілюзія. Я запевняв їх, що це просто смішно. «Треба починати з маленького, — радив я. — Розпиліть одне одного навпіл, витягніть горгону з капелюха. Отаке подібне. І носіть однакові костюми з блискітками. Вони б не завадили близнюкам!»

— Чудова порада, — погодився Персі. — А тепер близнюки...

— О, готуються до своєї вистави судного дня в Римі, — глумливо промовив Форкій. — Один з дурнуватих матусиних задумів. Вони тримають якогось полоненого у величезному бронзовому глеку.

Він повернувся до Френка.

— Ти ж дитина Ареса, .так? Від тебе йде цей ваш запах. Одного разу близнюки так саме ув’язнили й твого батька.

— Дитина Марса, — виправив Френк. — Стривайте... ці велетні ув’язнили мого тата в бронзовому глеку?

— Так, ще один дурнуватий трюк, — промовив бог моря. — Як ти хизуватимешся своїм полоненим, якщо він у бронзовому глеку? Жодної користі для видовища. Не те що мої прекрасні екземпляри!

Він вказав на гіпокампів, які апатично стукалися головою об скло.

Персі напружив мозок. Він почувався так, наче млявість напівнепритомних морських створінь починала передаватись йому.

— Отже, ця... ця вистава судного дня — це задум Геї?

— Ну... матусині плани завжди глибоко продумані, — розсміявся він. — Земля дуже глибока! Це неважко збагнути!

— Е-е, еге, — відповів Персі. — Тож її план...

— О, вона назначила винагороду за голови якихось напівбогів. Їй байдуже, хто саме їх уб’є. Хоча... беру слова назад. Вона точно сказала, що двох потрібно залишити в живих. Одного хлопця й одну дівчину. Навіщо?

Хай там як, близнята підготували свою невеличку виставу, сподіваючись на те, що вона заманить напівбогів до Рима. Припускаю, в’язень у глеку — їхній друг чи щось подібне. Або так, або брати гадають, що напівбоги достатньо дурні, щоб ступити на Їхні землі у пошуках Знака Афіни. — Форкій підштовхнув Френка ліктем у ребра. — Га! Щасти їм з таким планом, еге ж?

Френк збентежено розсміявся.

— Еге. Ха-ха. Це було б неймовірно тупо, тому що, е-е...

Форкій звузив очі.

Персі сунув руку в кишеню. Він зімкнув пальці на Анаклузмосі. Навіть цей старий морський бог не може бути настільки дурним, щоб досі не усвідомлювати, що вони — ті самі напівбоги, за голови яких призначена винагорода.

Але Форкій лише широко всміхнувся й знову підштовхнув Френка ліктем.

— Га! Твоя правда, дитя Марса! Який сенс про це балакати? Навіть якщо напівбоги знайдуть мапу в Чарльстоні, вони нізащо не дістануться Рима живими!

— Еге, мапа в Чарльстоні, — гучно промовив Френк, витріщаючись на Персі, наче хотів запевнитись, що друг цього не прослухав.

«Дістав би ще велетенську дошку з написом “ЗАЧІПКА”, — подумав Персі, — а то виглядає недостатньо підозріло».

— Але досить нудної освітньої маячні! — промовив Форкій. — Ви оплатили VIР-тур. Дозвольте мені закінчити екскурсію. Зрештою, ми не повертаємо гроші за вхід.

З Персі було достатньо феєрверків, диму із запахом пончиків та гнітючого вигляду поневолених морських створінь. Але він поглянув на Френка й вирішив, що їм краще підіграти старому крабоподібному богу, принаймні, поки вони не знайдуть тренера Хеджа і безпечно не дістануться виходу. До того ж, їм, можливо, вдасться дізнатись від Форкія ще щось корисне.

— Після цього, — промовив Персі, — можна нам про дещо запитати?

— Авжеж! Я розповім усе, що вам потрібно знати.

Форкій двічі плеснув у долоні, і на стіні під сяючою червоною вивіскою з’явився ще один тунель, що вів у наступний резервуар.

— Робіть, як я! — Форкій боком потюпав крізь тунель.

Френк почухав потилицю.

— Нам обов’язково так?

Він повернувся боком.

— Гадаю, він просто хоче, щоб ми йшли за ним, — промовив Персі. — Ходімо.

XVI Персі

Тунель проходив під резервуаром розміром як шкільна спортзала. Він здавався велично порожнім, якщо не зважати на воду та дешеві декорації. Персі припустив, що над ними було близько п’ятдесяти тисяч галонів води. Якщо тунель з якоїсь причини розколиться... .

«Дрібниці, — подумав він. — Мене оточувала вода безліч разів. Це моя стихія».

Але серце ледве не вистрибувало з грудей. Персі пригадав чорне багно на очах, у роті, у носі, коли тонув у холодній трясовині Аляски.

Форкій зупинився посеред тунелю й гордо розпростер руки.

— Прекрасний експонат, еге ж?

Персі спробував відволіктись, зосередившись на деталях. У кутку резервуара, у хащах штучних водоростей, гніздився натуральної величини пластиковий пряниковий будиночок, з димоходу якого виходили бульбашки. У протилежному куті перед скарбницею стояв навколішки пластиковий хлопчина в старомодному акваланзі. Кожні кілька секунд скриня відкривалась, випускала бульбашки і знову закривалась. Усюди по білому піску валялися скляні кульки, розміром з шари для боулінгу, та різноманітна дивна зброя, на кшталт тризубців і підводних рушниць. Поза скляною поверхнею резервуара розташовувався амфітеатр з місцями для кількох сотень глядачів.

— Кого ви тут тримаєте? — поцікавився Френк. — Велетенську кровожерливу золоту рибку?

Форкій здійняв брови.

— О, це було б чудово! Але ні, Френку Чжане, нащадку Посейдона! Цей резервуар не для золотої рибки.

На «нащадку Посейдона» Френк здригнувся. Він відсахнувся від бога й стиснув у руках свій рюкзак так, наче то була булава, якою він збирався змахнути.

Жах обволік горло Персі, наче сироп від кашлю. На жаль, таке траплялося з ним доволі часто.

— Звідки ви знаєте Френкове прізвище? — випалив він. — Звідки ви знаєте, що він нащадок Посейдона?

— Ну... — Форкій знизав плечима, вдаючи скромність. — Це, мабуть, містилося в оголошенні Геї щодо винагороди за ваші голови, Персі Джексоне!

Персі зняв ковпачок зі своєї ручки. У його руці миттєво з’явився Анаклузмос.

— Не раджу мене обманювати, Форкію! Ви обіцяли дати відповіді.

— Після VIP-туру — так, — погодився Форкій. — Я пообіцяв розповісти все, що вам потрібно знати. Справа у тому, що вам нічого не потрібно знати.

Його карикатурна посмішка розтягнулася ще ширше.

— Бачте, навіть якщо ви дістанетесь до Рима (що навряд!), вам нізащо не перемогти моїх братів-велетнів без бога на вашому боці. А який бог вам допомагатиме? Натомість у мене є ліпший план. Ви залишитесь тут. Станете моїми VIP-в’язнями!

Персі кинувся в напад. Френк жбурнув рюкзаком у голову морського бога, але Форкій просто розчинився в повітрі.

Його голос пролунав крізь звукову систему акваріума і відбився від стін тунелю.

— Так, чудово! Бійка — це чудово! Бачте, матір ніколи не довіряла мені важливих завдань, але вона дозволила мені залишати у себе будь-що, що я спіймаю. Ви станете чудовими експонатами — єдиними нащадками Посейдона в неволі. «Напівбожі жахи» — так, мені це до вподоби! Ми вже домовились із «Барген-Мартом» про фінансування. Ви будете битися один з одним щодня з одинадцятої ранку до першої після полудня, а також під час вечірнього показу о сьомій.

— Ви божевільні! — крикнув Френк.

— Не недооцінюйте свою вартість! — промовив Форкій. — Ви станете найбільшою принадою для глядачів!

Френк кинувся до виходу, але раптом стукнувся об скло. Персі побіг у протилежний бік, але теж наткнувся на глухий кут. Тунель перетворився на сферу. Персі приклав долоні до скла й усвідомив, що воно м’якшає, плавиться, наче крига. Вода незабаром мала прорватись усередину.

— Дідька лисого ми на тебе працюватимемо, Форкію!

О, я не квапитиму події, — зарокотів божий голос. — Якщо не битиметесь один з одним одразу, то не біда! Я можу щодня відправляти до вас морських чудовиськ. Щойно ви звикнете до нашої їжі, то будете належним чином накачані медикаментами і коритиметеся наказам. Повірте, з часом ви полюбите свій новий дім.

Над головою Персі тріснув скляний купол. Усередину почала просочуватись вода.

— Я — син Посейдона! — Персі намагався не виказати голосом свого страху. — Ти не зможеш ув’язнити мене у воді. У ній — моя сила найбільша.

Сміх Форкія, здавалось, лунав зусібіч.

— Який збіг! У ній і моя сила найбільша. Цей резервуар сконструйований спеціально для утримання напівбогів. Ну, розважайтесь. Побачимось під час годівлі!

Скляний купол розколовся. Вода обрушилась їм на голову.

Персі поки міг, утримував подих. Але, коли вода заповнила легені, відчуття лишилося таким, як під час звичайного дихання. Тиск води зовсім не діяв на Персі, а одяг навіть не змок — з його підводними здібностями все було гаразд.

«Це просто дурна фобія, — запевнив він себе. — Я не потону».

А потім Персі згадав про Френка. Його миттю охопили напад паніки та почуття провини. Він так хвилювався через себе, що забув про. друга, який був лише далеким нащадком Посейдона і не вмів дихати під водою.

Але де він?

Персі огледівся навколо. Нічого. А потім він глянув угору — над ним нависала велетенська золота рибка. Френк, разом з одягом, рюкзаком і рештою речей, перетворився на парчевого коропа розміром з підлітка.

«Чуваче, — Персі спрямував думки крізь воду, як робив завжди, спілкуючись з морськими створіннями. — Золота рибка?»

Він почув голос Френка: «Я перелякався. Ми говорили про золоту рибку, тож вона спала на думку першою. Та й яка в біса різниця!»

«У мене телепатична розмова з велетенським коропом, — сказав Персі. — Прекрасно. Можеш перетворитись на щось більш... корисне?»

Тиша. Можливо, Френк зосереджувався. Хоча сказати напевно було неможливо, оскільки у коропів не дуже багата міміка.

«Вибач, — у голосі Френка чувся сором. — Я застряг. Таке іноді трапляється, коли я панікую».

«Гаразд, — Персі стиснув щелепи. — Гайда думати, як звідси забратись».

Френк оплив резервуар і повідомив, що виходів немає. Верхня частина була вкрита сіткою з небесної бронзи, схожою на залізні ролети, якими зачиняють вітрини крамниць. Персі спробував розрубити її Анаклузмусом, але не залишив на ній навіть ум’ятини. Він намагався розбити скляну стіну руків’ям меча — так само безуспішно. А потім повторив те саме зброєю, що лежала на дні резервуара — зламати вдалося тільки три тризубці, меч і підводну гвинтівку.

Зрештою Персі спробував оволодіти водою. Він наказав їй розширитись і розбити резервуар, аби вирватись угору. Вода не підкорилась. Можливо, була зачарованою або під владою Форкія. Персі зосередився так, що аж у вухах вистрелило, але вистачило цього тільки на те, щоб відірвати кришку від пластикової скарбниці.

Форкій пообіцяв, що з часом вони полюблять це місце. Персі пригадав напівпритомних телхінів, нереїд і гіпокампів — як вони мляво плавали по колу. Думка про це зовсім не допомагала знизити рівень тривоги.

Може, Форкій мав рацію? Навіть якщо їм удасться втекти, як вони переможуть велетнів, коли всі боги позбавлені боєздатності? Бахус міг допомогти — він уже вбив близнюків одного разу, — але бог не мав наміру приєднуватись до битви без якогось нездійсненного підношення. А Персі краще б знудило від пончика «Чудо-Юдо», ніж. він зробить бодай-якесь підношення Бахусу.

«Дивись!» — промовив Френк.

За склом Кето вела тренера Хеджа крізь амфітеатр і щось йому розповідала. Сатир тим часом кивав і милувався сидіннями стадіону.

«Тренере!» — крикнув Персі, але потім усвідомив, що це безнадійно. Тренер не вмів чути телепатичні крики.

Френк стукнув головою по склу.

Хедж начебто цього не помітив. Кето бадьоро вела його амфітеатром. Вона навіть не дивилась на резервуар, швидше за все тому, що досі вважала його порожнім. Жінка вказала на дальній кінець приміщення, наче запрошуючи: «Ходімо. Там ще більше жахливих морських чудовиськ!»

Персі усвідомив, що в нього є лише кілька секунд, перш ніж тренер їх залишить. Він поплив за ними, але вода не допомагала йому рухатись, як завжди, а наче відштовхувала назад. Персі облишив Анаклузмос і почав гребти обома руками.

Тренер Хедж і Кето були за п’ять футів від виходу.

У відчаї .Персі схопив велетенську скляну кульку і кинув її низом, наче шар для боулінгу.

Куля вдарилась об скло із глухим стуком — недостатньо гучним, щоб привернути увагу.

Серце Персі завмерло.

Але тренер Хедж мав вуха сатира. Він озирнувся через плече і помітив Персі. За долю секунди на його обличчі почергово змінилися нерозуміння, подив, обурення, а зрештою залишилася маска спокою.

Перш ніж Кето щось помітила, Хедж вказав на вершину амфітеатру. Виглядало це так, наче він заволав: «О боги Олімпу, що це таке?»

Кето повернулась. Тренер Хедж хутко зняв свою фальшиву ногу і, наче ніндзя, хвицнув її по потилиці козлячим копитом. Кето впала на підлогу.

Персі зморщився. Його власна голова, яку теж нещодавно хвицнули, співчутливо пульсувала, але він ще ніколи так не радів тому, що знайомий з наглядачем, який полюбляє бої без правил.

Хедж кинувся до скла. Він здійняв долоні, наче запитуючи: «Що ти там робиш, Джексоне?»

Персі вдарив кулаками по склу і промовив губами: «Розбийте скло!»

Хедж поставив запитання, що, певно, було таким: «Де Френк?»

Персі вказав на велетенського коропа.

Френк помахав верхнім лівим плавцем: «Як ся маєте?» Позаду Хеджа заворушилась Кето. Персі несамовито затицяв пальцем.

Хедж потрусив ногу, наче розігрівався для копняка, але Персі замахав руками: «Ні». Безглуздо було раз у раз хвицати богиню по голові. Оскільки вона безсмертна, то не залишатиметься непритомною надовго. Це не допоможе їм вибратись з резервуара. До того ж Форкій міг повернутись будь-якої миті.

«На три, — промовив губами Персі, піднявши три пальці та вказавши на скло. — Усі вдаримо водночас».

Персі ніколи не був майстром шарад, але Хедж кивнув так, наче зрозумів. Коли потрібно було щось розбити, тренер розумів без слів.

Персі підняв ще одну велетенську кульку. «Френку, ти нам теж потрібен. Уже можеш змінити форму?»

«Можу, назад у людину», — відповів він.

«Людина підійде! Тільки затримай дихання. Якщо це спрацює...»

Кето стала навколішки. Часу було обмаль.

Персі відрахував на пальцях. «Один, два, три!»

Френк перетворився на людину і навалився плечем на скло. Тренер зробив копитом фірмовий обертовий копняк Чака Норіса. Персі з усієї сили вдарив кулькою по стіні, а разом із цим наказав воді підкоритись і цього разу навідріз відмовився приймати заперечення. Хлопець відчув тиск у резервуарі, і скористався цим. Вода любить бути вільною і з часом здатна подолати будь-які перешкоди, так само як і Персі. Він уявив, як повернеться до Аннабет, як знищить цю жахливу в’язницю для морських створінь і запхає Форкію мікрофон у його огидну горлянку. П’ятдесят тисяч галонів води відгукнулись на його гнів.

Скляна стіна тріснула. З місця удару поповзли ламані лінії. Резервуар вибухнув. Персі затягнуло у водяний вир. Він полетів сторчака по підлозі амфітеатру разом із Френком, кількома велетенськими скляними кульками та жмутом пластикових водоростей. Кето саме звелася на ноги, коли на неї впала статуя водолаза, який наче прагнув обійняти богиню.

Тренер Хедж виплюнув солону воду.

— Панові сопілки, Джексоне! Що ти там робив?

— Форкій! — випалив Персі. — Пастка! Тікаймо!

Вони кинулись навтіки під ревіння сигналізації. З боку промайнув резервуар з нереїдами, а потім з тельхінами. Персі хотів їх звільнити, але як? Їх накачали наркотиками, вони були млявими, а головне — вони морські створіння, тому зможуть вижити, тільки якщо Персі дізнається, як переправити їх у океан.

Крім того Персі був певен, що в разі зіткнення з Форкієм сила морського бога переважить його власну. І їх переслідувала Кето, ладна згодувати хлопців своїм морським чудовиськам.

«Я повернусь», — пообіцяв Персі, але навіть якщо створіння у резервуарах його почули, то не відповіли.

Крізь звукову систему зарокотів голос Форкія:

— Персі Джексоне!

Феєрверки та бенгальські вогні почали безладно спалахувати. Дим із запахом пончиків заповнив коридори. З гучномовців загуділа драматична музика — п'ять чи шість різних пісень водночас. Увімкнулись прожектори й освітили все. Приміщення поринуло у хаос спецефектів.

Персі, тренер Хедж та Френк, спотикаючись, вибігли зі скляного тунелю й опинились у кімнаті з китовими акулами. У смертній частині акваріума панували галас та штовханина: родини та. табірні групи бігали туди-сюди, а персонал шалено ганявся за ними, намагаючись запевнити, що всього-на-всього випадково спрацювала аварійна сигналізація.

Але Персі знав, що це не так. Разом з друзями він приєднався до смертних і побіг до виходу.

XVII Аннабет

Аннабет намагалась підбадьорити Хейзел, частуючи її найвидатнішими проявами риб’ячого мозку Персі, коли коридором промчався Френк і увірвався до каюти.

— Де Лео? — задихаючись промовив він. — Відлітаймо! Відлітаймо!

Обидві дівчини вскочили на ноги.

— Де Персі? — випалила Аннабет. — І козел?

Френк вхопився за свої коліна, ледве переводячи дух.

Його одяг був вогким і задубілим, наче накрохмаленим.

— На палубі. З ними все гаразд. Нас переслідують!

Аннабет повз нього кинулась нагору, перестрибуючи по три сходинки за раз. Хейзел теж не барилася. За нею, відхекуючись, поволочився і Френк. Виснажені Персі та Хедж лежали на палубі. Хедж десь загубив свої черевики, але він посміхався небу і бурмотів: «Крутизна, крутизна». Персі був весь у порізах і подряпинах, наче вистрибнув у зачинене вікно. Він нічого не сказав, але слабко стиснув долоню Аннабет, наче мовив: «Одну хвильку, світ ось-ось припинить вертітися».

Лео, Пайпер і Джейсон, які до цього спокійно їли в обідній залі, примчали нагору.

— Що? Що? — крикнув Лео, тримаючи недоїдений гарячий бутерброд із сиром. — Мені вже що, навіть перерву на обід не можна брати? Що сталось?

— Переслідують! — знову крикнув Френк.

— Переслідують хто? — запитав Джейсон.

— Не знаю! — пихтів Френк. — Кити? Морські чудовиська? Можливо, Кейт і Норка!

Аннабет кортіло придушити хлопчину, але вона не певна була, що його шия поміститься у її долонях.

— Що за нісенітниці? Лео, забери нас звідси.

Лео затиснув у зубах бутерброд, як пірат ніж, і помчав до штурвала.

Незабаром «Арго II» вже здіймався у небо. Аннабет встала за кормовий арбалет. Вона не бачила жодних підтверджень переслідування китами або ще кимось, але Персі, Френк та Хедж змогли оговтатися тільки після того, як обриси Атланти перетворились на розпливчасту пляму вдалечині.

— Чарльстон, — промовив Персі, кульгаючи палубою, наче дідусь. Його голос досі був слабким. — Тримаймо курс на Чарльстон.

— Чарльстон? — Джейсон промовив назву міста так, наче вона викликала в нього погані спогади. — Що саме ви знайшли в Атланті?

Френк розстібнув свій рюкзак і почав діставати сувеніри.

— Трохи консервованих персиків. Кілька футболок. Снігову кулю. І ці не зовсім китайські наручники.

Аннабет насилу стримувалася.

— Як щодо того, щоб розповісти нам щось дійсно важливе?

Вони зібрались на шканці, щоб Лео міг слухати розмову, залишаючись за штурвалом. Персі й Френк почали по черзі розповідати, що сталось в «Акваріумі Джорджії». ,Час від часу їх переривав тренер Хедж з фразами: «Оце було круто!» або «А потім я хвицнув її по голові!»

Принаймні тренер начебто забув про те, що Персі з Аннабет заснули у стайні минулої ночі. Але, судячи з розповіді, у них тепер трапилися значніші проблеми, ніж домашній арешт.

Коли Персі розповів про ув’язнених в акваріумі морських істот, вона зрозуміла, чому він здавався таким засмученим.

— Це жахливо, — промовила вона. — Ми повинні їм допомогти.

— Допоможемо. З часом. Але я мушу придумати як. Якби ж... — Він похитав головою. — Не зважайте. Спочатку слід розібратись із винагородою за наші голови.

Тренер Хедж втратив цікавість до розмови — певно тому, що вона вже була не про нього — і пішов у ніс корабля, де почав практикувати обертальні копняки та хвалити себе за майстерність.

Аннабет стиснула руків’я свого кинджала.

— Винагорода за наші голови... ніби ми до цього привертали недостатньо уваги чудовиськ.

— А для нас зробили оголошення з написом «РОЗШУКУЄТЬСЯ»? — запитав Лео. — І у них, часом, немає списку з цінами за наші голови?

Хейзел зморщила ніс.

— Що ти верзеш?

— Просто цікаво, який на мене попит останнім часом. Ну, я розумію, що не такий дорогий, як Персі чи Джейсон, можливо... Але я вартий, ну, хоча б двох Френків чи трьох?

— Агов! — поскаржився Френк.

— Годі! — наказала Аннабет. — Принаймні ми знаємо, що наш наступний крок — дістатись до Чарльстона і знайти мапу.

Пайпер оперлась об контрольну панель. Сьогодні вона заплела в косу біле пір я, що чудово пасувало її темно-брунатному волоссю. Де вона знаходить на це час? Сама Аннабет ледве не забувала причісуватися.

— Мала, — промовила Пайпер. — Мапа навіщо?

— Для Знака Афіни. — Персі обережно поглянув на Аннабет, наче боявся, що перетнув межу. Дівчина, певно, дуже чітко дала знати, що не хоче говорити на цю тему.

— Чим би не був цей знак, — продовжив він. — Ми знаємо, що він веде до чогось важливого в Римі, чогось, здатного з’єднати прірву між римлянами та греками.

— Загибель велетнів, — додала Хейзел.

Персі кивнув.

— І у моєму сні велетні говорили щось про статую.

— Гм... — Френк покрутив на пальцях свої «не зовсім китайські наручники». — Якщо вірити Форкію, шукати її — божевілля. Але що воно таке?

Усі подивились на Аннабет. Вона відчула поколювання в потилиці, наче всі думки з голови жадали вирватись назовні: статуя... Афіна... греки і римляни, її кошмари, сварка з мамою. Окремі частини починали утворювати цілісну картину, але Аннабет не вірила, що це правда. Відповідь була занадто важливою і лякала її до смерті.

Вона помітила погляд Джейсона. Він, здавалось, читав її думки. Вони подобались йому не більше, ніж їй самій. І знову Аннабет охопили сумніви: «Чому цей хлопець змушує мене так нервувати? Він справді на моєму боці?» Може, про це говорила її матір...

— Я... я близька до відповіді, — промовила вона. — Я дізнаюсь більше, якщо ми знайдемо мапу. Джейсоне, ця твоя реакція на Чарльстон... Ти навідувався туди раніше?

Джейсон невпевнено поглянув на Пайпер. Чому? Аннабет гадки не мала.

— Так, — визнав він. — У нас із Рейною там було завдання близько року тому. Ми рятували імперське золото з «Ханлі».

— З чого? — поцікавилася Пайпер.

— Оце так! — промовив Лео. — Це перша військова субмарина, що вдало потопила корабель під час громадянської війни. Завжди мріяв її побачити.

— Її сконструювали римські напівбоги, — продовжив Джейсон. — На ній знаходився таємний запас торпед із імперського золота... Перш ніж ми їх забрали й повернули до Табору Юпітера.

Хейзел схрестила руки.

— Отже, римляни бились на стороні Конфедератів? Як онучка жінки, яка була рабинею, не зважайте, якщо я просто скажу... Не круто.

Джейсон виставив долоні перед собою.

— Я особисто тоді ще не народився. До того ж не всі римляни були на одному боці. Так само, як і греки. Але, в цілому, згоден. Не круто. Іноді напівбоги помиляються. — Він сором’язливо поглянув на Хейзел. — Наприклад, коли поводяться занадто недовірливо. І говорять не подумавши.

Хейзел витріщилась на нього. Повільно вона почала розуміти, що він перепрошує.

Джейсон штурхнув ліктем Лео.

— Ай! — поскаржився Лео. — Тобто так... помиляються. Коли, наприклад, не довіряють чиїмсь братам, які, ну, можливо, потребують, порятунку. Гадаю.

Хейзел стиснула губи.

— Гаразд. Назад у Чарльстон. Хочете сказати, що нам слід знову оглянути субмарину?

Джейсон знизав плечима.

— Ну... на думку спадають лише два місця в Чарльстоні, що можна оглянути. Музей, де зберігається «Ханлі», — одне з них. Там багато реліквій громадянської війни. Maпy могли заховати десь поміж ними. Я знаю приміщення. Можу провести туди загін.

— Я піду, — промовив Лео. — Це звучить круто.

Джейсон кивнув. Він повернувся до Френка, який намагався витягти пальці зі своїх китайських наручників.

— Тобі теж слід піти, Френку. Твоя допомога нам не завадить.

Френк здавався здивованим.

— Чому? В акваріумі я приніс небагато користі.

— Ти чудово впорався, — запевнив його Персі. — Знадобились сили всіх трьох, щоб розбити те скло.

— До того ж ти — дитина Марса, — промовив Джейсон. — Привиди переможеної сторони змушені тобі служити. А в музеї у Чарльстоні немало привидів-конфедератів. Ти потрібен, щоб тримати їх у шорах.

Френк напружено глитнув. Аннабет пригадала розповідь Персі про те, як Френк перетворився на велетенську золоту рибку, і ледве втримала усмішку. Вона більше ніколи не зможе дивитися на цього здорованя, не уявляючи його коропом.

— Гаразд. — Нарешті погодився Френк. — Звісно.

Він розгублено подивився на свої пальці, які не міг дістати з наручників-пастки.

— Е-е, як?

Лео захихотів.

— Друзяко, ти що ніколи не бачив таких? Щоб звільнитись, потрібно знати один простий трюк.

Френк знову безуспішно смикнув руки. Навіть Хейзел насилу втримувалася від сміху.

Френк скорчив зосереджену мину і раптом зник. На його місці на палубі, поряд із порожніми китайськими наручниками, сиділа зелена ігуана.

— Молодець, Френку Чжане! — сухо промовив Лео, імітуючи голос Хірона. — Саме так люди й звільняються від китайських наручників — перетворюються на ігуан.

Усі розсміялись. Френк знову перетворився на людину, підняв наручники й запхав їх назад у рюкзак. А потім ніяково посміхнувся.

— Хай там як, — промовив Френк, вочевидь, бажаючи якомога швидше змінити тему. — Музей — це одне місце, що ми оглянемо. Але, е-е, Джейсоне, ти вважаєш, що таких місць два?

Усмішка Джейсона згасла. Про що б він зараз не думав, Аннабет була переконана, що це щось неприємне.

— Так, — промовив хлопець. — Інше місце називається «Беттері» — це парк біля гавані. Останнього разу, коли я там був... з Рейною... — Джейсон глянув на Пайпер, а потім поспіхом продовжив: — Ми дещо побачили в парку. Там був привид, що походив на духа молодої південки часів громадянської війни. Вона ширяла в повітрі й випромінювала світло. Ми намагалися заговорити до неї, але варто було тільки наблизитись, як вона зникала. А тоді Рейні дещо спало на думку. Вона сказала, що спробує самотужки, можливо, дух розмовляє тільки з жінками. Рейна підійшла до привиду сама, і, як і передбачала, дух із нею заговорив.

Усі чекали.

— І що вона сказала? — запитала Аннабет.

— Рейна відмовилась мені розповідати, — відповів Джейсон. — Але це напевне було чимось важливим. Вона здавалась... збентеженою. Може, почула пророцтво або якісь погані новини. Після цього випадку я ніколи не бачив Рейну в такому стані.

Аннабет замислилася над цим. Після випадку з ейдолонами вона не мала наміру наближатися до привидів, особливо, до тих, які ошелешують людей пророцтвами або поганими новинами. З іншого боку, її мама — богиня знань, а знання — це наймогутніша зброя. Безглуздо відмовлятись від будь-якого джерела інформації.

— Що ж, тоді пригода для дівчат, — промовила Аннабет. — Пайпер і Хейзел можуть піти зі мною.

Обидві кивнули, хоча Хейзел дещо збентежено. Вона, безперечно, надивилась на привидів, перебуваючи в Підземному царстві. Очі Пайпер зухвало блищали, наче промовляючи: «Що може Рейна, те можу і я».

Аннабет раптом усвідомила, що ці два завдання виконуватимуть шестеро з них, а отже, Персі залишиться на кораблі наодинці з тренером Хеджем. Як турботлива дівчина, вона не могла дозволити, щоб він опинився в такій ситуації.. До того ж, після стількох місяців розлуки їй зовсім не хотілось випускати його з поля зору. З іншого боку, Персі досі не міг оговтатися після зустрічі з поневоленими морськими істотами, тож йому, можливо, не завадив би відпочинок. Вона переглянулася з ним, безмовно запитуючи його думки. Він кивнув, наче відповідав: «Так. Усе буде гаразд».

— Тоді вирішили. — Аннабет повернулася до Лео, який роздивлявся свою консоль і слухав скрипіння та клацання Фестуса через інтерком. — Лео, скільки часу до прибуття в Чарльстон?

— Чудове запитання, — пробурмотів він. — Фестус щойно помітив велику зграю орлів позаду нас... Їх виявив радар далекої дії, у полі зору їх поки що немає.

Пайпер нахилилась над консоллю.

— Ти впевнений, що це римські?

Лео закотив очі.

— Ні, Пайпс! Це випадкова зграя велетенських орлів, які летять ідеальним ключем. Авжеж, вони римські! Ми можемо розвернутись і дати бій...

— Що буде жахливим рішенням, — промовив Джейсон, — і позбавить римлян будь-яких сумнівів щодо нашої ворожості.

— Або в мене є інше рішення, — продовжив Лео. — Якщо ми полетимо в Чарльстон прямо, то будемо там за кілька годин. Але орли нас наздоженуть — і нам буде непереливки. Натомість, ми можемо відрядити хибну мішень, щоб надурити орлів. А самі відхилимося від курсу, полетимо в Чарльстон довгим шляхом і опинимось там завтра вранці...

Хейзел почала було заперечувати, але він підвів руку.

— Знаю, знаю. Ніко в біді, і нам слід поспішати.

— Уже двадцять сьоме червня, — промовила Хейзел, — сьогодні, а потім лише чотири дні. І він помре.

— Знаю! Але так ми, можливо, спекаємося римлян на хвості. У нас однаково залишиться достатньо часу, щоб дістатися Рима.

Хейзел насупила брови.

— Це твоє достатньо...

Лео знизав плечима.

— Ну, може, ледве достатньо.

Хейзел сховала обличчя в долонях.

— У нас інакше й не буває.

Аннабет вирішила сприйняти це як згоду.

— Гаразд, Лео. Про яку хибну мішень ти говориш?

— Я такий радий, що ти поцікавилася! — Він постукав по кнопках на консолі, повернув диск і з неймовірною швидкістю натиснув кілька разів на кнопку «А» на віі-контролері. — Буфорде? На чергування.

Френк зробив крок назад.

— На кораблі ще хтось є? Хто такий Буфорд?

На сходах заклубочився дим. На палубу піднявся автоматичний стіл Лео.

Під час подорожі Аннабет лише кілька разів бачила Буфорда. Здебільшого він залишався в машинному відділенні. (Лео стверджував, що стіл таємно закоханий у двигун.) Буфорд мав три ніжки й стільницю з червоного дерева. Поміж них розташовувались бронзові висувні шухлядки, шестерні, що постійно оберталися, та парові клапани. Буфорд волочив за собою сумку, прив’язану до однієї з його ніжок, що дуже походила на поштарську торбу.

— Це Буфорд, — повідомив Лео.

— Ти даєш імена своїм меблям? — поцікавився Френк.

Лео фиркнув.

— Чуваче, тобі навіть не снились такі круті меблі. Буфорде, ти готовий до операції «Столовий кінець»?

Буфорд вивергнув пару й підійшов до поручнів. Його дерев яна стільниця поділилася на чотири трикутники, що витягнулись у дерев’яні крила. Лопаті завертілись. Буфорд здійнявся в повітря.

— Стіл-гелікоптер, — пробурмотів Персі. — Мушу визнати, що це круто. А що в торбі?

— Брудна напівбожа одежа, — промовив Лео. — Сподіваюсь, ти не проти, Френку?

Френк поперхнувся.

— Що?

— Воно зіб’є орлів з нашого сліду.

— Це була моя єдина змінна пара штанів!

Лео знизав плечима.

— Я попросив Буфорда випрати їх і скласти, поки він буде на завданні. Сподіваюсь, він це зробить. — Лео потер долоні й ошкірився. — Отже! Оце я називаю «добре попрацював». А тепер мені час розрахувати обхідний маршрут. Побачимося за вечерею!

Персі рано ліг спати, тож увечері Аннабет не залишалось нічого, окрім як витріщатися у свій комп’ютер.

Вона, звісно, взяла із собою ноутбук Дедала. Два роки тому цей пристрій залишився їй у спадок від найвидатнішого винахідника всіх часів. У ньому містилися плани винаходів, схеми, діаграми, більшість з яких Аннабет досі тільки намагалась зрозуміти. За два роки звичайний ноутбук уже мав би стати застарілим, але Дедалів пристрій досі випереджував сучасну науку десь років на п’ятдесят. Він міг збільшитись у повноцінний ноутбук, зменшитись у планшетний комп’ютер або згорнутись у металеву пластину, меншу за мобільний телефон. Швидкість його роботи перевищувала всі комп’ютери, якими Аннабет доводилося коли-небудь користуватися. Він міг отримати доступ до супутникових каналів або до телебачення Гефеста на Олімпі. Він умів робити все, окрім хіба-що зав’язувати шнурки черевиків. Хоча, може, і для цього існувала своя програма, але про неї Аннабет ще не дізналася.

Вона сиділа на своїй койці та розглядала тривимірну модель афінського Парфенона в дедаловій програмі для комп’ютерної візуалізації. Їй давно кортіло його відвідати, тому що вона обожнювала архітектуру і тому що цей був найвідоміший храм її матері.

Тепер її бажання може здійснитися, якщо вони доживуть до прибуття у Грецію. Та що більше вона розмірковувала про Знак Афіни і давню римську легенду, про яку згадувала Рейна, то більше її охоплювала тривога.

Попри небажання вона пригадала суперечку з мамою. Минуло стільки тижнів, а ті слова досі вражали її.

Того дня Аннабет їхала в метро з Верхнього Іст-Сайду після візиту до мами Персі. Протягом тих довгих місяців, поки Персі вважався зниклим, Аннабет так подорожувала принаймні один раз на тиждень: частково, щоб повідомити Саллі Джексон та її чоловікові Полу останні новини щодо пошуків Персі, і частково тому, що і Аннабет, і Саллі був потрібен хтось, хто міг би підбадьорити та переконати в тому, що з Персі все буде гаразд.

Весна видалась особливо важкою. Тоді Аннабет уже мала підстави вірити, що Персі живий, оскільки план Гери, здавалось, передбачав його відправлення до римлян. Проте вона й гадки не мала, де саме він є. Джейсон пригадав місце розташування його старого табору, але жодні грецькі чари — навіть з арсеналу мешканців будиночка Гекати — не підтверджували, що Персі там, чи бодай-де. Він наче зник з поверхні планети. Їхній оракул Рейчел спробувала прочитати майбутнє і, хоча побачила вона небагато, була впевнена, що Лео мусить закінчити «Арго II», перш ніж вони зможуть контактувати із римлянами.

Попри це, кожну свою вільну хвилину Аннабет витрачала на пошуки будь-яких чуток про Персі. Вона спілкувалася з духами природи, читала легенди про Рим, шукала зачіпки в записнику Дедала і витратила тисячі золотих драхм на повідомлення Іриди до кожного дружнього духа, напівбога чи чудовиська, якого вона знала. Усе марно.

Того дня, повертаючись від Саллі, Аннабет почувалася ще змученішою, ніж завжди. Вони з Саллі спочатку плакали, а потім намагались опанувати себе — нерви в обох були вкрай напруженими. Зрештою, Аннабет пішла. Вона зайшла в метро на Лексінтон-авеню й поїхала до Центрального вокзалу.

З Верхнього Іст-Сайду до її шкільного гуртожитку можна було повернутися іншим шляхом, але Аннабет подобалося проходити крізь Центральний вокзал. Гарний дизайн та безмежний простір нагадували їй Олімп. Величні будівлі поліпшували настрій дівчини — можливо, тому що в такому непохитному місці їй було легше вірити і в свою стійкість.

Вона минула «Американські солодощі», цукерню, де колись працювала мама Персі, і вже хотіла зайти всередину, щоб купити блакитні солодощі на згадку про старі добрі часи, коли раптом, побачила Афіну, яка розглядала настінну мапу метро.

— Мамо! — Аннабет не вірила своїм очам. Вона не бачила її декілька місяців — відтоді, коли Зевс зачинив усі брами до Олімпу й заборонив будь-яке спілкування з напівбогами.

Скільки разів вона намагалась зв’язатися з мамою. Скільки разів благала дати пораду, запалюючи в таборі підношення для неї. Марно. І от Афіна перед нею. Вона була одягнена в джинси, похідні черевики та червону фланелеву сорочку, а її темне волосся хвилями спадало на плечі. За спиною рюкзак, а в руці — ціпок, так наче вона приготувалась до довгої подорожі.

— Я мушу повернутися додому, — пробурмотіла Афіна, вивчаючи мапу. — Шлях складний. Якби ж тут був Одіссей. Він би мене зрозумів.

— Мамо! — покликала Аннабет. — Афіно!

Богиня озирнулась. Вона наче дивилась крізь Аннабет і не впізнавала її.

— Це було моїм ім’ям, — задумливо промовила богиня. — Перш ніж вони розграбували моє місто, забрали мою особистість, зробили мене цим.

Вона з огидою поглянула на свій одяг.

— Я мушу повернутись додому.

Аннабет відсахнулась.

— Ти... ти Мінерва?

— Не називай мене так! — Сірі очі богині спалахнули гнівом. — Я носила спис і щит. Тримала перемогу на своїй долоні. Я була чимось більшим, значно більшим, ніж оце.

— Мамо! — голос Аннабет тремтів. — Це я, Аннабет. Твоя донька.

— Моя донька... — повторила Афіна. — Так, мої діти помстяться за мене. Вони мусять знищити римлян. Жахливі, безчесні, жалюгідні наслідувачі. Гера просила тримати два табори окремо. «Ні, — вирішила я, — нехай б’ються. Нехай мої діти знищать узурпаторів».

Серце Аннабет шалено калатало.

— Ти хотіла цього? Але ти ж мудра. Ти розумієшся на війні краще, ніж будь...

— Розумілась! — промовила богиня. — Замінили. Звільнили. Пограбували й вивезли, наче здобич... з милої серцю батьківщини. Я стільки втратила. Я присягнулась, що ніколи не пробачу. Не пробачать і мої діти.

Вона придивилась до Аннабет.

— Ти моя донька?

— Так.

Богиня дістала щось із кишені сорочки — жетон для проїзду в метро — і вклала його в долоню Аннабет.

— Іди за Знаком Афіни, — промовила богиня. — Пометися за мене.

Аннабет подивилась на старовинний жетон нью-йоркського метрополітену. На її очах він перетворився на стародавню срібну драхму, схожу на ті, якими користувались афіняни. З одного боку було зображення сови (священної тварини Афіни) з оливковою гілкою, а з другого — напис грецькою мовою:

«Знак Афіни».

Тоді Аннабет навіть гадки не мала, що це означає. Вона не розуміла, чому матір так поводиться. Мінерва чи ні, вона не повинна бути такою розгубленою.

— Мамо... — дівчина з усіх сил намагалася надати своєму голосу розважливості. — Персі зник. Мені потрібна твоя допомога.

Вона почала пояснювати план Гери щодо об єднання двох таборів задля битви проти Геї та велетнів, на що богиня вдарила ціпком по мармуровій підлозі.

— Ніколи! — промовила Афіна. — Хто допомагає римлянам — повинен згинути. Якщо приєднаєшся до них, то ти мені більше не дитя. Ти вже зрадила мої надії.

— Мамо!

— Мені байдуже до Персі. Якщо він пристав на бік римлян, нехай згине. Убий його. Убий усіх римлян. Знайди Знак, віднайди його джерело. Стань свідком того, як мене зганьбили римляни, і помстися.

— Афіна — не богиня помсти. — Нігті Аннабет уп’ялися в долоні. Срібна монета, здавалось, нагрівалася в її руці. — Персі для мене — все.

— А для мене все — це помста, — гаркнула богиня. — Хто з нас мудріший?

— З тобою щось не так. Що сталося?

— Рим стався! — гірко промовила богиня. — Подивись, що вони зі мною зробили, перетворивши на римлянку. Хочуть, щоб я була їхньою богинею? То нехай відчують усе зло, що самі вчинили. Убий їх, дитя!

— Ні!

— Тоді ти — порожнє місце. — Богиня відвернулась до мапи. Її вираз обличчя пом’якшав, погляд став розгубленим та незосередженим. — Якщо я знайду маршрут... шлях додому, тоді, можливо... Хоча, ні. Помстись за мене, або забирайся! Ти мені не дитина.

В очах Аннабет закололо. У голові зринули тисячі жахливих речей, що їй кортіло сказати, але вона не змогла нічого промовити. Замість цього Аннабет розвернулась і втекла.

Вона пробувала викинути срібну монету, але та просто з являлася знову в кишені, так само як Аназклузмос у Персі. На жаль, у драхми Аннабет не було чарівних здібностей — принаймні нічого корисного. Через неї Аннабет тільки почали снитися кошмари. Вона намагалася, проте позбутися монети не вдавалося.

Тепер, сидячи у своїй каюті на «Арго II», Аннабет відчувала, як монета в її кишені нагрівається. Дівчина сердито поглянула на модель Парфенона на екрані комп’ютера й подумала про суперечку з Афіною. Фрази, почуті за останні кілька днів, завирували в голові: «Талановита подруга, готова приймати гостей». «Ніхто не поверне цю статую». «Мудрості доньку самотній шлях чекає».

Вона нарешті зрозуміла значення всіх цих слів. Воно лякало її до смерті. «Будь ласка, нехай я помиляюсь!» — заблагала богів Аннабет.

Стук у двері змусив її підскочити.

Вона сподівалась, що це Персі, але натомість з-за дверей визирнула голова Френка Чжана.

— Е-е, перепрошую, — промовив він. — Можна мені...

Його поява так перелякала дівчину, що минуло кілька секунд, перш ніж вона зрозуміла, що він хоче зайти.

— Авжеж, — промовила вона. — Так.

Френк зайшов усередину й подивився навколо. Хоч дивитись тут було мало на що. На письмовому столі лежали щоденник з ручкою. Поряд із ними стояли стоси книжок та світлина з татом: здійнявши великий палець угору, він усміхався в кабіні свого «Сопвіч-кемела»[6]. Аннабет подобалась ця світлина. Вона нагадувала їй про те, як тато обстріляв з кулемета цілу армію чудовиськ, тільки щоб захистити її. Це найкращий подарунок, на який може сподіватися дівчинка. Тієї миті тато став для неї ближчим, ніж будь-коли.

На стіні на гачку висіла бейсболка «Нью-Йорк Янкіз» — найцінніший подарунок від мами. Колись її власник міг стати невидимим, але після суперечки з Афіною бейсболка втратила чари. Аннабет не знала навіщо, але вперто вирішила взяти її із собою в похід.

Дівчина щоранку надягала її, сподіваючись, що та знову запрацює. Поки що бейсболка тільки була згадкою про, гнів матері.

Більше нічого в каюті не було. Аннабет стежила за тим, щоб тут було прибрано і просто — це допомагало думати. В Аннабет, так само як і в більшості напівбогів, було СПАУ, хоч Персі й відмовлявся в це вірити через те, що в неї завжди були відмінні оцінки. Коли В 11 особистий простір потрапляло забагато речей, їй ніколи не вдавалося зосередитись.

— Френку, — наважилась Аннабет. — Чим можу допомогти?

З-поміж усіх підлітків на кораблі, Френка вона очікувала побачити у своїй каюті найменше. Коли хлопчина зашарівся та дістав з кишені китайські наручники, її розгубленість тільки зросла.

— Не люблю, коли я чогось не розумію, — пробурмотів він. — Можеш показати мені трюк? Когось іншого просити мені було незручно.

Аннабет не одразу змогла зрозуміти почуте. Стривайте... Френк у неї просить допомоги? І тоді усвідомила: ну звісно, Френкові було ніяково, бо Лео досить жорстко його висміяв. Нікому не подобається бути посміховиськом. За виразом обличчя Френка можна було зрозуміти, що він сповнений рішучості не допустити повторення цього і хоче знати, як розв’язати головоломку, без перетворення на ігуану.

Дивно, але Аннабет почувалася вшанованою. Френк довірився їй, бо вважав єдиною, хто не буде з нього насміхатися. Тим паче, вона мала слабкість до тих, хто шукав знань, — навіть з приводу чогось такого простого, як китайські наручники.

Вона поплескала по матрацу поряд із собою.

— Авжеж. Сідай.

Френк присів на краєчок матраца, наче збирався швидко втекти будь-якої миті. Аннабет узяла наручники й піднесла до комп’ютера.

Вона натиснула на кнопку й увімкнула інфрачервоний сканер. За кілька секунд на екрані з’явилась тривимірну модель китайських наручників. Аннабет повернула ноутбук таким чином, щоб Френкові було видно.

— Як ти це зробила? — вражено промовив він.

— Революційні давньогрецькі технології, — відповіла вона. — Гаразд, дивись. Будова цієї штуки — циліндричний двохосьовий джгут, тому в неї чудова еластичність. — Вона зробила так, що модель стиснулась і розтягнулась наче акордеон. — Якщо встромити пальці всередину, будова розтягується. Але коли намагаєшся позбавитися наручників, окружність стискається і плетіння стягується. Тому силою ти нізащо не звільнишся.

Френк ошелешено витріщився на неї.

— Як тоді звільнитися?

— Ну... — Вона показала йому свої розрахунки щодо того, яким чином наручники здатні не розриватися від неймовірного напруження і як це залежить від матеріалу джгута. — Досить вражаюче як для плетеної будови, еге ж? У медицині нею користуються для витягування хребта, а в електротехніці...

— Е-е, але звільнитися як?

Аннабет розсміялась.

— Не варто застосовувати силу проти наручників. Слід тиснути пальцями всередину, а не тягнути їх назовні. Це послабить джгут.

— О, — Френк спробував — і це спрацювало. Дякую. Але... хіба не можна було показати це просто на наручниках без тривимірної програми та розрахунків?

Аннабет розгубилась. Іноді мудрість надходить з дивних місць, навіть з велетенської золотої рибки підліткового віку.

— Мабуть, ти маєш рацію. Це було глупо. Я теж дечого навчилась.

Френк знову спробував наручники.

— Як легко, коли знаєш розв’язання.

— Більшість пасток легкі, — промовила Аннабет. — Просто слід добряче помізкувати над ними і сподіватися, що цього не робитиме твоя жертва.

Френк кивнув. Йому, здавалося, не хотілося йти.

— Знаєш, — промовила Аннабет. — Лео не хотів тебе образити. Він просто не стежить за своїми словами. Коли хтось змушує його нервувати, він використовує гумор задля захисту.

Френк нахмурився.

— Чого б я змушував його нервувати?

— Ти вдвічі більший за нього. Можеш перетворюватися на дракона.

«І ти подобаєшся Хейзел», — подумала Аннабет, але промовчала.

Френк не здавався переконаним.

— Лео вміє викликати вогонь. — Він покрутив наручники. — Аннабет... ти коли-небудь змогла б допомогти мені з іншою проблемою, не такою простою? У мене є... ти б, напевно, назвала це «ахіллесовою п’ятою».

Аннабет ніби знову ковтнула римського гарячого шоколаду — вона нечасто почувалась із кимось так затишно. Френк буквально був великим плюшевим ведмедиком. Вона розуміла, чому він подобається Хейзел.

— Залюбки, — відповіла вона. — Хтось ще знає про цю ахіллесову п’яту?

— Персі й Хейзел. І все. Персі... він дуже гарний хлопчина. Я пішов би за ним навіть у пекло. Гадаю, ти й сама це знаєш.

Аннабет поплескала його по плечу.

— Персі вміє знаходити гарних друзів. Таких як ти. Але, Френку, ти можеш довіряти всім на цьому кораблі. Навіть Лео. Ми всі — команда. Ми повинні довіряти одне одному.

— М... мабуть.

— Яке слабке місце тебе бентежить?

Пролунав дзвоник на вечерю. Френк підскочив.

— Може... може, потім, — промовив він. — Про це важко говорити. Але дякую, Аннабет. — Він здійняв наручники. — Усе легше, ніж здається.

XVIII Аннабет

Тієї ночі Аннабет не наснилося жодного кошмару, що стривожило її ще більше. Вона прокинулась із передчуттям, ніби це тільки тиша перед бурею.

Лео посадив корабель у чарльстонській гавані, просто перед дамбою. На узбережжі знаходився історичний район з високими маєтками, пальмами та кованими залізними огорожами, зі старовинними гарматами, націленими на воду.

Коли Аннабет піднялась на палубу, Джейсон, Френк та Лео вже пішли до музею. За словами тренера Хеджа, вони пообіцяли повернутися на заході сонця. Пайпер і Хейзел були готові вирушати, але Аннабет вирішила спочатку поговорити з Персі, який, спершись на поручні правого борту, вдивлявся у гавань.

Аннабет узяла його за руку.

— Що робитимеш, коли ми підемо?

— Стрибну в океан, — промовив він таким тоном, як інший, звичайний, підліток міг би сказати: «Піду знайду, чим перекусити». — Спробую поговорити з місцевими нереїдами. Може, порадять, як звільнити тих бідолах в Атланті. До того ж, як на мене, море піде мені на користь. Після перебування в тому акваріумі я почуваюсь брудним.

Його волосся, як завжди, було темним і скуйовдженим, але Аннабет пригадала сиве пасмо, що колись він мав. Одного разу, коли їм виповнилося по чотирнадцять, вони по черзі (проти власної волі!) тримали вагу неба. Від перенавантаження кожен з них частково посивів. За останній рік, поки Персі був бозна-де, сірі пасма нарешті зникли в них обох, але через це Аннабет було сумно і трішки тривожно. Їй здавалося, що вони з Персі втратили символічні узи.

Аннабет поцілувала його.

— Щасти, Риб’ячі Мізки! Ти тільки повернись до мене, гаразд?

— Повернусь, — пообіцяв він. — І ти теж повертайся.

Аннабет намагалася придушити хвилю тривоги, що зростала.

Вона повернулась до Пайпер і Хейзел.

— Гаразд, панночки! Ходімо шукати привида Беттері.

Згодом Аннабет пошкодувала, що не стрибнула в гавань разом із Персі. Вона навіть у набитий привидами музей пішла б із більшою охотою.

Вона не заперечувала проти товариства Хейзел і Пайпер. Спочатку вони досить непогано проводили час за прогулянкою парком Беттері. Згідно з дорожніми знаками прибережна ділянка носила назву «Сади Білого Шпиля». Океанський бриз розганяв задушливу спеку літнього полудня. У тіні пальм панувала приємна прохолода. Уздовж дороги тягнулися ,старовинні гармати часів громадянської війни і статуї історичних осіб, погляд на які змушував Аннабет здригатись. Вона пригадала статуї в Нью-Йорку, які під час війни з титанами ожили за наказом Дедала. Цікаво, скільки інших статуй у країні насправді — автоматони і лише чекають, доки їх активують?

Чарльстонська гавань блищала на сонці. На півночі й півдні смужки землі, наче руки, обіймали бухту, а всередині неї, приблизно за дві милі від берега, розташовувався острів із кам’яним фортом. Здається, це укріплення мало велике значення під час громадянської війни, але Аннабет не згадувала подробиці.

Більшість часу вона насолоджувалась морським повітрям та розмірковувала про Персі. Раптом їй коли-небудь доведеться з ним розлучитися? Вона ніколи більше не зможе дивитися на море, не згадуючи свого розбитого серця. Коли дівчата повернули від дамби й попрямували в глиб садів, Аннабет відчула полегшення.

У парку було малолюдно. Більшість місцевих жителів, швидше за все, поїхала у відпустку або відпочивала вдома. Дівчата неквапливо пішли вздовж вулиці Сауз-Беттері, оточеної чотириповерховими колоніальними маєтками з цегляними стінами, оповитими плющем. Фасади прикрашали височенні білі колони, як у римських храмах. Квітники пишніли трояндовими кущами, жимолостю та квітучими бугенвіліями. Складалося таке враження, наче Деметра років десять тому наказала всім рослинам місцевості пишно рости, а потім забула повернутися й перевірити їхній стан.

— Чимось нагадує Новий Рим, — промовила Хейзел — Усі ці великі маєтки й сади. Колони й арки.

Аннабет кивнула. Вона колись читала, що до громадянської війни американський південь часто порівнював себе з Римом. У давні часи вся їхня культура спиралась на вражаючу архітектуру, честь та лицарський кодекс. Але водночас — на щось таке жахливе, як рабство. «У Римі були раби, — заперечували деякі південці, — то чому б і нам їх не мати?»

Аннабет здригнулась. Вона захоплювалася місцевою архітектурою: будинки й сади такі гарні,, такі римські. Але чому прекрасні речі мають потворну історію? Чи все навпаки? Можливо, саме потворна історія викликала потребу створювати прекрасні речі, щоб приховати свої вади.

Вона похитала головою. Персі б зненавидів її за таке філософствування. Коли вона намагалась говорити з ним таким чином, його погляд ставав порожнім.

Інші дівчата майже не розмовляли.

Пайпер повсякчас озиралася, наче чекала на засідку. Вона запевнила, що бачила цей парк у клинку свого кинджала, але подробиць розповідати не стала. Аннабет здогадувалась, що подруга боїться це робити. Останнього разу, коли Пайпер спробувала розтлумачити зміст видіння в кинджалі, Персі та Джейсон ледве не повбивали один одного в Канзасі.

Хейзел теж здавалась зайнятою своїми думками. Можливо, стежила за їхнім оточенням, можливо, хвилювалась через свого брата. Менше ніж за два дні Ніко помре, якщо вони не знайдуть і не врятують його.

Аннабет теж відчувала на собі вагу обмеженого часу. Вона завжди мала змішані почуття щодо Ніко ді Анжело. Дівчина підозрювала, що він закоханий у неї ще відтоді, коли вони врятували його та його старшу сестру Б’янку з військової академії в Мейні; але сама Аннабет ніколи не мала до Ніко романтичних почуттів. Він був значно молодшим і занадто похмурим. У ньому відчувалась темрява, від якої їй ставало незручно.

Проте Аннабет почувалася відповідальною за нього. Коли вони зустрілись уперше, жодний з них не знав про його єдинокровну сестру Хейзел. Тоді Б’янка була єдиною живою ріднею Ніко. Тож, коли вона загинула, Ніко залишився безпритульним сиротою, приреченим на самотнє поневіряння світом. Аннабет це було знайомо.

Вона так поринула в думки, що могла б проблукати парком дуже довго, але раптом Пайпер схопила її за руку.

— Там, — подруга вказала в бік гавані.

За сто ярдів над водою мерехтіла біла постать. Спочатку Аннабет подумала, що це буй або маленький човник, на якому відблискує сонячне проміння, але об’єкт безперечно випромінював світло і рухався більш плавно, ніж човен, прямуючи просто їм назустріч. Коли постать наблизилась, стало очевидно, що це жінка.

— Привид, — промовила Аннабет..

— Це не привид, — заперечила Хейзел. — Жодний привид не світиться так яскраво.

Аннабет вирішила довіритись її слову. Вона не здатна була уявити себе на місці Хейзел: померти в такому ранньому віці й повернутися з Підземного царства, будучи обізнаною більше про померлих, аніж про живих.

Пайпер, наче в трансі, покрокувала вздовж дороги до краю дамби й ледве не потрапила під кінний екіпаж.

— Пайпер! — гукнула Аннабет.

— Нам краще піти за нею, — промовила Хейзел.

Коли Аннабет та Хейзел наздогнали Пайпер, примара була всього лише за кілька ярдів від них.

Пайпер люто дивилась на привида, наче побачене її обурювало.

— Це вона, — буркнула дівчина.

Аннабет примружила очі, щоб подивитися на привида, але той сяяв занадто яскраво, аби можна було розгледіти бодай-щось. А потім примара перелетіла через дамбу й зупинилася перед ними. Сяйво згаснуло.

Аннабет охнула. Жінка була дуже вродливою і здавалась напрочуд знайомою. Її обличчя було важко описати. Риси наче змінювались і належали то одній популярній акторці, то іншій. Очі грайливо змінювали кольори — то зелені, то блакитні, то бурштинові. Волосся було то довгим, прямим і світлим, то перетворювалось на темно-каштанові кучері.

Аннабет миттю відчула заздрість. Вона завжди мріяла про темне волосся. Білявкою її ніхто не сприймав усерйоз, їй доводилося працювати вдвічі більше, аніж будь-кому іншому, щоб довести, що вона — гідний стратег, архітектор, старший вожатий — будь-хто, чия робота пов’язана з використанням мізків.

Жінка виглядала як аристократка часів громадянської війни — точнісінько так, як описував Джейсон. У її сукні був відкритий ліф із рожевого шовку та три нижні спідниці з білим зубчатим мереживом. Руки вкривали високі білі шовкові рукавички. Біля грудей жінка тримала біло-рожеве віяло, оздоблене пір’ям.

Усе в ній наче навмисно було таким, щоб Аннабет почувалась неповноцінною: невимушена грація, з якою вона носила сукню; бездоганний, та водночас ледве помітний, макіяж і той жіночий шарм, який вона випромінювала, здатний підкорити будь-якого чоловіка.

Аннабет усвідомила, що її заздрість позбавлена здорового глузду. Жінка змушувала її так почуватись. Вона вже відчувала щось подібне раніше. І хоча обличчя жінки змінювалось щосекунди, стаючи дедалі вродливішим, Аннабет упізнала її.

— Афродіта, — промовила вона.

— Венера? — вражено запитала Хейзел.

— Мама, — байдуже промовила Пайпер.

— Дівчата! — Богиня простягнула руки, так наче хотіла їх усіх обійняти.

Напівбогині не відповіли взаємністю. Хейзел позадкувала під палиму.

— Я так рада, що ви тут, — промовила Афродіта. — Війна наближається. Кровопролиття неминуче. Тож залишається тільки одне.

— Е-е... і що це? — наважилась Аннабет.

— Пропоную чаювати й базікати. Ходімо зі мною!

Афродіта розумілась на чаюванні.

Вона повела їх до альтанки посеред саду — витонченого павільйону з білими колонами, — де на них чекав столик зі столовим сріблом, порцеляновими чашками і, звісно, паруючим чайничком. У повітрі відчувався аромат, що, подібно зовнішності Афродіти, легко змінювався з одного на інший — то кориця, то жасмин, то м’ята. А ще там були розставлені тарілки з булочками, печивом, кексами, свіжим маслом і варенням. Від усієї цієї смакоти можна було неабияк погладшати, якщо, звісно, ти не безсмертна богиня кохання.

Афродіта сіла — або, скоріш, граційно опустилась — на плетене крісло з високою круглою спинкою. Вона розлила чай та подала солодощі, не залишивши жодної плямочки на одязі. Її постава була бездоганною, а усмішка — сліпучою.

Що довше вони сиділи, то більше Аннабет її ненавиділа.

— Ох, мої солоденькі дівчатка, — промовила богиня. — Я обожнюю Чарльстон! Які весілля влаштовували в цій альтанці — спогади про них викликають сльози в мене на очах! А вишукані бали часів Старого Півдня! Які вони були чарівні! У садах багатьох місцевих маєтків досі є мої статуї, хоча тут мене кличуть Венерою.

— Хто ти? — поцікавилася Аннабет. — Венера чи Афродіта?

Богиня зробила маленький ковток чаю. Її очі пустотливо блиснули.

— Аннабет Чейз, ти виросла в дуже привабливу панночку. Хоча тобі не завадить щось зробити із цим волоссям. А Хейзел Левек, твій одяг...

— Мій одяг? — Хейзел поглянула на свої подряпані джинси, але не соромливо, а спантеличено, наче не уявляла, що з ними може бути не так.

— Мамо! — випалила Пайпер. — Ти мене соромиш.

— Чому? — запитала богиня. — Якщо ти не цінуєш мої модні вказівки, Пайпер, то це ще не означає, що й інші такої самої думки. Я могла б швиденько перевдягти Аннабет і Хейзел, можливо, подарувати їм такі самі шовкові бальні сукні, як у мене...

— Мамо!

— Гаразд, — зітхнула Афродіта. — Щодо твого запитання, Аннабет, я одночасно і Афродіта, і Венера. На відміну від решти моїх олімпійських родичів, на мене час майже не вплинув. Моїй вроді час не підвладний! — Богиня сором’язливо провела пальцями вздовж обличчя. — Кохання — це кохання — неважливо римлянин ти чи грек. Громадянська війна не вплине на мене так сильно, як на решту.

«Надзвичайно», — подумала Аннабет. Її власна матір, найбільш розсудлива з-поміж Олімпійців, перетворилась на буйну, озлоблену навіжену, яка блукає станцією метро. А з усіх богів, що здатні їм допомогти, єдиними, кого обійшла греко-римська шизофренія, були Афродіта, Немезида та Діоніс. Кохання, помста та вино. Дуже корисно.

Хейзел надкусила цукрове печиво.

— Війна ще не почалась, пані, — сказала вона.

— Ох, люба Хейзел! — Афродіта склала своє віяло. — Такий оптимізм, попри всі ті труднощі, що чекають на тебе попереду! Авжеж, війна наближається. Кохання та війна завжди йдуть пліч-о-пліч. Це вершини людських почуттів! Лихо та добро, краса та потворство.

Вона посміхнулась до Аннабет так, наче знала про її нещодавні думки щодо Старого Півдня.

Хейзел поклала цукрове печиво. На її підборідді залишилось кілька крихт. Аннабет сподобалося, що дівчина або цього не помічає, або їй на це байдуже.

— Що означає «труднощі»? — поцікавилася Хейзел.

Богиня розсміялась так, наче Хейзел була милим цуценям.

— Ну, Аннабет може тобі пояснити. Я колись пообіцяла, що зроблю її романтичне життя захопливим. І хіба не зробила?

Аннабет ледве не відірвала ручку чашки. Її серце роками розривалось на шматки. Спочатку був Лука Кастелан, її перша закоханість, який ставився до неї, як до молодшої сестри, а потім став лихим і раптом вирішив, що вона йому подобається... за мить до своєї смерті.. Після цього був Персі, який водночас і дратував, і приваблював, але, здавалось, упадав за іншою дівчиною на ім’я Рейчел, а потім він декілька разів ледве не помер. Урешті-решт вони почали зустрічатись, але Персі майже одразу зник на шість місяців і втратив усі свої спогади.

— «Захопливе», — промовила Аннабет, — це ще м’яко сказано.

— Ну, не всі твої біди — моя заслуга, — промовила богиня. — Але я справді обожнюю несподівані повороти в історіях кохання. Ох, усі ви такі чудові історії... тобто, дівчата. Я вами пишаюсь!

— Мамо! — промовила Пайпер. — Чому ти тут?

— Гм-м? О, тобто крім чаювання? Я часто приходжу сюди. Обожнюю місцеві пейзажі, їжу, атмосферу — у повітрі всюди відчутно запах романів та розбитих сердець. Хіба не відчуваєте? Цілі століття романів.

Вона вказала на сусідній маєток.

— Бачите веранду на даху? У ніч, коли розпочалась Американська громадянська війна, там у нас відбувалася вечірка. Артилерійській обстріл форту Самтер...

— От воно, — пригадала Аннабет. — Острів у гавані. Там відбувся перший бій громадянської війни. Конфедерати обстріляли загони Союзу й захопили форт.

— Ох, оце вечірка була! — промовила Афродіта. — Струнний квартет і всі чоловіки в новеньких офіцерських мундирах. А жіночі сукні... таке варто побачити! Я танцювала з Аресом... чи він був Марсом? Боюсь, голова у мене тоді була трохи запаморочена. І прекрасні спалахи світла в бухті, і рев гармат, що давав чоловікам привід обійняти їхніх наляканих коханих!

Чай Аннабет охолонув. Вона нічого не їла, але її почало нудити.

— Ти говориш про початок найкровопролитнішої війни в історії штатів. Загинуло понад шістсот тисяч людей — більше американців, ніж в обох Світових війнах заразом.

— А напої! — продовжила Афродіта. — Ох, вони були божественними. Сам генерал Борегар вийшов у світ. Він був таким негідником. Тоді він був зі своєю другою дружиною! Але бачили б ви, як він дивився на Лізбет Купер...

— Мамо! — Пайпер жбурнула свою булочку голубам.

— Так, перепрошую, — промовила богиня. — Одне слово, я тут, щоб вам допомогти, дівчата! Сумніваюсь, що ви часто бачитимете Геру. Через ту її маленьку авантюру їй не дуже раді в тронній залі. А інші боги дещо нездорові, як ви вже зрозуміли: розірвані між грецькою та римською сутностями. Дехто менше, дехто більше. — Афродіта зосередила погляд на Аннабет. — Припускаю, ти вже розповіла друзям, як посварилась зі своєю матір’ю?

Щоки Аннабет спалахнули. Хейзел і Пайпер питально поглянули на неї.

— Посварилась? — запитала Хейзел.

Легка суперечка, — відповіла Аннабет. — Пусте.

— Пусте! — промовила богиня. — Ну, не знаю щодо цього. Афіна була найбільш грецькою з-поміж усіх богинь. Зрештою — покровителька Афін. Коли владу захопили римляни, то перекроїли Афіну, і тільки потім змогли прийняти. Вона стала Мінервою, богинею ремесла та мудрості. Але боги війни у них були інші, більш римські... як, наприклад, Беллона...

— Мама Рейни, — пробурчала Пайпер.

— Саме так, — погодилась богиня. — Я колись говорила з Рейною у парку. І авжеж, у римлян був Марс. А потім ще з’явився і Мітрас — навіть не римський чи грецький бог, але легіонери просто шаленіли від його культу. Я особисто завжди вважала його грубим і жахливим nouveau dieu[7]. Одне слово, римляни досить сильно обібрали бідолашну Афіну. Вони забрали майже всю її військову значущість. Греки, як і Афіна, так і не пробачили римлянам такої образи.

У вухах Аннабет загуло.

— Знак Афіни, — промовила вона. — Він веде до статуї, так? Веде до... якоїсь статуї.

Афродіта усміхнулась.

— Ти розумна, як і твоя матір. Але май на увазі: твої брати і сестри, діти Афіни, шукали її століттями. Жодному не вдалося повернути статую. Тим часом вони тільки продовжували підтримувати ворожнечу між греками та римлянами. Кожну громадянську війну... стільки кровопролиття і розбитих сердець... усе розпочинали діти Афіни.

— Це... — Аннабет хотіла сказати «неможливо», але пригадала гіркі слова Афіни на Центральному вокзалі та полум'я ненависті в її очах.

— Романтично? — запитала Афродіта. — Так, мабуть, так.

— Але... — Аннабет намагалася позбутися замішання у голові. — Знак Афіни, як він діє? Це низка зачіпок чи шлях, прокладений Афіною?

— Гм, — вигляд Афродіти давав зрозуміти, що їй нудно, але вона занадто ввічлива, аби сказати про це. — Гадки не маю. Сумніваюся, що Афіна створила Знак свідомо. Якби вона знала, де її статуя, то просто сказала б тобі, де її шукати. Ні... гадаю, Знак — це, швидше, духовний слід із хлібних крихт. Зв’язок між статуєю та дітьми богині. Бач, статуя хоче, щоб її знайшли, але звільнити її здатен тільки найбільш гідний нащадок.

— І за чотири тисячі років, — промовила Аннабет, — нікому це не вдалось.

— Стривайте, — промовила Пайпер. — Про яку статую ми говоримо?

Богиня розсміялась.

— О, певна, що Аннабет зможе тобі все пояснити. Хай там як, потрібна вам зачіпка неподалік. Маю на увазі мапу, залишену дітьми Афіни 1861-го, — сувенір, який допоможе тобі розпочати шлях, щойно дістанешся Рима. Але ти правильно сказала, Аннабет Чейз, нікому ще не вдавалось пройти за Знаком Афіни до кінця. Там ти зустрінеш свій найбільший страх — страх кожної дитини Афіни. І навіть якщо вцілієш, як ти скористаєшся винагородою? Використаєш її задля війни чи миру?

Аннабет подумки раділа, що стіл вкриває скатертина, тому що у неї тремтіли ноги.

— Ця мапа... — промовила Аннабет, — де вона?

— Народе! — Хейзел вказала на небо.

Над пальмами кружляли два величезні орли, а ще вище стрімко знижувалась летюча колісниця з пегасами. Вочевидь, диверсія Лео та Буфорда «Столовий кінець» не подіяла... або її швидко викрили.

Афродіта намастила маслом кекс, наче їй зовсім не потрібно було поспішати.

— Ох, мапа у форті Самтер, звісно! — Вона вказала ножем на острів у затоці. — Здається, римляни хочуть відрізати вас від своїх. На вашому місці я поквапилась би на корабель. Не бажаєте тістечок у дорогу?

XIX Аннабет

Вони не дісталися корабля.

На півшляху до пристані перед ними знизились три велетенські орли. Кожний з них опустив на землю римського солдата в пурпуровій футболці та джинсах, з блискучими золотими обладунками, мечем та щитом. Орли полетіли геть. Римлянин посередині, який був худіший за інших, підняв забрало свого шолома.

— Здавайтесь Риму! — заверещав Октавіан.

Хейзел оголила свій кавалерійський меч і буркнула: — Дідька лисого, Октавіане!

Аннабет лайнулась собі під ніс. Сам собою цей худорлявий авгур її не турбував, але решта хлопців здавалися загартованими воїнами — занадто великі й сильні, щоб з ними битися. Тим паче, що вона і Пайпер були озброєні лише кинджалами.

Пайпер здійняла руки, закликаючи до спокійної розмови.

— Октавіане, у таборі проти нас улаштували змову. Ми можемо все пояснити.

— Нічого не чую! — заволав Октавіан. — Віск у вухах — стандартна процедура перед битвою з лихими сиренами. Опустіть зброю й повільно оберніться, щоб я зв’язав вам руки.

— Дайте мені його проткнути, — пробурмотіла Хейзел. — Благаю.

Корабель був лише за п’ятдесят футів, але Аннабет не бачила на палубі жодних ознак тренера Хеджа. Вочевидь, сатир перебував у трюмі, переглядав свої дурнуваті програми з бойових мистецтв. Джейсон зі своєю групою мали повернутись тільки надвечір, а Персі був під водою і навіть не здогадувався про напад. Якби ж то вона могла потрапити на борт і скористатися балістою. Але як пройти повз цих трьох римлян?

Час спливав. Орли кружляли над головами й кричали, наче сповіщаючи своїх про знахідку: «Гей, тут смачні грецькі напівбоги!» Летючої колісниці Аннабет більше не бачила, але підозрювала, що та десь поблизу. Вона мусить щось придумати, перш ніж з’являться ще римляни.

Їй потрібна допомога... якийсь сигнал тренерові Хеджу або краще навіть — Персі.

— Ну? — наполегливо промовив Октавіан. Двоє його друзів оголили мечі.

Дуже повільно, тільки двома пальцям Аннабет витягнула кинджал. Замість того щоб опустити його, вона жбурнула свою зброю якомога далі у воду.

Октавіан заверещав:

— Нащо це було? Я не наказував кидати його! Він міг стати речовим доказом. Або трофеєм!

Аннабет посміхнулася, як дурнувата білявка, мовляв: «Ох, ото я дурепа». Жодний, хто знав її, нізащо б у це не повірив. Але на Октавіана ця хитрість начебто подіяла. Він роздратовано фиркнув.

— А ви дві... — Він вказав мечем на Хейзел і Пайпер. — Опустіть зброю на причал. Без витівок...

Уся чарльстонська гавань навколо римлян здійнялася, наче фонтан у Лас-Вегасі під час вистави. Потім велетенська хвиля обрушилася на хлопців, захопивши із собою в затоку. Захлинаючись, римляни відчайдушно намагалися втриматися у своїх обладунках на плаву. Персі стояв на причалі, тримаючи в руці кинджал Аннабет.

— Ти впустила, — промовив він з таким виразом обличчя, наче не трапилося нічого особливого.

Аннабет стиснула його в обіймах.

— Я кохаю тебе!

— Народе, — втрутилась Хейзел, ледь помітно усміхаючись. — Треба поспішати.

Знизу у воді волав Октавіан:

— Заберіть мене звідси! Я вб’ю вас!

— Спокусливо, — відповів Персі.

— Що? — крикнув Октавіан. Він учепився в одного зі своїх охоронців, який ледве тримав їх обох на плаву.

— Нічого! — крикнув у відповідь Персі. — Ходімо, народе!

Хейзел нахмурилась.

— Ми ж не залишимо їх тонути?

— Вони не потонуть, — пообіцяв Персі. — Я змусив воду кружляти навколо їхніх ніг. Щойно ми відійдемо на достатню відстань, я викину їх на берег.

Пайпер усміхнулась.

— Круто.

Вони піднялись на «Арго II». Аннабет кинулася до штурвала.

— Пайпер, біжи вниз! Скористайся раковиною в камбузі, щоб надіслати через Іриду повідомлення. Попроси Джейсона повертатись!

Пайпер кивнула й помчала геть.

— Хейзел, знайди тренера і скажи, щоб тягнув на палубу свої волохаті задні ноги!

— Добре!

— А Персі... нам із тобою час доправити цей корабель у форт Самтер.

Персі кивнув і побіг до щогли. Аннабет узялась за штурвал. Її руки несамовито зарухались над панеллю керування. «Будь ласка, пам’ятайте, як усім цим керувати», — заблагала вона.

Аннабет уже бачила, як Персі керував величезними кораблями однією тільки силою думки. Він не розчарував її й цього разу: канати самі собою злетіли в повітря, від’єднались від причалу та підняли якір; вітрила розкрились і спіймали вітер. Аннабет тим часом завела двигун. Зі звуком, що нагадував кулеметний шквал, витягнулися весла. «Арго II» відчалив від пристані та рушив у напрямку віддаленого острова.

Троє орлів досі кружляли вгорі, але не намагалися сісти на корабель, напевно тому, що Фестус щоразу видмухував вогонь, коли вони наближались. Щонайменше дюжина орлів летіла клином у напрямку форту Самтер. Кожний птах ніс римського напівбога... забагато ворогів.

Тренер Хедж, гримаючи копитами, піднявся сходами. Хейзел йшла просто за ним.

— Де вони? — випалив він. — Кого мені вбити?

— Жодних убивств! — наказала Аннабет. — Тільки захищайте корабель!

— Але вони мені перервали перегляд стрічки з Чаком Норісом!

З трюму показалась Пайпер.

— Я надіслала повідомлення Джейсону. Вийшло не дуже чітко, але він уже повертається назад. Має бути... о! Дивіться!

Високо над містом у їхньому напрямку летів велетенський білоголовий орел, несхожий на золотавих римських птахів.

— Френк! — промовила Хейзел.

Лео тримався за ноги орла. Навіть тут, на кораблі, Аннабет чула, як він кричить і лається.

За ними, керуючи вітром, летів Джейсон.

— Ніколи не бачив, як Джейсон літає, — пробуркотів Персі. — Схожий на білявого Супермена.

— Не час для жартів! — дорекла йому Пайпер. — У них неприємності!

Вона мала рацію. Римська колісниця з’явилася з-за хмар і мчала просто на хлопців. Джейсон і Френк різко змінили напрямок і змогли уникнути зіткнення з копитами пегасів. Воїни на колісницях вистрілили з луків. Стріли зі свистом пронеслися під ногами Лео, від чого той заволав і залаявся ще запекліше. Джейсон і Френк були змушені пролетіти над «Арго II» і повернути до форту Самтер.

— Я їх дістану! — загорланив тренер Хедж.

Він розвернув ліву балісту. Перш ніж Аннабет устигнула крикнути: «Не накойте дурниць!» — Хедж вистрелив. Палаючий гарпун понісся в напрямку колісниці.

Снаряд вибухнув над головами пегасів. Летючі коні запанікували. На жаль, полум’я також зачепило крило Френка, через що той спіраллю полетів додолу і впустив Лео. Колісниця рвонула в напрямку форту Самтер і врізалася в Джейсона.

Аннабет із жахом спостерігала, як Джейсон, вочевидь, ледве притомний від болю, пірнув слідом за Лео, упіймав його, але більше не зміг відновити висоту. Джесонові вдалося тільки сповільнити їхнє падіння. Вони зникли за стінами форту. Френк рухнув за ними. А потім, десь посеред укріплення, із заглушливим тріском впала колісниця. У повітря здійнялося тільки відламане колесо.

— Тренере! — залементувала Пайпер.

— Що? — невдоволено запитав Хедж. — Це був тільки попереджувальний постріл!

Аннабет перевела двигуни на повну потужність. Корабель затремтів, набираючи швидкість. До причалів острова залишалося лише кілька сотень ярдів, але вгорі з явилась ще дюжина орлів, кожний з римським напівбогом у кігтях.

На кожного члена команди «Арго ІІ» тепер було щонайменше троє римлян.

— Персі, — промовила Аннабет, — посадка буде жорсткою. Мені потрібно, щоб ти оволодів водою і запобіг нашому падінню. Коли опинимося на місці, тобі доведеться затримати нападників. Решта, допомагайте йому захищати корабель.

— Але... Джейсон! — випалила Пайпер.

— Френк і Лео! — додала Хейзел.

— Я знайду їх, — пообіцяла Аннабет. — Я мушу з’ясувати, де знаходиться мапа. І я певна, що, крім мене, ніхто інший цього зробити не зможе.

— У форті багато римлян, — стурбовано промовив Персі. — Тобі доведеться пробитися боєм, відшукати хлопців (якщо припустити, що з ними все гаразд!), знайти мапу і повернути всіх назад живими. І все це самотужки?

— Звичайний день. — Аннабет поцілувала його. — Не дай їм можливості захопити корабель!

XX Аннабет

Нова громадянська війна розпочалася.

Лео якимсь чином витримав падіння без ушкоджень. Аннабет побачила, як він, ховаючись за колонами, бігає від одного портика до іншого та обстрілює вогнем велетенських орлів, які нападали згори. Римляни безуспішно переслідували його, спотикаючись об купи гарматних ядер та ухиляючись від туристів, які бігали навколо та верещали.

Екскурсоводи не припиняли кричати: «Це просто історична реконструкція!» Хоча вони, здавалось, самі не дуже були в цьому впевнені. Вочевидь, ще більше змінити те, що відбувалося, Туману було не під силу.

Посеред внутрішнього двору буйствував біля флагштоків дорослий слон — Френк? — розганяючи римських воїнів. Джейсон стояв приблизно за п’ятдесят ярдів від нього й бився на мечах з кремезним центуріоном, губи якого вкривали вишнево-червоні плями, схожі на кров.

Прихильник вампірів, чи, може, жертва надмірного споживання «Кул-Ейда»?

Аннабет чула, як Джейсон крикнув:

— Вибач за це, Дакото!

Він перестрибнув через голову центуріона, наче акробат, і ляснув по потилиці римлянина руків’ям свого гладіуса. Дакота звалився на землю.

— Джейсоне! — покликала Аннабет.

Він огледів поле битви, а потім побачив її.

Вона вказала на «Арго II».

— Допоможи іншим піднятися на борт! Відступаємо!

— А ти?

— Не чекайте на мене!

Аннабет кинулася геть, перш ніж він устиг щось заперечити.

Протиснутися крізь натовп туристів виявилося досить важким випробуванням. Чому так багато людей хочуть побачити форт Самтер спекотної літньої днини? Але Аннабет швидко усвідомила, що натовп урятував їм життя. Без цього хаосу, спричиненого ошелешеними смертними, римляни вже давно б оточили їхню маленьку команду.

Аннабет продерлась у кімнатку, що, здавалося, була частиною гарнізону, і намагалася перевести подих. Вона уявила себе солдатом Союзу на цьому острові 1861 року. В оточенні ворогів. Майже без їжі та будь-яких інших припасів, не сподіваючись на підкріплення.

Деякі із захисників були дітьми Афіни. Вони сховали тут важливу мапу — щось таке, що не хотіли віддавати до рук ворогів. Якби Аннабет була однією з них, куди б вона це поклала?

Раптом стіни заблищали. Повітря стало теплим. «Чи я марю?» — подумала Аннабет. Вона хотіла було побігти до виходу, раптом двері з гуркотом зачинилися. Вапняний розчин між камінням укрився пухирцями. Бульбашки луснули. Назовні ринули тисячі крихітних чорних павуків.

Аннабет не могла поворухнутися. Серце наче зупинилося. Видираючись одне на одного, павуки вкрили стіни та підлогу і поступово оточували її зусібіч. Це неможливо. Це не може бути по-справжньому.

Жах занурив Аннабет у спогади. Їй знову сім років. Вона сама у своїй кімнаті в Річмонді, штат Вірджинія. Уночі прийшли павуки. Вони хвилями виповзали з-під її прикомірка і чекали у темряві. Вона кликала батька, але він був на роботі. Він завжди був на роботі.

Замість нього прийшла її мачуха.

«Я не проти того, щоб бути поганим поліцейським», — сказала вона одного разу батькові, уважаючи, що Аннабет не чує.

«Це тільки твоя уява, — відповіла мачуха, коли Аннабет розповіла їй про павуків. — Ти лякаєш своїх молодших братів».

«Вони мені не брати», — заперечила Аннабет, через що обличчя мачухи посуворішало. Її очі лякали не менше, ніж павуки.

«Лягай спати негайно, — наполягла жінка. — Жодних більше криків».

Павуки повернулися, щойно мачуха вийшла з кімнати.

Аннабет спробувала сховатися під ковдрою, але це не допомогло. Зрештою, вона заснула тільки тоді, коли зовсім виснажилася. Уранці Аннабет прокинулася з укусами по всьому тілу та з павутинням на очах, роті та носі.

Укуси зникли навіть раніше, ніж вона встигла вдягнутися, тож їй було нічого показати мачусі, окрім павутиння, що та назвала хитрим трюком.

«Жодних більше балачок про павуків, — суворо промовила тоді мачуха. — Ти вже доросла дівчинка».

Наступної ночі павуки прийшли знову. Мачуха продовжила бути поганим поліцейським. Аннабет заборонили телефонувати батькові та турбувати його цими нісенітницями. Сказали, що він не повернеться додому раніше.

Третьої ночі Аннабет утекла з дому.

Потім, уже в Таборі Напівкровок, вона дізналась, що всі діти Афіни бояться павуків. Дуже давно Афіна суворо покарала смертну ткачиху Арахну — прокляла її за гординю та перетворила на першого павука. Відтоді павуки ненавидять дітей Афіни.

Але від цього не стало легше ладнати зі своїм страхом. Одного разу в таборі вона ледве не вбила Конора Стоула за те, що той поклав їй у ліжко тарантула. Багато років по тому вона зазнала панічної атаки в аквапарку Денвера, коли на неї та Персі напали механізовані павуки. А останні кілька тижнів Аннабет майже щоночі бачила у снах павуків, зокрема, як вони повзають по ній та душать, загортаючи в павутиння.

Тепер у бараках форта Самтер її насправді оточили павуки. Кошмари справдилися.

Сонний голос бурмотів у голові: «Незабаром, дорогенька. Незабаром ти зустрінешся з ткачихою».

— Гея? — пробурмотіла Аннабет. Вона боялась відповіді, але запитала: — Хто... Хто ця ткачиха?

Павуки пожвавішали. Вони заюрбилися на стінах та забігали навколо її ніг, наче чорний блискучий вир. Сподівання на те, що це ілюзія, утримувало Аннабет від того, аби знепритомніти від страху.

«Сподіваюсь, ти вцілієш, дитя, — сказав жіночий голос. — Зі значно більшою насолодою я принесла би тебе в жертву. Але ми повинні дати нашій ткачисі змогу помститись...»

Голос Геї стихнув. На дальній стіні всередині павучого рою спалахнув червоний символ: така сама сова, як і на срібній драхмі, уп’ялась очима в Аннабет. А потім, точнісінько як у кошмарах, Знак Афіни почав розходитися полум’ям по стінах і спопеляти павуків, доки в кімнаті не залишилося нічого, окрім огидно-солодкого запаху попелу.

«Іди, — пролунав інший голос — голос її матері. —. Пометися за мене. Іди за Знаком».

Палаючий символ сови згаснув. Гарнізонні двері розчинились навстіж. Ошелешена Аннабет стояла посеред кімнати, не певна, чи бачила щось насправді, чи їй це лише примарилося.

Вибух струсив будівлю і нагадав дівчині, що її друзі опинилися в небезпеці. Вона затрималася тут занадто довго.

Аннабет змусила себе поворухнутись. Досі тремтячи, вона пошкандибала назовні. Океанське повітря допомогло їй прояснити думки. Вона вдивилась у глиб внутрішнього двору — за наляканими туристами та напівбогами в запалі битви, на краю мурів стояла звернена до моря велетенська мортира[8].

Можливо, Аннабет здалося, але стара гармата палала червоним світлом. Дівчина помчала туди. На неї накинувся орел, але вона ухилилась і побігла далі. Ніщо не могло налякати її більше, ніж ті павуки.

Римські напівбоги вишикувалися в стрій та наступали в напрямку «Арго II». Над їхніми головами раптом почала збиратися мініатюрна гроза. Попри ясну погоду, над римлянами гуркотів грім і спалахувала блискавка. Дощ і вітер збивав їх з ніг.

Аннабет не відволікалася і розмірковувала про гармату.

Вона добігла до мортири й поклала руку її й на дуло. На заглушці, що блокувала отвір для запалювання, запалав Знак Афіни — червоні обриси сови.

— Усередині, — промовила вона. — Авжеж.

Аннабет смикнула пальцями заглушку. Безуспішно. Лайнувшись, вона оголила кинджал. Щойно небесна бронза торкнулася затички, та зменшилась і почала рухатися. Дівчина витягла її й устромила руку в гармату.

Пальці торкнулися чогось холодного, гладкого й металевого. Аннабет дістала маленький бронзовий диск розміром з чайне блюдце, прикрашений витонченими письменами та зображеннями. . «Розгляну потім», — вирішила вона, сунула знахідку в рюкзак і розвернулась.

— Кудись квапишся? — поцікавилася Рейна.

Претор стояла за десять футів від Аннабет, з ніг до голови одягнена в обладунки та із золотим списом у руках. Два металеві хорти гарчали обабіч неї.

Аннабет озирнулася навколо. Довкола майже нікого не залишилося: бійки перемістились у напрямку причалу. Дівчина сподівалась, що друзі дісталися корабля — їм уже слід було терміново відлітати, інакше вони ризикували потрапити в оточення. У неї залишалося обмаль часу.

— Рейно, — промовила Аннабет, — те, що трапилось у Таборі Юпітера, — справа рук Геї. Ейдолони, духи, які оволодівають...

— Прибережи свої виправдання. Вони знадобляться тобі в суді.

Собаки загарчали й повільно рушили вперед. Цього разу, вочевидь, було несуттєво, чи каже Аннабет правду. Вона намагалась вигадати план втечі. Навряд чи їй удасться перемогти Рейну у двобої, а проти цих металевих собак вона взагалі не мала жодного шансу.

— Якщо дозволиш Геї розсварити табори, — промовила Аннабет, — уважай, що велетні перемогли. Вони знищать римлян, греків, богів, увесь смертний світ.

— Гадаєш, я цього не знаю? — у голосі Рейни вчувався метал. — Хіба ви залишили мені вибір? Октавіан чує кров. Він розпалив лють легіону. Я не можу цьому зарадити. Здавайся. Я поверну тебе в Новий Рим на суд. Він буде несправедливим. На тебе чекає болісна кара. Але цього, можливо, вистачить, щоб зупинити подальше кровопролиття. Октавіана це, звісно, не вдовольнить, але я вважаю, що зможу переконати решту закінчити війну.

— Це була не я!

— Це не має значення! — відрізала Рейна. — Хтось повинен відповісти за те, що сталося. Нехай цим кимось станеш ти. Такий вибір буде кращим.

По шкірі Аннабет поповзли мурахи.

— Кращим за що?

— Скористайся своєю мудрістю. Якщо сьогодні ти втечеш, ми не продовжимо переслідування. Я казала тобі: навіть божевільний не наважиться перетинати море до стародавніх земель. Якщо Октавіан не помститься твоїй команді, він спрямує свій гнів на Табір Напівкровок. Легіон рушить на вашу територію. Ми вщент спалимо ваш табір і проклянемо землю, на якій він стоїть.

«Убий римлян, — почула Аннабет заклик матері. — Вони ніколи не стануть твоїми союзниками».

Аннабет ледве не заревіла. Табір Напівкровок був єдиною домівкою, що вона мала. Уважаючи Рейну другом, вона розповіла їй його точне розташування. Не можна віддати свій дім на милість римлян, а самій вирушити на інший кінець світу.

Але їхній похід і все, що вона витримала, аби повернути Персі... якщо вона не вирушить в античні землі, усе це не матиме значення. До того ж Знак Афіни не обов’язково призводив до помсти.

«Якби ж я знайшла шлях, — сказала їй тоді мати, — шлях додому...»

«Як ти скористаєшся своєю винагородою? — запитувала Афродіта. — Для війни чи для миру?»

Вихід є. Знак Афіни приведе її до нього, якщо їй вдасться вижити.

— Я не піду з тобою. Я вирушаю до Рима за Знаком Афіни.

Претор похитала головою.

— Ти гадки не маєш, що на тебе чекає.

— Маю. Ця ворожнеча між нашими таборами... я можу її припинити.

— Нашій ворожнечі тисячі років. Як одна людина щось виправить?

Аннабет хотіла б дати переконливу відповідь: показати Рейні тривимірну діаграму чи свій вражаючий план, але не могла. Проте вона знала, що мусить спробувати. Розгублений погляд матері ані на мить не полишав її голови: «Я мушу повернутися додому».

— Похід мусить закінчитись успішно, — промовила вона. — Ти можеш спробувати зупинити мене. Тоді нам доведеться битися на смерть. Або ти можеш відпустити мене. Тоді я спробую врятувати обидва наші табори. Якщо ви збираєтеся рушити на Табір Напівкровок, то принаймні намагайся відстрочити похід. Затримай Октавіана.

Рейна зіщулила очі.

— Я теж донька богині війни і поважаю твою сміливість. Але якщо ти зараз підеш, то приречеш свій табір на знищення.

— Ти недооцінюєш Табір Напівкровок!

— Ти ніколи не бачила легіон на війні.

Над доками пронісся знайомий верескливий голос:

— Убити їх! Убити їх усіх!

Октавіан вдало пережив купання в гавані. Він виповз слідом за своїми охоронцями й підбадьорював криками інших римських напівбогів, які насилу пробиралися до корабля, здіймаючи щити, наче ті могли зупинити бурю, що лютувала навколо.

На палубі «Арго II» пліч-о-пліч, схрестивши мечі, стояли Джейсон і Персі. По спині Аннабет поповзли мурахи, коли вона усвідомила, що хлопці об’єднали сили та закликали собі на допомогу і небо, і море. Вода і вітер злилися воєдино. Хвилі обрушувались на кріпосні вали, у небі спалахували блискавки і збивали велетенських орлів. Уламки летючих колісниць палали у воді, а тренер Хедж вправно розмахував арбалетом, навмання стріляючи в римських птахів.

— Бачиш? — гірко промовила Рейна. — Жереб кинуто. Наші народи вже воюють.

— Якщо я впораюсь, вони зупиняться.

Обличчя Рейни набуло того самого виразу, як тоді в таборі, коли вона узналась, що Джейсон знайшов собі іншу дівчину. Претора занадто багато зраджували, щоб вона могла повірити в щасливий фінал. Аннабет чекала її нападу.

Натомість Рейна змахнула рукою. Металеві собаки відступили.

— Аннабет Чейз, — промовила вона, — наступного разу ми зустрінемося ворогами на полі битви.

Претор відвернулась і пішла вздовж кріпосного валу, металеві пси слідували за нею.

Аннабет боялась, що це якась хитрість, але часу на роздуми було обмаль. Дівчина побігла до корабля.

Вітри, що гамселили римлян, здавалось, не діяли на неї.

Аннабет без перешкод промчала крізь лави ворогів. Октавіан заволав:

— Зупинити її!

Над її вухом пролетів спис. «Арго II» вже здіймався над причалом. На сходнях стояла Пайпер, простягаючи руку.

Аннабет стрибнула і вхопилась за руку подруги. Сходні впали в море, а дівчата скотились на палубу.

— Уперед! — закричала Аннабет. — Летимо, летимо!

Знизу загули двигуни. Заоберталися весла. Джейсон змінив напрямок вітру. Персі викликав величезну хвилю, що здійняла корабель над стінами форту і виштовхнула його в море. Коли «Арго II» набув максимальної швидкості, форт Самтер залишився маленькою плямкою вдалечині. Вони мчали по хвилях до античних земель.

XXI Лео

Після походу в музей, сповнений привидів конфедератів, Лео гадав, що день стати гіршим не зможе. Він помилявся.

Вони нічого не знайшли ані в субмарині часів громадянської війни, ані у будь-якому іншому місці музею. Тільки кількох літніх туристів, заспаних охоронців і, після спроби пильніше оглянути деякі експонати, цілий батальйон сяючих зомбі в сірих мундирах.

Цікаво, хто вирішив, що Френк зможе управляти духами? Еге... Одне слово, думка виявилась Хибною. Коли Пайпер через пошту Іриди повідомила їм про напад римлян, вони вже перебували на півшляху до корабля — стрімголов мчали крізь центр Чарльстона з бандою мертвих розлючених конфедератів на хвості.

А потім... ой, леле!.. Лео довелось покататися на дружелюбному орлі на ім’я Френк заради того, щоб потім битися з купою римлян. Вочевидь, поширилися плітки, що саме Лео запалив їхнє містечко, тому його вони намагалися вбити з особливим запалом.

Але стривайте! Це ще не все! Тренер Хедж збив їх у повітрі. Френк впустив Лео (це не було випадково!), і вони зробили аварійну посадку у форті Самтер.

Тепер, коли «Арго II» мчав по хвилях, Лео доводилось застосовувати всі свої навички, тільки щоб корабель не розлетівся на тріски. Персі та Джейсон передали куті меду в заварюванні сильних бурь.

Якоїсь миті біля нього з’явилась Аннабет і загорланила, аби перекричати вітер:

— Персі повідомив, що розмовляв з нереїдою у чарльстонській гавані!

— Радий за нього! — крикнув у відповідь Лео.

— Нереїда сказала, що нам слід шукати допомоги у братів Хірона.

— Що це означає? «Коні для вечірок»? — Лео ніколи не зустрічав скажених родичів Хірона, але чув розповіді про двобої на іграшкових мечах, змагання з пиття імбирного пива та водяні пістолети, наповнені збитими вершками.

— Сумніваюся, — промовила Аннабет. — Але маю координати. Ти можеш у ці штуки вводити широту та довготу?

— Я можу ввести зоряну карту й замовити тобі смузі, якщо потрібно. Авжеж я впораюсь із широтою та довготою!

Аннабет прочитала числа. Якимсь дивом Лео вдалося ввести їх на панелі, тримаючи однією рукою штурвал. На бронзовому екрані з’явилася червона цятка.

— Це посеред Атлантичного океану, — промовив він. — У «Коней для вечірок» є яхта?

Аннабет розгублено знизала плечима.

— Просто подбай, щоб корабель не розвалився, поки ми не відпливемо на достатню відстань від Чарльстони. Джейсон і Персі підтримають вітер!

— Обожнюю своє життя!

Здавалось, що минула ціла вічність, але зрештою море вгамувалось і вітри вщухли.

— Вальдезе, — несподівано лагідно промовив тренер Хедж. — Залиш мені штурвал. Ти кермуєш уже дві години.

— Дві години?

— Еге. Давай штурвал.

— Тренере?

— Так, малий!

— Я не можу розчепити пальців.

Це було правдою. Пальці Лео наче скам'яніли. Очі пекло від витріщання на обрій. Коліна були, наче із зефіру. Тренерові вдалося відчепити його від штурвала.

Лео ще раз поглянув на консоль і послухав дзижчання Фестуса про стан корабля. Щось підказувало йому, що він дещо забув. Хлопець витріщився на контрольну панель, намагаючись згадати, але марно. Очі ледве могли зосередитись на чомусь.

— Просто не проґавте чудовиськ, — сказав він тренерові. — І будьте обережними з пошкодженим стабілізатором. І...

— Я про все подбаю, — пообіцяв тренер. — А тепер геть!

Лео стомлено кивнув і пошкандибав палубою до друзів.

Персі й Джейсон сиділи, спершись на щоглу, з опущеними від виснаження головами. Аннабет та Пайпер намагались умовити їх попити чогось.

Хейзел і Френк стояли неподалік та про щось сперечалися, багато жестикулюючи та хитаючи головами. Лео це не мало б тішити, але десь глибоко в душі він радів, водночас соромлячись за такі почуття.

Сварка різко скінчилась, коли Хейзел побачила Лео. Усі зібрались біля щогли.

Френк насупився так, наче з усіх сил намагався перетворитися на бульдога, і сказав:

— Ознак переслідування немає.

— Так само, як і ознак суші, — додала Хейзел.

Її обличчя набуло трохи хворобливого кольору, але Лео не знав, чи його спричинила хитавиця, чи суперечка.

Лео подивився на обрій. В усіх напрямках — нічого, окрім океану. Це не мало б його здивувати. Він шість місяців будував цей корабель і знав, що збирається перетнути на ньому Атлантичний океан. Але до сьогодні їхня подорож до античних земель здавалася несправжньою. Лео ніколи раніше не перебував за межами Штатів — за винятком швидкого польоту на драконі до Квебека. А тепер вони посеред відкритого моря, цілковито самі, пливуть до Mare Nostrum, колиски всіх жахливих чудовиськ та злобних велетнів. Римляни, можливо, і не підуть за ними, але і на допомогу з Табору Напівкровок тепер можна не розраховувати.

Лео поплескав себе по поясу, аби запевнитись, що той досі на місці. На жаль, це нагадало йому про печиво Немезиди, запхане в одну з кишень.

«Ти завжди будеш чужим, — голос богині досі лунав у голові. — Сьоме колесо».

«Забудь про неї, — наказав собі Лео. — Зосередься на тому, що у твоїх силах».

Він повернувся до Аннабет.

— Ти знайшла мапу, яку шукала?

Вона кивнула, але обличчя її зблідло. Що ж вона побачила у форті Самтер, що так її шокувало?

— Мені потрібно її дослідити, — промовила вона так, наче не збиралась це обговорювати. — Як далеко ми від тих координат?

— З максимальною швидкістю на веслах дістанемось за годину, — відповів Лео. — Є якісь здогадки щодо того, що ми шукаємо?

— Ні, — визнала вона. — Персі?

Персі підняв голову. Його зелені очі налилися кров ю та припухли.

— Нереїда сказала, що там Хіронові брати. Вони захотіли б почути про акваріум в Атланті. Не знаю, що вона мала на увазі, але... — він замовкнув, наче на ці два речення йому знадобилися всі сили. — ...вона також попередила мене, що я мушу бути обережним. Кето, богиня в акваріумі, — це матір морських чудовиськ. Вона, можливо, й застрягла в Атланті, але все одно може посилати за нами своїх дітей. Нереїда попередила, що нам слід чекати нападу.

— Чудово, — пробурмотів Френк.

Джейсон спробував підвестися, що виявилося поганою думкою. Пайпер зловила його, щоб він не впав, і хлопець знову зісковзнув униз по щоглі.

— Ми можемо підняти корабель у повітря? — запитав він. — Якщо ми полетимо...

— Було б чудово, — промовив Лео. — От тільки Фестус сказав, що лівий повітряний стабілізатор розбився вщент, коли корабель врізався у причал форту Самтер.

— Ми поспішали, — зауважила Аннабет. — Намагались тебе врятувати.

— Рятувати мене — це дуже шляхетна справа, — погодився Лео. — Я просто хочу сказати, що знадобиться час на ремонт, а до цього ми нікуди не злетимо.

Персі знизав плечима й зморщився.

— Я не проти. Море — це чудово.

— Говори за себе. — Хейзел глянула на вечірнє сонце, що вже майже скотилося на обрій. — Нам слід поспішати. Ми втратили ще один день. Тепер у Ніко їх залишилось тільки три.

— Ми впораємось, — пообіцяв Лео. Він сподівався, що Хейзел пробачила йому недовіру до її брата (агов, тоді це здавалось обґрунтованою підозрою!), однак не хотів зачіпати стару рану. — Ми можемо дістатися Рима за три дні... якщо, ну, не станеться нічого непередбачуваного.

Френк рохнув. Зовні здавалось, що він досі намагається перетворитись на бульдога.

— А є гарні новини?

— Узагалі-το є, — відповів Лео. — Фестус сказав, що наш летючий стіл Буфорд удало повернувся, поки ми перебували в Чарльстоні, отже, ті орли його не дістали. На жаль, він загубив пральну торбу з твоїми штанами.

— Дідько! — гаркнув Френк. Лео подумав, що для нього це було неймовірним лихослів’ям.

Френк, безперечно, полаявся б ще, згадуючи всяких «бісів» та «лисих дідьок», але його перервав Персі, який зігнувся навпіл та застогнав.

— Світ щойно став догори дриґом?

Джейсон стиснув долонями скроні.

— Еге ж, а ще крутиться. Усе жовте. Воно має бути жовтим?

Аннабет і Пайпер обмінялись стурбованими поглядами.

— Виклик тієї бурі дуже вас вимотав, — сказала хлопцям Пайпер. — Вам варто відпочити.

Аннабет кивнула.

— Френку, допоможеш хлопцям дістатись до кают?

Френк зиркнув на Лео. Він, поза сумнівом, не мав наміру залишати його наодинці з Хейзел.

— Усе буде гаразд, друзяко, — промовив Лео. — Просто спробуй не впустити їх на сходах.

Коли всі спустились у трюм, Хейзел та Лео ніяково зустрілись поглядами'. Не беручи до уваги тренера Хеджа, який співав на шканці саундтрек з «Покемонів», вони опинилися наодинці. Тренер заміняв слово «ПО-КЕ-МОН» на «Я-ВБ’Ю-ВСІХ». Лео боявся навіть запитувати навіщо.

Спів тренера начебто тільки посилював нудоту Хейзел.

— Ох... — Вона зігнулася й охопила себе руками.

У Хейзел було гарне волосся — хвилясте й золотаво-брунатне, наче завитки кориці. Воно нагадало йому про місце у Х’юстоні, де готували відмінні чуроси[9]. Від цієї думки Лео захотілось їсти.

— Не нахиляйся, — порадив він. — І не заплющуй очі. Від цього нудота тільки сильнішає.

— Справді? У тебе теж морська хвороба?

— Ні. Але мене нудить в автівках і...

Лео спинив себе. Він хотів сказати «і під час розмов з дівчатами», але вирішив промовчати.

— Автівки? — Хейзел важко випрямилась. — Ти можеш плавати на кораблі, літати на драконі, але тебе нудить в автівках?

— Еге ж, уявляєш? — Лео знизав плечима. — Отакий я особливий. Слухай, дивись на обрій. Це незмінна точка. Це допоможе.

Хейзел глибоко вдихнула й вдивилась удалечінь. Її золоті очі виблискували, наче мідні та бронзові диски в механічній голові Фестуса.

— Краще? — поцікавився він.

— Може, трошки. — З її голосу здалося, що вона сказала це тільки з чемності. Її погляд залишався на обрії, але в Лео з’явилося відчуття, ніби вона намагається зрозуміти його настрій, аби вирішити, що сказати.

— Френк не навмисно тебе випустив, — промовила вона. — Він не такий. Він просто іноді дещо незграбний.

— Ой! — промовив Лео, пародіюючи Френка. — Упустив Лео на загін ворожих солдатів! Трясця!

Хейзел ледь стримала усмішку.

«Усмішка — це краще, ніж нудота», — подумав Лео.

— Будь з ним м’якшим, — промовила Хейзел.

Ти і твої вогняні кулі змушують Френка нервуватись.

— Хлопчина вміє перетворюватись на слона, а я змушую його нервуватись?

Хейзел не відводила погляд від обрію. Попри те Що Хедж досі співав за штурвалом пісню про покемонів, дівчина, здавалось, почувалася ліпше.

— Лео, — промовила вона, — щодо того, що сталося на Великому Солоному озері...

«Ну ось і час», — подумав Лео.

Він пригадав їхню зустріч із Немезидою, богинею помсти. Печиво долі в його поясі почало важчати. Минулої ночі, коли вони летіли з Атланти, Лео лежав у своїй каюті й міркував про те, як розлютив Хейзел. Він думав, як може залагодити свою провину.

«Незабаром ти зіткнешся з проблемою, яку не зможеш розв’язати, — сказала тоді Немезида,— але я можу тобі допомогти... за певну ціну».

Лео дістав печиво з пояса й покрутив його поміж пальцями. Яку ціну йому доведеться заплатити, якщо він його розламає?

Можливо, зараз настав час дізнатися.

— Я залюбки, — відповів він Хейзел. — Я можу скористатися печивом, щоб знайти твого брата.

Хейзел була ошелешена.

— Що? Ні! Тобто... Я б нізащо тебе про це не попросила. Не після того, як Немезида сказала про жахливу ціну. Ми ледве знайомі!

Це «ледве знайомі» його дещо образило, хоча Лео знав, що це правда.

— Тоді... ти не про це хотіла поговорити? Е-е, ти хотіла поговорити про те, як ми трималися за руки на валуні? Тому що...

— Ні! — випалила вона, мило обмахуючи обличчя. Вона так завжди робила, починаючи хвилюватися. — Ні, я просто думала про те, як ти надурив Нарциса і тих німф...

— А, так! — Лео із соромом поглянув на свою руку. Напис «ГАРЯЧА ШТУЧКА» досі не змився до кінця. — Тоді це здавалося непоганою ідеєю.

— Це було неймовірно. Я багато думала про це. Ти так сильно нагадав мені...

— Семі, — здогадався Лео. — Шкода, що ти не можеш сказати мені, ким він є.

— Був, — виправила Хейзел. Вечірнє повітря було теплим, але вона затремтіла. — Я гадала... мабуть, я можу тобі показати.

— Тобто на світлині?

— Ні. Я іноді, так би мовити, повертаюсь у минуле. Цього давно не траплялось. Я ніколи не намагалася зробити це навмисно. Але я розділила одну таку подорож із Френком, тож я подумала...

Хейзел зустрілась із ним очима. Лео відчув, як починає тремтіти, наче йому в кров убризнули кофеїн. Якщо Хейзел поділила цю подорож із Френком, то Лео або взагалі не хоче, мати з цим нічого спільного, або неодмінно хоче спробувати. Він не міг визначитися.

— А ця твоя подорож... — Він важко глитнув. — Про що саме ми говоримо? Це безпечно?

Хейзел простягнула долоню.

— Я не просила б тебе, якби не була переконана, що це важливо. Наша зустріч не може бути випадковістю. Якщо все спрацює, ми, можливо, нарешті зрозуміємо, як поєднані.

Лео озирнувся на штурвал. Його досі переслідувала нав’язлива думка, ніби він про щось забув, але тренер Хедж начебто непогано вправлявся. Небо попереду було ясним. Ніщо не віщувало біди.

До того ж щось йому підказувало, що ця подорож буде недовгою. Хіба може статися щось погане, якщо залишити тренера за головного на кілька хвилин?

— Гаразд, — погодився Лео. — Показуй.

Він узяв Хейзел за руку. Світ розтанув.

XXII Лео

Лео стояв на дворі старої будівлі, схожої на монастир. Червоні цегляні стіни заросли виноградними лозами, а великі магнолії розкололи бруківку навколо будівлі. Сонце палило, вологість перевищувала двісті відсотків — вища, ніж у Х’юстоні. Десь неподалік смажили рибу. Сірі хмари, смугасті, наче тигрова шкура, здавалось, нависали над головою.

Двір був розміром приблизно з баскетбольний майданчик. В одному куті, біля підніжжя статуї Діви Марії, валявся здутий футбольний м’яч.

У відчинених вікнах навколишніх будинків Лео помітив якісь рухи, але загалом панувала моторошна тиша. Він не бачив жодних ознак кондиціонерів — мабуть, температура в приміщеннях уже сягнула понад тисячу градусів.

— Де ми?

— Моя стара школа, — пролунав біля нього голос Хейзел. — Академія Святої Агнеси для кольорових дітей та індіанців.

— Що це за назва?

Він повернувся до Хейзел і скрикнув. Вона була примарою... мрячний силует у димчастому повітрі. Лео опустив очі й усвідомив, що його власне тіло так само перетворилося на туман.

Усе навколо здавалося твердим і справжнім, але він сам був духом. Після одержимості ейдолоном три дні тому він не радів таким відчуттям.

Перш ніж Лео встиг щось запитати, у будівлі пролунай дзвоник: не сучасний електронний, а старомодний металевий, з язичком.

— Це спогад, — промовила Хейзел, — тож ніхто нас не побачить. Дивись, зараз вийдемо ми.

— Ми?

З усіх дверей, галасуючи та штовхаючись, ринули на двір дітлахи. Більшість афроамериканців, але були серед них і діти з латиноамериканською зовнішністю. Поміж них були як дошкільнята, так і учні середніх класів. Лео швидко зрозумів, що потрапив у минуле, бо всі дівчата носили бавовняні сукні та шкіряні туфлі з пряжками, а хлопці були одягнені в білі сорочки та штани зі шлейками. У багатьох були кашкети, як у жокеїв. Деякі дітлахи несли обіди, але таких було небагато. Їхній одяг був чистим, але зношеним та вицвілим. У декого на штанях зяяли дірки, а на черевиках ледве трималися підбори.

Кілька дівчат почали стрибати через стару мотузку для білизни. Старші хлопці жбурляли один одному обшарпаний бейсбольний м’яч. Дітлахи з обідами сіли поряд та почали їсти й балакати про щось.

Ніхто не звернув уваги на привидів Хейзел та Лео.

А потім на двір вийшла Хейзел — Хейзел з минулого. Лео легко її впізнав, хоча вона виглядала на два роки молодшою, ніж тепер. Її волосся було стягнуте в пучок. Золотаві очі з тривогою оглядали подвір’я. На відміну від інших дівчат, одягнених у білі або квітчасті бавовняні сукні, Хейзел була в чорному, тож виділялась, наче вдова на весіллі.

Вона стиснула в руках брезентовий пакет з обідом і пішла вздовж стіни, наче намагаючись бути непомітною.

Це не спрацювало. Її покликав хлопець: «Відьмина донька!» Він пошкандибав до неї, заганяючи її в кут. На вигляд йому могло бути від чотирнадцяти до дев’ятнадцяти років. Важко було сказати напевно, тому що хлопець був дуже кремезним і високим, мабуть, найбільшим на майданчику. Лео здогадався, що його залишали на другий рік декілька разів. Хлопчина носив брудну сорочку кольору ганчірки автомеханіка і потерті вовняні штани (за такої спеки!), а його ноги були цілковито босими. Можливо, вчителі занадто боялися цього малого, аби наполягати на взутті, або у нього його просто не було.

— Це Руфус, — з огидою промовила Хейзел-привид.

— Серйозно? Нізащо не повірю, що його звуть Руфус. — Ходімо.

Вона полетіла в напрямку сутички. Лео полетів за нею. Йому не доводилось пересуватись таким чином раніше, але одного разу він їздив на сеґвеї. Відчуття були чимось схожі: просто нахиляєшся в бажаному напрямку й летиш.

У здорованя Руфуса було таке пласке обличчя, наче більшість вільного часу він бився ним об тротуар. Пласкою була і його зачіска — на ній могли б приземлятися мініатюрні літаки.

Руфус витягнув руку вперед.

— Обід.

Хейзел з минулого не заперечувала. Вона передала йому брезентовий пакет так, наче це було вже традицією.

Декілька старших дівчат підбігли подивитися на виставу. Одна гигикнула до Руфуса.

— Не варто тобі цього їсти, — застерегла вона. — Швидше за все, там отрута.

— Маєш рацію, — промовив Руфус. — Твоя відьма-мати це приготувала, Левек?

— Вона не відьма, — пробурмотіла Хейзел.

Руфус впустив пакет на землю і наступив на нього, розчавивши вміст своєю босою ногою.

— Можеш забирати назад. Але я хочу діамант. Чув, що твоя мамця здатна діставати їх із повітря. Дай мені діамант.

— Немає у мене діамантів, — відповіла Хейзел. — Забирайся геть.

Руфус підняв кулаки. Лео достатньо часу провів у суворих школах та дитячих притулках, тож добре відчував, коли починаються неприємності. Йому закортіло втрутитися і допомогти Хейзел, але він був лише привидом. До того ж, усе це вже трапилося десятки років тому.

Тоді на залите сонячним світлом подвір’я, спотикаючись, вийшов інший хлопчина.

Лео забув, як дихати. Хлопець виглядав точнісінько як і він.

— Бачиш? — поцікавилася Хейзел-привид.

Несправжній Лео був такого самого зросту, як і Лео Звичайний, — іншими словами, він був коротуном. У ньому відчувалась така сама непосидючість — він стукав пальцями по штанях, пригладжував білу бавовняну сорочку і поправляв жокейський кашкет на кучерявому брунатному волоссі. («Серйозно, — подумав Лео, — якщо ти низького зросту і не жокей, тобі не слід носити жокейські кашкети».)

Несправжній Лео мав таку саму бісівську посмішку, якою вітав себе Звичайний Лео щодня, коли дивився у дзеркало, — вираз обличчя, що змушував усіх вчителів миттєво викрикувати: «Навіть не думай про це!» і пересаджувати його на перший ряд.

Вочевидь, Несправжнього Лео щойно сварив учитель. Хлопець тримав картонний ковпак дурника[10] з відповідним написом «ДУРЕНЬ». Лео гадав, що таке можна побачити тільки в мультфільмах.

Він розумів, чому Несправжній Лео не надягнув його: виглядати як жокей — півбіди, але з цим ковпаком на голові він виглядав би як гном.

Коли з’явився Несправжній Лео, деякі дітлахи позадкували. Інші підштовхнули ліктем своїх приятелів і побігли до нього, наче в очікуванні якоїсь вистави.

Тим часом Руфус Пласкоголовий досі вимагав у Хейзел діамант і не помічав появи Несправжнього Лео.

— Ну, дівча! — Руфус нависав над Хейзел зі стиснутими кулаками. — Дай його мені!

Хейзел притулилась спиною до стіни. Раптом земля під її ногами розкололась з таким звуком, наче хруснула суха гілка. Між її ступнями заблищав бездоганної форми діамант розміром з фісташку.

— Га! — гаркнув Руфус, коли його побачив.

Він почав нахилятись, але Хейзел скрикнула: «Ні, будь ласка!» — так, наче щиро турбувалась за громилу.

І тоді підійшов Несправжній Лео.

«Зараз почнеться, — подумав Звичайний Лео. — Несправжній Лео покаже якийсь прийом джіу-джитсу в стилі тренера Хеджа і врятує Хейзел».

Але натомість Несправжній Лео приклав верхівку свого ковпака до рота, наче то був мегафон, і загорланив:

— СТОП!

Він сказав це так переконливо, що решта дітей миттю завмерла. Навіть Руфус випростався і розгублено відступив.

Один з малих хлоп’ят захихотів собі під ніс:

— Режисер Семі.

«Семі... — Лео затремтів. — Ким у біса був цей хлопчина?»

Семі, він же Несправжній Лео, підскочив до Руфуса, сердито розмахуючи ковпаком дурника.

— Ні, ні, ні! — заволав він, шалено махаючи вільною рукою в бік інших дітей, які скупчувалися, щоб подивитись на виставу.

Семі повернувся до Хейзел.

— Пані Ламар, ваші слова... — Семі роздратовано подивився навколо. — Сценаристе! Які слова у Геді Ламар?[11]

— «Ні, благаю, злодію!» — викрикнув один з хлопців.

— Дякую! — промовив Семі. — Пані Ламар, ви повинні були сказати: «Ні, благаю, злодію!» А ви, Кларку Гейбле...

Усе подвір’я вибухнуло сміхом. Кларк Гейбл — це, здається, актор старого кіно, але більшого Лео не пам’ятав. Вочевидь, думка про те, що Руфус Пласкоголовий може бути Кларком Гейблом дуже смішила дітей.

— Пане Гейбле...

— Ні! — крикнула одна з дівчат. — Нехай буде Гері Купером.

Ще більше сміху. Руфус виглядав так, наче ось-ось вибухне. Він здіймав кулаки, ніби збирався вдарити когось. Але хіба можна відлупцювати всю школу? Хлопчина, безперечно, дратувався від того, що з нього сміються, але його крихітний мозок не здатен був зрозуміти, що замислив Семі.

Лео з повагою кивнув. Семі дійсно був схожим на нього. Лео багато років вчиняв із задираками так само.

— Так! — владно загорланив Семі. — Пане Купере, ви повинні сказати: «О, але ж діамант мій, підступна ви моя голубонько!» І загребти діамант, от так!

— Семі, ні! — запротестувала Хейзел, але хлопець схопив камінець і сунув його до кишені одним швидким рухом.

Він накинувся на Руфуса.

— Я хочу емоцій! Я хочу, щоб панночки в залі непритомніли! Пані, пан Купер щойно змусив вас знепритомніти?

— Ні! — крикнули у відповідь кілька дівчат.

— От, бачите? — заволав Семі. — А тепер спочатку!

Він крикнув у ковпак дурника:

— Почали!

Руфус просто витріщався в порожняву, намагаючись отямитися. Він зробив крок до Семі й промовив:

— Вальдезе, я...

Пролунав дзвоник. Дітлахи хмарою кинулись до дверей. Семі відтягнув Хейзел з їх шляху, в той час як малята — які поводились так, наче Семі їм підплачував, — оточили Руфуса зусібіч. Задираку затягнуло всередину школи разом з потоком дошкільнят.

Незабаром, якщо не брати до уваги привидів, Семі та Хейзел залишились наодинці.

Семі зібрав розчавлений обід Хейзел, показно струсив пил з брезентового пакета і з низьким уклоном вручив його Хейзел, наче це була її корона.

— Пані Ламар.

Хейзел з минулого взяла свій розчавлений обід. Вона, здавалось, ледве не плакала, але Лео не міг сказати чому: чи то від розради, чи то від страждань, чи то від удячності.

— Семі... Руфус тебе вб’є.

— Йому достане клепки не зв’язуватись зі мною.

Семі натягнув ковпак на кашкет, випростався і випнув свої кістляві груди. Ковпак упав.

Хейзел розсміялась.

— Ти просто ходяча халепа.

— Ох, дякую, пані Ламар!

— Будь ласка, мій «підступний голубчику».

Усмішка Семі стала невпевненою. У повітрі запанувала незручна тиша. Хейзел утупилася очима в землю.

— Не слід тобі було торкатися того діаманта. Він небезпечний.

— Ой, та годі тобі! — промовив Семі. — Не для мене.

Хейзел невпевнено подивилась на нього так, наче дуже хотіла йому повірити.

— Може статися щось погане. Тобі не...

— Я не продаватиму його. Обіцяю! Просто залишу як символ твоєї похилості.

Хейзел не втримала усмішку.

— Гадаю, ти хотів сказати «символ твоєї прихильності».

— Саме так! Нам уже час іти. Час для нашої наступної сцени: «Гіді Ламар ледве не вмирає від нудьги на уроці англійської».

Семі виставив лікоть, наче джентльмен, але Хейзел грайливо його відштовхнула.

— Дякую, що був зі мною, Семі!

— Пані Ламар, я завжди буду з вами! — бадьоро промовив він.

Удвох вони помчалися назад у будівлю школи.

Лео ніколи не почувався примарою більше, ніж зараз. Можливо, він насправді все своє життя був ейдолоном, тому що цей хлопчина з минулого заслуговував на звання Справжнього Лео значно більше за нього самого. Він був кмітливішим, крутішим і дотепнішим. І так вправно загравав із Хейзел, що безумовно полонив її серце.

Не дивно, що Хейзел по-особливому подивилась на Лео, коли вони зустрілись уперше. Не дивно, що вона промовляла «Семі» з такою ніжністю. Але з Лео такий Семі, як з Пласкоголового Руфуса Кларк Гейбл.

— Хейзел, — промовив він. — Я... я не...

Шкільне подвір’я розчинилось в іншій сцені.

Хейзел і Лео досі були привидами, але тепер стояли перед занедбаним будинком біля стічної канави, оброслої бур яном. Декілька бананових дерев нависало над подвір’ям. Зі старомодного радіопрогравача на сходинках лунала латиноамериканська музика, а на затіненій веранді сидів у кріслі-гойдалці худорлявий старий і вдивлявся в обрій.

— Де ми? — запитала Хейзел. Вона досі була з туману, але її голос тепер переповнювала тривога. — Це не з мого життя!

Лео відчув, як його примарна сутність почала згущуватись, наче ставала більш реальною. Це місце здавалось напрочуд знайомим.

— Це Х’юстон, — усвідомив він. — Я знаю цей вид. Цей відвідний канал... це старий район моєї мами, де вона зростала. Он там аеропорт Хоббі.

— Це твоє життя? Не розумію. Як?

— Ти мене запитуєш?

Раптом старий забурмотів:

— А, Хейзел...

По спині Лео поповзли мурахи. Очі старого досі так само вдивлялись в обрій. Звідки він знає, що вони тут?

— Здається, у нас скінчився час, — задумливо продовжив, старий.— Що ж...

Він не закінчив думку.

Хейзел і Лео стояли непорушно. Старий чоловік не подавав нових знаків. Лео раптом усвідомив, що старий говорив сам до себе. Але чому тоді він промовляв ім’я Хейзел?

У старого була зморшкувата шкіра, кучеряве сиве волосся та скрючені пальці, наче він усе життя працював у машинному цеху. Він був одягнений у чисту світло-жовту сорочку, сірі штани на шлейках та блискучі чорні туфлі.

Попри похилий вік, в очах чоловіка сяяв ясний розум. Сидів він зі стриманою гідністю і здавався таким безтурботним... навіть приємно здивованим, наче думав: «Чорт забирай, я стільки прожив? Круто!»

Лео був певен, що ніколи раніше не бачив цього чоловіка. То чому він здавався таким знайомим? І тоді хлопець помітив, що чоловік стукає пальцями по ручці крісла, але не безладно: старий використовував азбуку Морзе, точнісінько так, як робили Лео з його мамою... І повідомлення було тим самим: «Я люблю тебе».

Відчинилися скляні двері. Назовні вийшла молода жінка з чорним коротким волоссям, одягнена в джинси та бірюзову блузку. Вона була привабливою, але не витонченою: у неї були м’язисті плечі та мозолисті долоні. Її очі весело блищали, так само як і у старого, а на руках вона тримала немовля, загорнуте в блакитну ковдру.

— Дивись, міхо[12], — звернулася вона до немовляти. — Це твій бісабуельо[13]. Бісабуельо, хочете його потримати?

Лео схлипнув, почувши її голос.

Це його матір — молодша, ніж він пам’ятав, але... жива. Це означало, що немовля на її руках...

Старий широко всміхнувся, оголивши свої бездоганні зуби, так само білосніжні, як і волосся. Його обличчя вкрили зморшки радості.

— Хлопчик! Мі бебіто[14], Лео!

— Лео? — прошепотіла Хейзел. — Це... це ти? Що означає «бісабуельо»?

Лео втратив голос. «Прадід», — хотів сказати він.

Старий узяв Лео на руки та, задоволено крякаючи, залоскотав підборіддя немовляти... Привид Лео нарешті зрозумів, що саме бачить.

Якимсь чином здатність Хейзел повертатись у минуле знайшла подію, що об’єднала життя їх обох — подію, коли їхні часові рамки зіткнулись між собою.

Цей старий...

— О... — Хейзел теж зрозуміла, хто це. Її голос став ще тихішим, наче вона ледве стримувала сльози. — О, Семі, ні...

— Ах, маленький Лео, — промовив Семі Вальдез, який майже не змінився у свої сімдесят років. — Станеш моїм дублером, га? Так це називається, здається. Скажи їй за мене. Я сподівався, що доживу, але, ех, прокляття не зробить мені такого дарунку!

Хейзел схлипнула.

— Гея... Гея сказала мені, що він помер від серцевого нападу у шістдесятих. Але це не... неможливо....

Семі Вальдез продовжував розмовляти з немовлям, а матір Лео, Есперанса, дивилась на нього з болісною усмішкою: вочевидь, дещо стурбована тим, що він марить і верзе нісенітниці.

— Ця жіночка, донья Калліда, вона попередила мене. — Семі сумно похитав головою. — Вона сказала, що страшна біда, яка загрожує Хейзел, не станеться за мого життя. Але я пообіцяв їй, що перебуватиму з нею. Ти маєш сказати їй, що мені шкода, Лео. Допоможи їй, якщо зможеш.

— Бісабуельо, — промовила Есперанса, — ви, напевно, стомились.

Вона простягнула руки, щоб узяти немовля, але старий пригорнув його ще на кілька секунд. Маленький Лео, здавалось, зовсім не заперечував.

— Скажи їй, що я перепрошую. Вибачся, що продав той діамант, гаразд? — промовив Семі. — Я порушив обіцянку. Коли вона зникла на Алясці... Ах, це було так давно... Я, зрештою, скористався тим діамантом, переїхав у Техас, як завжди мріяв. Я відкрив свою майстерню. Одружився! Це було чудове життя, але Хейзел мала рацію: діамант був проклятим, адже я ніколи її більше не бачив.

— О, Семі, — промовила Хейзел. — Не прокляття розділило нас. Я хотіла повернутись, але я померла!

Старий не чув. Він усміхнувся маляті та поцілував його в голову.

— Благословляю тебе, Лео! Перший мій правнук! Я відчуваю, що ти особливий, такий як Хейзел. Ти ж не звичайне немовля, еге ж? Ти продовжиш мою справу. Зустрінеш її одного дня. Передай їй привіт від мене.

— Бісабуельо, — промовила Есперанса наполегливіше.

— Так, так. — Семі хихикнув. — Ель в’єхо локо[15] верзе дурниці. Я втомився, Есперансо. Ти маєш рацію. Але незабаром я відпочину. Це було чудове життя. Дбай про нього, ніета[16].

Картина розпливлась.

Лео стояв на палубі «Арго II», тримаючи Хейзел за руку. Сонце сіло. Корабель освітлювали тільки бронзові ліхтарі. Очі Хейзел набрякнули від сліз.

Те, що вони побачили перед собою, — це було занадто. Цілий океан здіймав під ними свої хвилі. Уперше за всю подорож Лео відчув, що вони у цілковитій владі течії.

— Привіт, Хейзел Левек! — сиплим голосом промовив він.

Її підборіддя затремтіло. Вона відвернулась і вже відкрила рота, аби щось сказати, але не встигла — корабель накренився.

— Лео! — заволав тренер Хедж.

Фестус задзижчав на знак тривоги й видмухнув полум’я в нічне небо. Залунав корабельний дзвін.

— Пам’ятаєш монстрів, про яких ти хвилювався? — крикнув Хедж. — Один з них знайшов нас!

XXIII Лео

Лео заслуговував на ковпак дурника.

Якби він мислив тверезо, то змінив би систему виявлення з «Радар» на «Сонар» одразу після виходу з Чарльстонської гавані. От про що він забув. Він сконструював каркас таким чином, що той резонував щокілька секунд, відсилаючи хвилі крізь Туман та сповіщаючи Фестуса про будь-яких чудовиськ поблизу. Система працювала тільки в одному режимі: підводному або повітряному.

Лео був настільки збентежений через тих римлян, через бурю, а потім ще й через Хейзел, що зовсім про це забув. І тепер просто під ними пливло чудовисько.

Корабель накренився на правий борт. Хейзел вхопилась за такелаж. Хедж заволав:

— Вальдезе, яка кнопка підриває чудовиськ? Ставай за штурвал!

Лео піднявся по нахиленій палубі й вхопився за лівий поручень. Він почав вже дертися боком до штурвала, але потім побачив чудовисько і забув, як рухатись.

Істота була завдовжки як їхній корабель. У місячному сяйві вона походила на гібрид велетенської креветки та таргана: рожевий хітиновий панцир, плаский хвіст лангуста й сотні ніжок з обох боків. Лео, наче загіпнотизований, дивився, як вони звиваються, шкрябаючи каркас «Арго II».

Голова чудовиська показалась останньою — слизька рожева морда величезного сома з позбавленими життя очима, розчепіреною беззубою пащею і сонмищем щупальці в, що стирчали з кожної ніздрі. Таких вусів Лео, на щастя, ніколи не бачив.

Лео пригадав особливі п’ятничні вечері, що вони проводили з мамою в місцевому х’юстонському ресторані морепродуктів. Вони їли креветок та сомів. Тепер цей спогад викликав у нього нудоту.

— Агов, Вальдезе! — загорланив Хедж. — Ставай за штурвал, щоб я міг дістати свою битку!

— Битка не допоможе, — промовив Лео, але продовжив рухатись до штурвала.

Позаду показалась решта його друзів, які насилу видиралися сходами.

Персі заволав:

— Що відбу... Га! Креветкозила!

Френк кинувся до Хейзел. Вона чіплялась за такелаж, і, здавалось, досі не оговталась від подорожі в минуле, але показала жестом, що з нею все гаразд.

Чудовисько знову налетіло на корабель. Каркас затріщав. Аннабет, Пайпер і Джейсон викинуло на правий борт. Вони ледве не випали за нього у воду.

Лео дотягнувся до штурвала. Його руки заметались над контрольною панеллю. Фестус затріскотів і заклацав через інтерком, сповіщаючи про течі в трюмі, але корабель начебто не збирався тонути... принаймні поки що.

Лео переключив режим весел. Вони могли змінюватися на списи, чого мало вистачити, щоб відігнати чудовисько. На жаль, їх заклинило. Креветкозила, напевно, вибив їх з осей. До чудовиська вже було як шапкою докинути. Це означало, що Лео не зможе скористатися балістою, бо від цього загориться й «Арго II».

— Як він так непомітно наблизився? — крикнула Аннабет, підводячись за допомогою одного з бокових щитів.

— Не знаю! — гаркнув Хедж. Він подивився навколо в пошуках своєї битки, що скотилась на протилежний край шканців.

— Я йолоп! — лайнув себе Лео. — Йолоп, йолоп! Я забув про сонар!

Корабель ще сильніше накренився на правий борт. Чудовисько або намагалось його обійняти, або перекинути.

— Сонар? — випалив Хедж. — Панові сопілки, Вальдезе! Може, коли б ти не витріщався на очі Хейзел і не тримався з нею за руки так довго...

— Що? — вискнув Френк.

— Усе було не так! — заперечила Хейзел.

— Це несуттєво! — утрутилась Пайпер. — Джейсоне, можеш викликати блискавку?

Джейсон важко підвівся.

— Я... — він зміг тільки похитати головою. Виклик бурі забрав у нього забагато сил. «У такому стані бідолаха навіть іскру в свічці запалювання не запалить», — подумав Лео.

— Персі! — промовила Аннабет. — Ти можеш поговорити з ним? Ти знаєш, що воно таке?

Син морського бога похитав головою, вочевидь спантеличений.

— Може, його просто зацікавив корабель. Може...

Щупальці чудовиська з такою швидкістю хльоснули по палубі, що Лео не встиг навіть крикнути: «Обережно!»

Одне з них ляснуло Персі в груди. Хлопець З гуркотом полетів сходами вниз. Інше схопило Пайпер за ноги й потягнуло її до поручнів. Решта почала обвивати щогли, стискати арбалети та рвати такелаж.

— Начувайся, волосся з носу! — Хедж схопив свою битку й ринув у бій, але його удари відскакували від щупальців.

Джейсон оголив меч. Він спробував звільнити Пайпер, але досі був слабким. Золотий клинок легко розрізав щупальці, але на їх місці, значно швидше, ніж рубав Джейсон, виростали нові.

Аннабет дістала кинджал. Вона кинулась усередину сонмища щупальців, рубаючи та колючи, усе що траплялося на шляху. Френк витягнув лук і почав стріляти за борт у тіло чудовиська, спрямовуючи стріли в щілини панцира, але це тільки роздратувало чудовисько. Воно заревіло й струснуло корабель. Щогла заскрипіла так, наче ось-ось розламається.

Їм потрібно більше вогневої міці, але вони не можуть використати балісту. Необхідно зробити потужний вибух, який водночас не знищить корабель. Але як?

Очі Лео зупинились на ящику біля ніг Хейзел.

— Хейзел! — крикнув він. — Цей ящик! Відкрий його!

Дівчина розгубилась, але потім побачила коробку. На ярлику було написано: «УВАГА. НЕ ВІДКРИВАТИ».

— Відкрий його! — знову крикнув Лео. — Тренере, станьте за штурвал! Поверніть нас носом до чудовиська, або корабель перекинеться.

Хедж поскакав на своїх спритних козлиних копитах поміж щупальцями чудовиська, пристрасно розмахуючи биткою. Він дістався штурвала й почав кермувати сам.

— Сподіваюсь, маєш план! — прогорланив він.

— Маю. Поганий.

Лео помчався до щогли.

Чудовисько навалилось на «Арго II». Палуба накренилась під кутом у сорок п’ять градусів. Попри всі зусилля команди, щупальців ставало дедалі більше. Ці штуки, здавалось, були здатні розтягуватись на будь-яку довжину. Мине ще кілька хвилин — і вони повністю обплутають «Арго II». Персі досі не показувався з трюму. Решта команди з усіх сил відбивалась від носового волосся.

— Френку! — крикнув Лео, добігши до Хейзел. — Виграй нам трохи часу! Можеш перетворитись на акулу чи щось подібне?

Френк сердито зиркнув на нього. Тієї самої миті одне щупальце ляснуло здорованя й викинуло за борт.

Хейзел скрикнула. Вона щойно відкрила ящик і тепер ледве не впустила дві пляшки, що дістала звідти.

Лео спіймав їх. Скляні пляшечки з отруйно-зеленою рідиною всередині трохи нагрілися. Груди Лео ледве не розривалися від почуття провини: він щойно відволік Френка, і, можливо, через це хлопець загине. Але зараз не можна було про це думати — він мусить урятувати корабель.

— Нумо! — Лео передав одну пляшку Хейзел. Ми можемо вбити чудовисько... і врятувати Френка!

Він сподівався, що не бреше. Дістатись до лівобортних поручнів виявилось не легше, ніж видертися на гору, але врешті-решт їм це вдалось.

— Що це таке? — насилу вимовила Хейзел, стискаючи пляшку в руках.

— Грецький вогонь!

Її очі округлились.

— Ти божевільний? Якщо пляшки розіб'ються, ми спалимо весь корабель!

— У пащу! — промовив Лео. — Просто жбурни йому в...

Раптом Лео полетів на Хейзел. Усе навколо стало догори дриґом. Опинившись у повітрі, він усвідомив, що їх обох обвило щупальце. Руки Лео були вільними, але все, що він поки що міг, — це тримати пляшку з грецьким вогнем. Хейзел щосили намагалась звільнитись. Її руки були притиснуті до боків, а це означало, що будь-якої миті пляшка між ними могла луснути... Це зашкодило б їхньому здоров’ю.

Вони піднялись на десять, двадцять, тридцять футів над чудовиськом. Лео краєм ока побачив друзів, які програвали бій, волаючи та рубаючи волосся з носа. Тренер ледве утримував корабель на плаву. Море було темним, але Лео здалось, що він помітив у місячному світлі, як блиснув якийсь предмет біля чудовиська, — можливо, це був непритомний Френк Чжан.

— Лео, важко вимовила Хейзел. — Я не можу... мої руки...

— Хейзел. Ти мені довіряєш?

— Hi!

— Я теж, — зізнався Лео. — Коли ця штука впустить нас, затримай подих. Що б не сталося, намагайся кинути свою пляшку якомога далі від корабля.

— Чому... чому б йому нас відпускати?

Лео зосередив погляд на голові чудовиська. Це буде важкий постріл, але іншого вибору немає. Він здійняв ліву руку із затиснутою в ній пляшкою, а правою натиснув на щупальце і викликав у долоні вузькоспрямований, розпечений шквал вогню.

Це привернуло увагу чудовиська. Щупальце здригнулося, а на ділянці плоті, до якої доторкнувся Лео, з’явилися пухирі. Розкривши пащу, чудовисько заревіло від болю. Лео кинув грецький вогонь просто йому в глотку.

А потім усе в очах попливло. Лео відчув, як щупальце його відпускає. Вони впали. Він почув приглушений вибух і побачив зелений спалах світла всередині велетенського рожевого абажура (тобто тіла чудовиська). Вода вдарила його в обличчя, наче огорнута в наждачний папір цеглина. Він провалився в пітьму. Хлопець міцно стиснув губи, намагаючись не дихати, але вже відчував, як непритомніє.

Солона вода саднила очі, та Лео здалося, що він побачив угорі розпливчастий обрис корабля — темний овал, оточений вінцем зеленого полум’я. Сказати напевне, чи горів корабель, Лео не міг.

«Убитий велетенською креветкою, — гірко подумав він. — Хоч би «Арго II» вцілів. Хоч би з друзями все було гаразд».

В очах почало темніти. Легені запалали.

Тієї миті, коли Лео вже майже здався, над ним нависнуло обличчя — чоловік, дуже схожий на Хірона, їхнього тренера в Таборі Напівкровок. Він мав таке саме кучеряве волосся, таку саму кошлату бороду і такі самі розсудливі очі — щось середнє між бродячим хіпі та турботливим викладачем. Єдина відмінність полягала в кольорі шкіри колір лімської квасолі. Чоловік безмовно здійняв кинджал. На його обличчі проглядалися непохитність і докір, наче він говорив: «А тепер не рухайся, або я не зможу вбити тебе належним чином».

Лео знепритомнів.

Коли Лео отямився, то подумав, що знову потрапив у минуле примарою — він ширяв, наче його тіло не мало ваги. Очі повільно пристосовувалися до тьмяного світла, — Не минуло й півроку, — роздавався луною голос Френка, наче він говорив крізь кілька шарів пластикової обгортки.

Лео сів... хоча швидше сплив угору. Він перебував під водою, у печері розміром з гараж на дві автівки. Стелю вкривав фосфоресцентний мох, освітлюючи кімнату блакитно-зеленим сяйвом. Підлогу встилали морські їжаки — не найкращий килим для ніг, тож Лео був радий, що ширяє. Він не розумів, як йому вдається дихати під водою.

Френк ширяв неподалік, набувши пози для медитації. Зі своїми повними щоками та сердитим виразом обличчя він сильно нагадував Будду, який наче й досягнув просвітлення, але не дуже цьому радів.

— Де ми? — поцікавився Лео. — Де решта?

— Решта? — буркнув Френк. — Не знаю. З того, що мені відомо, тут тільки я, ти і Хейзел. Рибо-коне-хлопці забрали Хейзел близько години тому і залишили нас удвох.

Тон Френка ясно свідчив, що йому такий стан справ не до вподоби. Він начебто був неушкодженим, але більше не мав при собі ані лука, ані сагайдака. У приступі паніки Лео поплескав себе по талії — пояс для інструментів зник.

— Вони обшукали нас, — промовив Френк. — Забрали все, що можна використати як зброю.

— Хто? Хто ці рибо-коне?

— Рибо-коне-хлопці, — роз’яснив Френк, хоча це анітрохи нічого не прояснювало. — Вони, певно, схопили нас, коли ми впали в океан, і притягли... сюди.

Лео пригадав останнє, що бачив, перш ніж знепритомніти — бородате обличчя кольору лімської квасолі й кинджал.

— Чудовисько-креветка. «Арго II»... з кораблем усе гаразд?

— Не знаю, — похмуро промовив Френк. — Решта, можливо, в біді, поранені або... або навіть гірше. Але ти, здається, про свій корабель турбуєшся більше, ніж про друзів.

Лео наче знову обличчям об воду вдарили.

— Що в біса?

І тоді він усвідомив, чому Френк такий розлючений: подорож у минуле. Під час нападу чудовиська все відбувалося так швидко, що Лео ледве не забув. Тренер Хедж бовкнув те ідіотське зауваження щодо Лео і Хейзел — як вони трималися за руки і вдивлялись одне одному в очі. І ще той факт, що одразу після цього з вини Лео Френка викинуло за борт, безперечно, не поліпшував ситуації.

Несподівано Лео стало важко дивитися Френкові в очі.

— Слухай, старий... вибач, що втягнув нас у цю халепу. Я, безперечно, накоїв дурниць, — він глибоко вдихнув (відчуття виявилися на диво звичайними, враховуючи воду навколо). — Ми з Хейзел трималися за руки, але це не те, що ти подумав. Вона показувала мені свій спогад. Намагалась з’ясувати, як я пов’язаний із Семі.

Розлючений вираз обличчя Френка почав згасати, змінюючись на цікавість.

— Вона з’я... ви з’ясували?

— Так. Через Креветкозилу ми не мали нагоди це обговорити, але Семі був моїм прадідом.

Він розповів Френку, що вони побачили. Їхнє спільне з Хейзел відкриття і раніше ледве вкладалось у голові, але тепер, промовляючи все вголос, Лео стало навіть важче в нього повірити. Хейзел мала почуття до його бісабуельо — хлопця, який помер, коли Лео був ще немовлям. Він ніколи раніше над цим не замислювався, але, здається, старші члени родини називали його дідуся Семом-молодшим. Отже, Семом-старшим був Семі, його бісабуельо. У певний момент часу тія Калліда, сама Гера, говорила із Семі, утішала його та натякнула на майбутнє. Це означало, що богиня впливала на життя Лео ще до його появи на світ.

— Ох, старий, — промовив він, закінчивши розповідь. — Щось мені зле. Але присягаюся Стіксом — це саме те, що ми бачили.

Френкове обличчя походило на морду Креветкозили — широченні скляні очі та роззявлений рот.

— Хейзел... Хейзел подобався твій прадід? Тому ти їй подобаєшся?

— Френку, я розумію, що це дивно. Повір мені. Але мені не подобається Хейзел... Тобто не так, як тобі. Я не впадаю за твоєю дівчиною.

Френк насупив брови.

— Ні?

Лео сподівався, що не зашарівся. Чесно кажучи, він гадки не мав, що відчуває до Хейзел. Вона була неймовірною і миловидною, а Лео мав слабкість до неймовірних і миловидних дівчат. Але їхня спільна подорож у минуле дуже заплутала його думки.

До того ж, корабель опинився у біді.

«Припускаю, корабель тебе турбує більше, ніж друзі», — сказав тоді Френк.

Це ж не правда, еге ж? Тато Лео, Гефест, якось зізнався, що не дуже ладнає з органічними формами життя. І, відверто кажучи, Лео також завжди почувався зручніше з машинами, ніж з людьми. Проте він таки турбувався про друзів. Пайпер і Джейсон... Їх він знав довше, але інші так само були для нього важливими. Навіть Френк. Усі вони стали для нього родиною.

Біда в тому, що Лео так давно не мав родини, що зовсім забув, як це. Авжеж, минулої зими він став старшим вожатим будиночка Гефеста, але більшість часу будував корабель. Йому подобалися сусіди з будиночка. Він знав, як ладнати з ними. Але чи знав хлопець хоч когось із них по-справжньому?

Якщо в Лео і є родина, то це напівбоги на «Арго II»... і, можливо, тренер Хедж (у чому він ніколи б не зізнався на людях!).

«Ти назавжди залишишся стороннім», — попередив голос Немезиди, але Лео намагався не думати про це.

— Ну, то... — Він подивився навколо. — Нам потрібен план. Як ми дихаємо? Якщо ми на глибині океану, хіба нас не має розчавити водяний тиск?

Френк знизав плечима.

— Рибо-конячі чари, гадаю. Пам’ятаю, що зелений хлопець доторкнувся до мого чола вістрям кинджала. Після цього я зміг дихати.

Лео оглянув мушляні двері.

— Можеш їх вибити? Перетворитись на акулу чи щось таке?

Френк похмуро похитав головою.

— Моя сила не працює. Не знаю причини. Можливо, вони мене прокляли або я просто не можу зосередитись.

— Хейзел може опинитися в біді. Ми повинні звідси вибратись.

Лео підплив до дверей і пройшовся пальцями по мушлі. Він не відчув жодних замків чи чогось подібного. Або двері відчинялися тільки чарами, або була потрібна неабияка сила — ані те, ані інше не було його фахом.

— Я вже намагався, — промовив Френк. — Навіть якщо виберемось звідси, у нас немає зброї.

— Гм... — Лео здійняв руку. — А якщо...

Він зосередився. Над його пальцями затріпотіло полум’я. На коротку мить Лео пожвавішав — він не очікував, що це спрацює під водою. Але потім його план почав працювати аж занадто добре. Вогонь піднявся до його плечей, охопив усе тіло — за мить його цілком оповила тонка вогняна завіса. Він хотів вдихнути, але легені наповнилися жаром.

— Лео! — Френк замахав руками, наче падав з табурета. Замість того щоб кинутись Лео на допомогу, хлопець втиснувся в стіну і продовжив задкувати.

Лео змусив себе заспокоїтись. Він зрозумів, що відбувається. Сам вогонь не міг йому нашкодити, тож він наказав полум’ю згаснути й, полічивши до п’яти, глибоко вдихнув. У нього знову був кисень.

Френк припинив свої спроби втиснутися в стіну печери.

— З тобою... з тобою все добре?

— Так, — буркнув Лео. — Дякую за допомогу.

— В... вибач. — Френк здавався таким наляканим і присоромленим, що Лео важко було продовжувати на нього сердитися. — Я просто... що сталося?

— Хитрі чари, — відповів Лео. — Навколо нас тонкий шар кисню, як додаткова шкіра. Напевно зі здібністю самовідновлюватись. Так ми дихаємо і залишаємося сухими. Кисень забезпечив вогонь пальним... але я ледве не задихнувся від вогню.

— Мені дуже... — Френк важко глитнув. — Мені дуже не подобається цей твій виклик вогню.

Він знову почав зливатися зі стіною.

Лео не хотів сміятись, але не втримався.

— Старий, я не збираюсь на тебе нападати.

— Вогонь, — повторив Френк, наче одне це слово все пояснювало.

Лео пригадав слова Хейзел — вогонь змушував Френка нервуватись. Він уже бачив збентеженість на Френковому обличчі раніше, але не сприймав це серйозно. Френк здавався значно сильнішим і небезпечнішим за Лео.

Тільки тепер Лео спало на думку, що можливо Френк мав погані спогади, пов’язані з вогнем. У нього й самого мама загинула в машинному цеху під час пожежі, а Лео звинуватили в її смерті. Усе дитинство його називали виродком та палієм, бо завжди, коли він злився, речі навколо спалахували.

— Вибач, що засміявся, — промовив він, і це було щиро. — Моя мама загинула в пожежі. Я розумію страх вогню. З тобою, е-е... з тобою сталося щось схоже?

Френк вочевидь зважував, скільки може розповісти.

— Мій дім... бабусин дім. Він згорів. Але це не все... — Він утупив очі в морських їжаків на підлозі. — Аннабет сказала, що я можу довіряти команді. Навіть тобі.

— Га? Навіть мені? — (Цікаво, як вони дійшли до цього у своїй бесіді?) — Овва, висока похвала.

— Моя слабкість... — промовив Френк, так наче слова різали йому рота, — у мене є шматок дерева...

Мушляні двері відкотилися.

Лео озирнувся і зустрівся обличчям з Людиною-Лімською-Квасолею, який узагалі-το виявився зовсім не людиною. Тепер, коли Лео чітко його бачив, то був певен, що ніколи в житті не зустрічав істот химерніших (а це багато про що свідчило).

Вище пояса Лімська Квасоля був більш-менш людиною — худорлявий чувак, у якого на ремені висів кинджал, а на оголених грудях був закріплений пасок із морських мушель, схожий на патронташ. У нього була зелена шкіра, кошлата брунатна борода та довге волосся, стягнуте у хвіст хусткою з морських водоростей. З його голови, наче роги, стирчали клішні, що хаотично клацали та обертались.

Лео вирішив, що чолов’яга не дуже схожий на Хірона. Він більше походив на типа з маминих плакатів, що висіли в неї на роботі, — того мексиканського бандита Панчо Вілью, от тільки з мушлями та клішнями-рогами.

Нижче пояса все було складніше. Світло-блакитні передні ноги нагадували конячі, як у кентавра, але задня частина тіла коня перетворювалася на довгий риб’ячий хвіст приблизно в десять футів завдовжки з V-подібним плавцем веселкового забарвлення.

Тепер Лео зрозумів, що мав на увазі Френк, говорячи «рибо-коне-хлопці».

— Я — Бітос, — промовив зелений чоловік. — Я допитаю Френка Чжана.

Його голос був спокійним та непохитним, таким, що не терпів жодних заперечень.

— Навіщо ви нас ув’язнили? — наполегливо запитав Лео. — Де Хейзел?

Бітос звузив очі. Його вираз обличчя наче промовляв: «Це крихітне створіння щойно зі мною заговорило?»

— Ти, Лео Вальдез, підеш із моїм братом.

— Твоїм братом?

Лео усвідомив, що позаду Бітоса маячила ще одна постать, значно більша, її тінь була настільки широка, що вкривала весь вихід з печери.

— Так, — промовив Бітос із сухою посмішкою. — Намагайся не розлютити Афроса.

XXIV Лео

Афрос походив на свого брата, але мав блакитні очі та був набагато більшим. У нього були прес і руки, як в Арнольда в ролі Термінатора, та квадратна бича голова. На його спині висів величезний меч, не менший, ніж у Конана-варвара. Навіть його волосся займало купу простору: масивна куля темно-синіх кучерів, настільки густих, що його клішні-роги тонули в них, безуспішно намагаючись випливти на поверхню.

— Тебе тому назвали Афросом? — поцікавився Лео, поки вони парили по тунелю з печери. — Через зачіску афро?

Афрос насупив брови.

— Що ти маєш на увазі?

— Нічого, — швидко відповів Лео. Принаймні він тепер не сплутає одного рибо-чувака з іншим. — То хто ви такі?

— Іхтіокентаври, — промовив Афрос, наче давно втомився відповідати на це запитання.

— Е-е, «ах ти» що?

— Рибо-кентаври. Ми єдинокровні брати Хірона.

— О, він мій друг!

Афрос зіщулив очі.

— Та, хто кличе себе Хейзел, сказала те саме, але ми з’ясуємо, чи це правда. Ходімо.

Лео не подобалось, як прозвучало це «з’ясуємо». На думку спадали диби для катування та розпечені кочерги.

Він пішов за рибо-кентавром крізь зарості водоростей. Лео міг би кинутись убік і легко сховатися серед рослин, але не намагався. Афрос, без сумнівів, пересувався у воді значно швидше за нього, до того ж міг зняти чари, що давали змогу Лео рухатись і дихати. Байдуже, усередині чи назовні печери, — Лео однаково перебував у полоні.

А ще він гадки не мав, де саме знаходиться.

Вони пропливли поміж рядами бурих водоростей заввишки як багатоповерхівки. Жовто-зелені рослини невагомо коливалися, наче стовпчики повітряних кульок із гелієм. Високо вгорі Лео побачив білу пляму, що, вочевидь, була сонцем.

Це означало, що вони тут провели всю ніч. Чи все гаразд з «Арго II»? Корабель відплив без них чи друзі досі їх розшукують?

Лео навіть не міг сказати, на якій вони глибині. Тут є рослини... тож не дуже глибоко, так? І все ж він розумів, що не зможе випливти на поверхню. Він чув про людей, які піднімалися з води занадто швидко. Через це в їхній крові виділялися бульбашки азоту. Лео не хотілося, щоб його кров стала газованою.

Вони пропливли десь півмилі. Лео кортіло запитати, куди Афрос його веде, але великий меч на спині кентавра позбавляв бажання починати розмову.

Зрештою ліс водоростей розійшовся. Лео охнув. Вони стояли (дрейфували, яка різниця!) на вершині високого підводного пагорба. Знизу, на морському дні, розкинулося ціле місто античних будівель.

Дахи були криті перламутром. Сади пишніли коралами та актиніями. На полях водоростей паслися гіпокампи. Гурт циклопів встановлював купол на новий храм, користуючись синім китом, як автокраном. А на вулицях, на внутрішніх подвір’ях, на арені розгулювали тритони та русалки. Безліч найсправжнісіньких рибо-людей розважалися, практикувались у боях на мечах і тризубцях та просто пливли кудись у справах.

Лео бачив багато чого неймовірного, але завжди вважав підводних людей дурнуватою вигадкою, на кшталт смурфів чи мапетів.

Хоча в цих підводних людях не було нічого дурнуватого чи милого. Навіть на відстані вони здавалися лютими й зовсім не дружелюбними. Їхні очі палали жовтим світлом, зуби були наче в акул, а пружна шкіра різнилася кольорами від коралово-червоного до чорнильно-чорного.

— Це навчальний табір, — здогадався Лео. Він з повагою поглянув на Афроса. — Ви навчаєте героїв, як Хірон?

Афрос кивнув з проблиском гордості в очах.

— Ми навчали всіх відомих водяних героїв! Назви будь-кого. Ми його чи її навчали!

— О, зрозуміло,— промовив Лео.— Наприклад... е, Русалоньку?

Афрос насупив брови.

— Кого? Ні! Наприклад, Тритона, Главка, Вайсмюллера і Біла!

— О, — Лео гадки не мав, хто всі ці люди. — Ви навчали Біла? Вражаюче.

— Атож! — Афрос стукнув себе у груди. — Я особисто навчав Біла. Великий тритон.

— Ви навчаєте битись, я так розумію?

Афрос роздратовано скинув руки вгору.

— Чому всі так вирішують?

Лео глянув на величезний меч на спині рибо-хлопця.

— Ну, не знаю.

— Я вчу музики та поезії! — промовив Афрос. — Самостійності! Хатнього господарства! Це дуже важливо для героїв.

— Безсумнівно. — Лео намагався зберігати спокійний вираз обличчя. — Шиття? Випікання печива?

— Так. Радий, що ти мене розумієш. Потім, можливо, якщо не доведеться тебе вбити, я поділюсь із тобою рецептом своїх шоколадних тістечок. — Афрос презирливо вказав собі за спину. — Мій брат Бітос навчає битися.

Лео не певен був, чи відчуває полегшення чи обурення. Френка допитував бойовий інструктор, а його — вчитель з хатнього господарства.

— Еге, зрозуміло. Цей табір... як ви його називаєте? Табір Напіврибок?

Афрос насупив брови.

— Сподіваюсь, це був жарт. Це Табір ............. — Він видав серію свистячих та шиплячих звуків.

— От воно як, — промовив Лео. — Знаєте, я залюбки скуштував би оцих ваших тістечок! То що потрібно робити, щоб мене не вбили?

— Розповісти свою історію, — відповів Афрос.

Лео завагався, але ненадовго. Щось йому підказувало, що слід розповісти правду. Він почав від самого початку — як Гера була його нянькою і поклала його у вогонь; як мати померла через Гею, яка побачила в Лео майбутнього ворога. Він розповів, як усе дитинство змінював притулки, поки його з Пайпер та Джейсоном не забрали до Табору Напівкровок, а потім про Пророцтво Сімох, будування «Арго II» і подорож до Греції, де вони мали б перемогти велетнів, перш ніж пробудиться Гея.

Поки він говорив, Афрос дістав кілька моторошних металевих кілків з-за пояса. Лео стало страшно, що він бовкнув щось зайве, але Афрос витягнув пряжу водоростей з мішечка й почав в’язати.

— Продовжуй, — мовив він. — Не зупиняйся.

Поки Лео розповідав про ейдолонів, проблеми з римлянами, усі неприємності, з якими зіткнувся «Арго II» під час перетину Штатів та посадки в Чарльстоні, Афрос устиг повністю зв’язати дитячий чепчик.

Лео чекав, поки рибо-кентавр сховає своє приладдя. Афросові клешні-роги так само намагалися виплутатися з його густого волосся. Лео насилу стримувався від того, щоб кинутися їм на допомогу.

— Дуже добре, — промовив Афрос. — Я тобі вірю.

— Так просто?

— Я легко помічаю брехню. А від тебе я почув тільки правду. До того ж твоя історія збігається з тим, що розповіла нам Хейзел Левек.

— З нею?..

— Авжеж. З нею все добре. — Він приклав пальці до рота і свиснув — звук під водою був дуже дивний, схожий на крик дельфіна. — Мої люди незабаром її приведуть. Ви повинні нас зрозуміти... Наше місце розташування — велика таємниця. Ти і твої друзі показалися на воєнному кораблі. Вас переслідували морські чудовиська Кето. Ми не знали, на чиєму ви боці.

— З кораблем усе гаразд?

— Пошкоджений, але не критично. Сколопендра відступила після того, як ти підпалив їй пащу. Чудова робота.

— Дякую. Сколопендра? Уперше чую.

— Можеш вважати себе щасливчиком. Огидні створіння. Кето напевно дуже вас ненавидить. Хай там як, ми звільнили тебе та двох інших зі щупальців чудовиська, коли воно почало відступати на дно. Ваші друзі залишалися на поверхні, шукали вас, але ми затьмарили їхній зір. Ми мусили запевнитись, що ви не становите загрози. Інакше довелося б вжити заходів.

Лео важко глитнув. Чогось він сумнівався, що «вжити заходів» означає випекти додаткову порцію тістечок. І якщо ці хлопці настільки могутні, що здатні приховати цілий табір від Персі з усіма його посейдонськими водними силами, то сваритися з ними безперечно не варто.

— Отже, ми можемо піти?

— Незабаром, — пообіцяв Афрос. — Мені потрібно поговорити з Бітосом. Коли він закінчить бесіду з твоїм другом Генком...

— Френком.

— Френком. Коли вони закінчать, ми відрядимо вас назад на корабель. І у нас, можливо, є для вас деякі застереження.

— Застереження?

— А! — Афрос кудись вказав.

Із хащ водоростей з’явилась Хейзел у товаристві двох лютих на вигляд русалок, які блищали своїми іклами та шипіли. Лео подумав було, що Хейзел загрожує небезпека. Але потім побачив, що вона безтурботно всміхається та розмовляє із супутницями. Він зрозумів, що це русалки так сміялися.

— Лео! — Хейзел попливла, до нього. — Хіба це місце не чарівне?

Їх залишили самих на хребті. Напевно, Афрос дійсно їм довіряв. Поки кентавр та русалки ходили за Френком, Лео і Хейзел ширяли над пагорбом та милувалися підводним табором.

Хейзел розповіла йому, як швидко зблизилась із русалками, як Афрос і Бітос були вражені її історією — вони ніколи раніше не зустрічали дитину Плутона. А ще вони чули багато легенд про коня Аріона і були приголомшені тим, що Хейзел з ним потоваришувала.

Хейзел пообіцяла, що завітає до них знову разом з Аріоном. Русалки написали водостійкими чорнилами свої телефонні номери на її руці, щоб вона могла підтримувати з ними зв’язок. Лео навіть не намагався дізнатися, звідки в русалок посеред Атлантичного океану покриття.

Поки Хейзел говорила, її волосся витало хмарою навколо обличчя — як бура земля та золотий пил у ковші рудокопа. Вона здавалась такою впевненою і такою вродливою — зовсім не схожою на ту сором’язливу, боязку дівчинку на шкільному подвір’ї в Новому Орлеані, біля ніг якої лежав брезентовий пакет з розчавленим обідом.

— Ми не встигли поговорити, — промовив Лео. Він не був певен, чи готовий до цієї розмови, але розумів, що, можливо, іншої нагоди не матиме. — Ну, про Семі.

Її усмішка згасла.

— Знаю... мені просто потрібен час, щоб це усвідомити. Так важко повірити в те, що ти і він...

Їй не обов’язково було закінчувати речення. Лео чудово розумів, наскільки це важко.

— Не певна, що зможу пояснити Френку те, як ми з тобою тримались за руки, — додала вона.

Вона відвела погляд. Знизу в долині радісно загомоніли циклопи — вони закінчили обладнувати дах храму.

— Я говорив із ним, — промовив Лео. — Сказав, що я не намагався... ну, розумієш. Стати між вами.

— Гаразд.

В її голосі почулося розчарування? Лео не знав напевне, та й сумнівався, що хоче це знати.

— Френк, е-е, дуже, ну, перелякався, коли я викликав вогонь.

Лео розповів їй про події у печері.

Хейзел здавалась ошелешеною.

— О. Так, подібне його лякає.

Її рука потягнулась до куртки, наче вона хотіла перевірити щось у внутрішній кишені. Хейзел ніколи не знімала цієї куртки, чи це було щось на кшталт теплої сорочки, навіть у спеку. Раніше Лео вважав, що справа в сором’язливості або в тому, що так зручніше їздити верхи. Але тепер він почав сумніватись.

Його мозок переключився на найвищу передачу. Він пригадав, як Френк говорив про якусь свою слабкість... шматок дерева. Чому здоровань так боїться вогню? Чому Хейзел так співчуває його переживанням? Лео пригадав розповіді, що чув у Таборі Напівкровок. З очевидних причин він приділяв увагу легендам про вогонь. Тепер він пригадав одну з них, яку не пригадував багато місяців.

— Є одна давня легенда про героя, — промовив він. — Його життя було пов’язано з паличкою в каміні. Коли цей шматок дерева згорів...

Обличчя Хейзел спохмурніло. Він влучив у саму ціль.

— У Френка така сама проблема. І шматок дерева... — Лео вказав на куртку Хейзел. — Він довірив його тобі?

— Лео, будь ласка... Я не можу про це розмовляти.

Інтуїція Лео спрацювала, як механізм. Він подумав про властивості дерева й корозійну активність солоної води.

— Дерево в безпеці тут, в океані? Шар повітря його захищає?

— Усе гаразд. Навіть не змокло. До того ж, воно огорнуте в кілька шарів тканини та пластику і... — Вона досадливо прикусила губу. — І мені не можна про це говорити! Лео, справа в тому, що Френк боїться тебе, або принаймні йому незручно, коли ти поруч. Ти просто повинен розуміти...

Лео радів, що ширяє, інакше він би не встояв на ногах. Він уявив себе на місці Френка, таким вразливим, що його життя могло згоріти будь-якої миті. Скільки довіри потрібно, щоб віддати своє життя... свою долю... комусь іншому до рук?

Френк, вочевидь, обрав для цього Хейзел. Тож коли він побачив, як Лео... хлопець, здатний, коли йому заманеться, викликати вогонь... впадає за нею...

Лео здригнувся. Не дивно, що він не подобався Френку. І раптом здібність здорованя до перетворень на різних тварин уже не здавалась такою крутою... Ціна за неї була занадто високою.

Лео пригадав рядок з Пророцтва Сімох, той, що подобався йому найменше: «У полум’ї й бурі світ гине знову». Дуже довго він уважав, що гроза — це Джейсон або Персі — можливо, обидва. Лео — вогонь. Ніхто цього не говорив, але зрозуміти було неважко. Вчинки Лео можуть вирішити долю світу. Якщо він припуститься помилки у виборі, світ буде знищено. Чи пов’язаний Френк якимсь чином із цим рядком? Лео вже припустився багатьох помилок. Він цілком міг випадково спалити заживо Френка Чжана.

— От ви де! — голос Бітоса змусив Лео здригнутись.

Бітос і Афрос пливли до них, поміж ними бовтався блідий Френк, але начебто живий-здоровий. Він пильно подивився на Лео з Хейзел, наче намагався зрозуміти, про що вони говорили.

— Ви вільні піти, — промовив Бітос.

Він відкрив свій в’юк і повернув їм конфісковане майно. Лео ніколи ще так не радів, надягаючи свій пояс.

— Скажіть Персі Джексону, що він може не хвилюватись, — промовив Афрос. — Ми зробили висновок з вашої розповіді про поневолених морських істот в Атланті. Кето і Форкія необхідно спинити. Ми відрядимо в похід підводних героїв — вони переможуть богів і звільнять полонених. Може, Сайруса?

— Або Біла, — запропонував Бітос.

— Так! Біл чудово підійде, — погодився Афрос.

Хай там як, ми вдячні, що Персі нам повідомив про це.

— Вам варто поговорити з ним віч-на-віч, — припустив Лео. — Ну, розумієте, син Посейдона і все таке.

Обидва рибо-кентаври похмуро похитали головами.

— Іноді краще не зв’язуватися з кров’ю Посейдона, — промовив Афрос. — Авжеж, ми у дружніх взаєминах з богом моря, але відносини між підводними божествами... складні. А ми цінуємо свою незалежність. Однак передайте Персі нашу вдячність. Ми зробимо все, що в наших силах, щоб затримати чудовиськ Кето та прискорити вашу подорож через Атлантику, але знайте: в античних землях, у Mare Nostrum, на вас чекають більші загрози.

Френк зітхнув.

— Не сумнівався.

Бітос поплескав здорованя по плечу.

— Усе з тобою буде добре, Френку Чжане! Продовжуй практикувати перетворення на морських істот. Короп — це непогано, але спробуй португальський кораблик[17]. Пам’ятай, що я тобі показав. Головне — правильно дихати.

Френк, здавалось, зараз помре від сорому. Лео прикусив губу, сповнений рішучості не сміятись.

— А ти, Хейзел, — промовив Афрос, — приходь знову, приводь свого коня! Знаю, ти стурбована тим, що згаяла час, провівши ніч у нашому світі. Хвилюєшся за свого брата Ніко...

Хейзел стиснула свій кавалерійський меч. — Ви знаєте, де він?

Афрос похитав головою.

— Точно не знаю. Але коли ви будете ближче, то відчуєте його присутність. Не варто боятись! Щоб урятувати його, ви мусите дістатися Рима за день, але час ще є. І ви повинні його врятувати.

— Так, — погодився Бітос. — Його роль істотна для вашого походу. Не знаю точно чому, але відчуваю, що це так.

Афрос поклав руку Лео на плече.

— А щодо тебе, Лео Вальдезе, то тримайся Хейзел та Френка, коли дістанетесь Рима. Я відчуваю, що вони зіткнуться з... гм, технічними складнощами, розв’язати які здатен тільки ти.

— Технічні складнощі? — спитав Лео.

Афрос усміхнувся так, наче це були чудові новини:

— А ще у мене подарунки для тебе, хоробрий штурман «Арго II»!

— Мені більше подобається вважати себе капітаном, — промовив Лео. — Або головнокомандувачем.

— Шоколадні тістечка! — гордо промовив Афрос, вкладаючи Лео до рук старомодний кошик для пікніку, оточений повітряною бульбашкою. Лео сподівався, що це захистись тістечка і вони не перетворяться на солону слизьку кашу. — У цьому кошику ти також знайдеш рецепт. Не клади забагато масла! У цьому вся хитрість. А ще я дав тобі рекомендаційний лист до Тіберіна, бога Тибру. Коли дістанетесь Рима, твоїй подрузі, доньці Афіни, він знадобиться.

— Аннабет... — промовив Лео. — Гаразд, але навіщо?

Бітос усміхнувся.

— Вона йде за Знаком Афіни, хіба ні? Тіберін може стати її провідником у цьому поході. Він стародавній, гордий бог, який може бути... складним, але для римських духів рекомендаційний лист означає все. Це переконає Тіберіна допомогти їй. Сподіваюсь.

— Сподіваюсь, — повторив Лео.

Бітос дістав три маленькі рожеві перлини зі свого в’юка.

— Ну, час вам вирушати, напівбоги! Чудового плавання!

Він жбурнув у кожного з них по перлині. Навколо них утворились три мерехтливі рожеві бульбашки.

Вони почали підніматись на поверхню. Лео встиг тільки подумати: «Ліфт із прогулянкових кульок для хом’яків?», коли бульбашки прискорились і шугонули до віддаленого сонячного сяйва угорі.

XXV Пайпер

У Пайпер з’явився новий запис у переліку «Випадки, коли Пайпер почувалася нікчемою».

Битися з Креветкозилою кинджалом та милим голоском? Не дуже ефективно. Чудовисько занурилось на глибину разом із трьома її друзями, а вона виявилася безсилою їм допомогти.

Після цього Аннабет, тренер Хедж та стіл Буфорд бігали всюди, лагодили все, щоб корабель не потонув. Персі, попри виснаженість, шукав в океані їхніх зниклих друзів. Джейсон, теж виснажений, літав навколо такелажу, наче білявий Пітер Пен, і гасив полум’я від другого зеленого вибуху, що стався просто над грот-щоглою.

А Пайпер витріщалася на свій кинджал Катоптріс, намагаючись знайти Лео, Хейзел та Френка. Але перед нею з’являлися тільки ті зображення, яких вона бачити не хотіла: три чорні, переповнені римськими напівбогами позашляховики, з Рейною за кермом першої автівки, їхали на північ від Чарльстона. Велетенські орли прикривали їх з неба. Час від часу з сільської місцевості з являлися сяючі пурпурові духи в примарних колісницях і приєднувалися до конвою. Вони гриміли по І-95[18] у напрямку Нью-Йорка та Табору Напівкровок.

Пайпер зосередилась сильніше. Вона побачила кошмарні зображення, що вже бачила раніше: бика з людською головою, який підіймався з води, а потім темну кімнату у формі колодязя, що наповнювалась чорною водою, у той час як Пайпер, Джейсон і Персі марно намагалися втриматись на поверхні.

Вона сховала Катоптріс у піхви. Як Єлена Троянська не втратила глузд під час Троянської війни, якщо цей клинок був її єдиним джерелом новин? Тоді Пайпер пригадала, що всі, хто оточував Єлену, загинули під час бійні, улаштованої загарбницькою грецькою армією. Можливо, вона таки втратила глузд?

Пайпер і Аннабет відіслали сон-видіння в Табір Напівкровок, щоб сповістити Хірона про сутичку з римлянами у форті Самтер. Аннабет розповіла про свою розмову з Рейною. Пайпер показала видіння з кинджала з позашляховиками, що неслися на північ. Добродушне обличчя кентавра протягом розмови наче постарішало на тридцять років, але він запевнив їх, що подбає про захист табору. Тайсон, Місіс О’Лірі та Елла безпечно дісталися. За необхідності Тайсон міг покликати на захист табору цілу армію циклопів, а Елла та Рейчел Дер уже порівнюють пророцтва, намагаючись краще зрозуміти, що приховує майбутнє. «Завдання семи напівбогів на борті «Арго», — нагадав їм Хірон,— закінчити похід та безпечно повернутись».

Після розмови через Іриду напівбоги мовчки походжали палубою, вдивляючись у воду та сподіваючись на диво.

Коли воно нарешті здійснилось (три велетенські рожеві бульбашки вирвалися на поверхню біля правого борту і вивергнули Френка, Хейзел та Лео), Пайпер трохи збожеволіла. Вона скрикнула від полегшення і пірнула просто у воду.

Про що вона розмірковувала? Не взяла ані мотузки, ані рятувального жилету — узагалі нічого. Але тієї миті вона була настільки щасливою, що похлюпала до Лео й поцілувала його в щоку, чим, здається, сильно здивувала хлопця.

— Скучила? — розсміявся Лео.

Пайпер раптом скипіла.

— Де ви були? Як ви вціліли?

— Довго розповідати, — відповів він. Біля нього раптом вискочив на поверхню кошик для пікніку. — Хочеш тістечко?

Коли вони піднялись на борт і перевдягнулись у сухе (бідоласі Френку довелось позичити у Джейсона занадто вузькі на нього штани), уся команда зібралась на шканці, щоб відсвяткувати за сніданком повернення зниклих. Усі, окрім тренера Хеджа, який невдоволено зауважив, що атмосфера стає занадто теплою, як на його смак, і пішов униз латати вибоїни в каркасі. Поки Лео пихтів над штурвальною панеллю, Хейзел і Френк розповіли про рибо-кентаврів та їхній навчальний табір.

— Неймовірно, — промовив Джейсон. — Це дуже смачні тістечка.

— І це все, що ти хотів сказати? — наполегливо запитала Пайпер.

Він здавався здивованим.

— Що? Я слухав. Рибо-кентаври. Рибо-люди. Лист річному богові. Усе зрозуміло. Але ці тістечка...

— Знаю, — промовив з набитим ротом Френк. — Скуштуй їх з персиковим варенням від Естер.

— Це просто неймовірно огидно, — зробила зауваження Хейзел.

— Передай мені банку, старий! — попросив Джейсон.

Хейзел і Пайпер обмінялись поглядами, сповненими роздратування. Хлопці.

Персі, навпаки, хотів почути кожну подробицю щодо підводного табору, тому повсякчас повертався до однієї частини розповіді:

— Вони не захотіли зустрітися зі мною?

— Це не так, — промовила Хейзел. — Просто... така підводна політика, здається. Підводний народ дуже піклується про свої кордони. Але чудова новина в тому, що вони подбають про акваріум в Атланті. І допоможуть захистити «Арго II», поки ми перетинаємо Атлантику.

Персі неуважно кивнув.

— Але вони не хотіли зі мною зустрітись?

Аннабет штурхнула його в плече.

— Та годі вже тобі, Риб’ячі Мізки! Нам є про що інше хвилюватись.

— Вона має рацію, — промовила Хейзел. — Після сьогодні в Ніко залишиться менше двох днів. Рибо-кентаври сказали, що ми повинні його врятувати. Його роль дуже важлива для походу.

Вона з викликом подивилась навколо, наче чекала заперечень. Ніхто не заперечував. Пайпер спробувала уявити, що відчуває Ніко ді Анжело, ув’язнений у глеку лише з двома гранатовими зернами і без жодного уявлення, врятують його чи ні. Від цієї думки в неї посилилось бажання дістатися Рима, нехай вона й відчувала, що пливе назустріч власній в’язниці — темній кімнаті, наповненій водою.

— У Ніко є інформація щодо Брами Смерті, — промовила Пайпер. — Ми врятуємо його, Хейзел! Ми встигнемо. Так, Лео?

— Що? — Лео відірвав погляд від штурвала. — О, авжеж. Ми дістанемось Середземного моря завтра вранці. І решту дня проведемо, пливучи до Рима або летючи, якщо я встигну полагодити стабілізатор...

Джейсон раптом подивився так, наче його шоколадне тістечко, намащене персиковим варенням, стало несмачним.

— Це означає, що ми опинимось у Римі в останній день для Ніко. Матимемо двадцять чотири години, щоб знайти його... у кращому випадку.

Персі схрестив ноги.

— І це лише одна біда. Ще й Знак Афіни.

Аннабет, здавалось, не дуже зраділа зміні теми. Вона опустила руку на свій рюкзак, з яким не розставалась відтоді, як вони залишили Чарльстон.

Дівчина потягнула за блискавку й дістала тонкий бронзовий диск діаметром з пончик.

— Це мапа, що я знайшла у форті Самтер. Це...

Вона різко замовкла, і витріщилась на гладку бронзову поверхню.

— Він порожній!

Персі взяв диск і оглянув обидва боки.

— Раніше було інакше?

— Так! Я дивилась на нього у своїй каюті й... — Аннабет забурмотіла собі під ніс. — Напевно, це як зі Знаком Афіни. Я бачу його тільки на самоті. Він не покажеться іншим напівбогам.

Френк швиденько позадкував, наче диск міг вибухнути. У нього утворилися вуса від апельсинового соку та борода з тістечкових крихт, через що Пайпер кортіло дати йому серветку.

— Що було на ньому? — знервовано поцікавився він. — І що таке Знак Афіни? Я досі не розумію.

Аннабет забрала диск у Персі. Вона покрутила його на сонці, але той залишився порожнім.

— Maпy було важко прочитати, але вона показувала місце в Тибрі, у Римі. Гадаю, там почнеться моє завдання... шлях, що поведе мене за Знаком.

— Можливо, там ти зустрінеш річного бога Тіберіна, — промовила Пайпер. — Що таке цей знак?

— Монета, — пробурмотіла Аннабет.

Персі нахмурився.

— Яка монета?

Аннабет занурила руку в кишеню й дістала срібну драхму.

— Мені її дала матір на Центральному вокзалі. Відтоді вона завжди зі мною. Це афінська монета.

Вона передала її по колу. Поки напівбоги по черзі розглядали монету, Пайпер ледве не розсміялась — вони зараз нагадали малюків з початкової школи, які грають у «Покажи та розкажи».

— Сова, — підмітив Лео. — Ну, це зрозуміло. Гадаю, гілка оливкова? Але що це за напис, ΑΘΕ — Афінське Об’єднання Економістів?

— Це альфа, тета і епсилон, — промовила Аннабет. — Це абревіатура грецького вислову, що приблизно означає «власність афінян»... або ще можна прочитати як «діти Афіни». Це щось на кшталт афінського гасла.

— Як «SPQR» для римлян, — припустила Пайпер.

Аннабет кивнула.

— Одне слово, Знак Афіни — це сова, як оця на монеті. Він з’являється в червоному полум’ї. Я бачила його вві сні. А потім ще двічі у форті Самтер.

Вона розповіла, що сталось у форті: про голос Геї, про павуків у гарнізоні, і як Знак їх спопелив. Пайпер бачила, що подрузі складно про це говорити.

Персі взяв Аннабет за руку.

— Я мав бути там з тобою.

— Ні, не мав. Цей шлях тільки для мене. Коли я дістанусь Рима, я муситиму вирушити наодинці. Інакше Знак не з’явиться. Я мушу піти за ним... до його джерела.

Френк узяв у Лео монету й уважно розглядав сову.

— «Загибель велетнів бліда і золотом палає, з в'язниці витої звільнить її лиш біль». — Він поглянув на Аннабет. — Що це... що в джерелі?

Перш ніж Аннабет устигла відповісти, Джейсон промовив:

— Статуя. Статуя Афіни. Принаймні... це мій здогад.

Пайпер насупила брови.

— Ти запевняв, що не знаєш.

— Не знаю. Але що більше я про це розмірковую... лише один артефакт підходить до легенди. — Він повернувся до Аннабет.— Вибач. Треба було розповісти тобі все, що я чув, значно раніше. Але я боявся. Якщо ця легенда правдива...

— Знаю, — промовила Аннабет. — Я здогадалася, Джейсоне! Я розумію тебе. Але якщо нам удасться врятувати статую, разом, греки і римляни... Хіба ти не розумієш? Це припинить ворожнечу.

— Стривайте. — Персі здійняв долоні, наче вимагаючи тайм-аут. — Яка статуя?

Аннабет забрала срібну монету і сховала її до кишені.

— Афіна Парфенос, — промовила вона. — Найвідоміша грецька статуя. Сорок футів заввишки, вкрита слоновою кісткою та золотом. Вона стояла в центрі Парфенона в Афінах.

На кораблі запанувала тиша. Чутно було тільки, як хвилі б’ються об дерев’яний борт корабля.

— Гаразд, я запитаю, — зрештою промовив Лео. — Що з нею сталося?

— Зникла, — відповіла Аннабет.

Лео нахмурився.

— Як це сорокафутова статуя в центрі Парфенона просто так зникла?

—Це чудове запитання, — промовила Аннабет. — Одна з найбільших таємниць в історії. Деякі вважали, що статую розплавили на золото або знищили загарбники. Афіни багато разів розграбовували. Дехто гадав, що статую вивезли...

— ...римляни, — закінчив за неї Джейсон. — Принаймні, це одна з теорій, що збігається з легендою, почутою мною у Таборі Юпітера. Щоб зламати дух греків, римляни вивезли Афіну Парфенос, захопивши Афіни. Вони сховали її в підземному храмі у Римі. Римські напівбоги присягнулись, що вона ніколи не побачить денного світла. Вони буквально викрали Афіну, щоб вона більше не могла бути символом грецької військової сили. Вона стала Мінервою, значно безпечнішою богинею.

— Відтоді діти Афіни шукають цю статую, — промовила Аннабет. — Більшість не знають про легенду, але з кожного покоління богиня обирає кількох для пошуків. Їм дають таку саме монету, як у мене. Вони йдуть за Знаком Афіни... за чарівним слідом, що поєднує їх зі статуєю... сподіваючись знайти місце схованки Афіни Парфенос та повернути її назад.

Пайпер спостерігала за ними — Аннабет та Джейсоном — з безмовним подивом. Вони розмовляли як одна команда, без жодних ознак ворожості чи обвинувачень. Хоча ніколи одне одному не довіряли. Пайпер була досить близькою до кожного з них, щоб це помічати. Якщо вони здатні так спокійно обговорювати настільки значну проблему — первинне джерело греко-римської ненависті, — можливо, ще є надія для двох таборів.

Судячи зі здивованого обличчя Персі, у нього були схожі думки.

— То якщо ми... тобто ти... знайдеш статую... Що ми з нею робитимемо? Ми хоч поворухнути її зможемо?

— Не знаю, — зізналась Аннабет. — Але якщо якимсь чином її врятуємо, вона може об’єднати табори, зцілити мою матір від ненависті, що розриває її свідомість навпіл. І можливо... можливо, статуя має якусь силу, що допоможе нам у війні проти велетнів.

Пайпер з глибокою повагою впилась очима в Аннабет. Вона тільки тепер почала усвідомлювати, наскільки значну відповідальність звалила на себе її подруга. Аннабет збиралась виконати свій обов’язок сама.

— Вона може змінити все, — промовила Пайпер. Може покласти край тисячоліттям ворожнечі. Стати ключем до перемоги над Геєю. Але якщо ми не можемо тобі допомогти...

Вона не закінчила, але запитання наче повиснуло у повітрі: «Чи взагалі можливо врятувати статую?»

Аннабет розпрямила плечі. Пайпер знала, що її переповнює страх, але вона майстерно це приховує.

— Я мушу впоратись, — просто промовила Аннабет. — Мета варта ризику.

Хейзел задумливо намотувала своє волосся на палець.

— Мені не подобається, що ти ризикуватимеш своїм життям одна, але ти маєш рацію. Ми бачили, що зробив для римського легіону повернутий золотий орел. Якщо ЦЯ статуя є наймогутнішим символом Афіни з-поміж усіх створених...

— Вона здатна надавати копняків серйозним цяцям, — запропонував Лео.

Хейзел насупила брови.

— Я сказала б якось інакше, але, загалом, так.

— От тільки... — Персі знову взяв Аннабет за руку. — Жодній дитині Афіни не вдалось її знайти. Що там під землею, Аннабет? Хто її охороняє? Що, коли там щось пов’язане з павуками?

— «З в’язниці витої звільнить її лиш біль», — пригадав Френк. — Звита павутинням?

Обличчя Аннабет стало блідим, наче друкарський папір. Вона знала, що на неї там чекає... принаймні приблизно, тому намагалась стримати хвилю паніки та жаху.

— Розберемось із цим, діставшись Рима, — запропонувала Пайпер, вкладаючи трохи чарів у голос, щоб заспокоїти друзів. — Усе буде гаразд. Аннабет теж надає копняків серйозним цяцям. Ось побачите.

— Еге, — погодився Персі. — Я давно це засвоїв: ніколи не закладайся проти Аннабет.

Аннабет удячно поглянула на них обох.

Судячи з недоїдених сніданків, решта команди досі була занепокоєна. Але Лео вдалося позбутися напруження. Він натиснув на кнопку. З рота Фестуса вирвався струмінь пари, з таким ревом, що всі аж підстрибнули.

— Ну! — промовив він. — Чудово піднесли бойовий дух, але на цьому кораблі ще багато що слід полагодити, перш ніж ми вирушимо до Середземного моря. Головнокомандувач Лео очікує звітів, щойно впораєтесь із вашими надвеселими денними обов’язками!

Пайпер і Джейсон узялися за прибирання нижньої палуби, де після нападу чудовиська панував повний безлад. На розгрібання медпункту та задраювання люків у сховищах знадобилася більша частина дня, але Пайпер не скаржилася. По-перше, тому що залишилась із Джейсоном на самоті. По-друге, тому що вибухи минулої ночі навчили її поважати грецький вогонь. Вона не хотіла, щоб нещільно закорковані пляшки цього варива катались коридорами посеред ночі.

Прибираючи у стайнях, Пайпер подумала про ніч, яку Аннабет з Персі випадково там провели. Якби ж вона могла проговорити з Джейсоном усю ніч — просто пригорнутись до нього на підлозі та насолоджуватись його близькістю. Чому вони не порушують правил?

Тому що Джейсон не такий. Бути лідером та надавати гарний приклад — це частина його генетичного коду. Порушувати правила неприродньо для нього.

Безсумнівно, Рейна захоплювалась цією його якістю Так само, як і Пайпер... більшість часу.

Їй тільки раз удалося переконати його стати бунтарем. Це було в Школі Дикунів, коли вони прокралися на дах, щоб подивитись на метеоритний дощ. Саме тоді вони вперше поцілувались.

На жаль, цей спогад виявився витівкою Туману, чаклунською брехнею, що вживила їй у голову Гера. Тепер Пайпер і Джейсон разом насправді, але їхні стосунки будувалися на омані. Якщо вона попросить справжнього Джейсона вислизнути куди-небудь із нею посеред ночі, то чи він це зробить?

Вона збирала сіно в купки. Джейсон лагодив зламані дверцята на стійлі. Крізь скляний люк на підлозі сяяв океан — зелена безкінечна широчінь світла та тіні. Пайпер весь час туди поглядала — вона боялась, що побачить морду чудовиська, яке зазирає всередину, або водяних людожерів з дідусевих казок. Але все, що вона бачила: нечасті косяки оселедця.

Дивлячись, як працює Джейсон, вона дивувалась тому, як легко йому все вдається: чи то лагодження зламаних дверей, чи змащування сідл.

І справа була не тільки в його сильних та майстерних руках (хоч Пайпер цілком була ними задоволена!), а й у тому, як бадьоро та впевнено він поводився. Без жодних скарг робив те, що було потрібно. Не втрачав почуття гумору, попри те, що не спав уже понад добу і, напевно, ледве тримався на ногах. Пайпер розуміла, чому Рейна закохалась у нього. Коли справа стосувалась роботи та відповідальності, Джейсон був справжнім римлянином.

Пайпер пригадала чаювання з мамою у Чарльстоні. Цікаво, що Афродіта сказала Рейні рік тому? Чому це вплинуло на поведінку дівчини? Богиня відмовляла її від захоплення Джейсоном чи, навпаки — заохочувала?

Пайпер не знала, але була б значно щасливішою, якби мама не з’являлась у Чарльстоні. Звичайні матері нерідко змушують своїх дітей ніяковіти. Але те, що зробила її гламурна мати-богиня, яка запросила подруг Пайпер на балачки про хлопців за чаєм, — це було зовсім принизливо.

Афродіта була такою уважною до Аннабет та Хейзел, що Пайпер стало неспокійно на душі. Коли мама цікавилась чиїмись стосунками, то це, зазвичай, було поганою ознакою. Це віщувало біду. Або як сказала б Афродіта: «Несподіваний поворот».

Та водночас Пайпер була таємно ображена на маму. Афродіта майже не дивилась на неї під час розмови. Не сказала жодного слова про Джейсона. І навіть не спробувала пояснити свою зустріч із Рейною. Таке враження, наче донька припинила її цікавити. Пайпер отримала свого хлопця. Тепер усе залежало від неї, а Афродіта давно переключилась на більш свіжу плітку з такою самою легкістю, з якою викидала старі бульварні журнали.

«Усі ви такі чарівні історії, — сказала тоді Афродіта. — Тобто дівчата».

Тієї миті Пайпер не повністю це усвідомлювала, але якась її частина подумала: «Чудово. Я не хочу бути історією. Я хочу нормального та спокійного життя з нормальним та постійним хлопцем».

Якби ж тільки Пайпер краще розумілась на стосунках... Будучи старшою вожатою будиночка Афродіти, вона мала б бути фахівцем. Інші таборяни весь час радилися з нею. Пайпер з усіх сил намагалась допомогти їм, але у власних стосунках виявилася безсилою. Вона завжди в усьому сумнівалась, занадто старалась прочитати вираз обличчя Джейсона, його настрій, необдумані слова. Чому все має бути так важко? Чому «довго та щасливо» не може тривати вічно?

— Про що розмірковуєш? — запитав Джейсон.

Пайпер усвідомила, що хмуриться. У віддзеркаленні на скляних дверях вона виглядала так, наче з їла ложку солі.

— Ні про що, — відповіла вона. — Тобто... багато про що. Але ні про що особливо.

Джейсон розсміявся. Шрам на його губі став майже непомітним. Дивовижно, як йому вдавалось перебувати у такому гарному настрої, ураховуючи все, що він витримав.

— Усе спрацює, — пообіцяв він. — Ти сама це сказала.

— Еге ж, — погодилась Пайпер. — От тільки я сказала це, тільки щоб підбадьорити Аннабет.

Джейсон знизав плечима.

— І все ж, це правда. Ми майже дісталися стародавніх земель. І відірвалися від римлян.

— Які тепер на шляху до Табору Напівкровок і мають намір напасти на наших друзів.

Джейсон розгубився, наче йому важко було сказати щось позитивне з цього приводу.

— Хірон знайде спосіб їх затримати. Можуть минути тижні, перш ніж римляни знайдуть табір та спланують напад. До того ж, Рейна зробить усе, що зможе, аби сповільнити хід справи. Вона досі на нашому боці. Знаю, що на нашому.

— Ти довіряєш їй, — загробним голосом промовила Пайпер.

— Слухай, Пайпс. Я ж казав тобі, що немає жодних причин для ревнощів.

— Вона вродлива. Сильна. Вона така... римлянка.

Джейсон опустив молоток. Він узяв її долоню, через що вся рука дівчини затремтіла. Тато Пайпер одного разу повів її в «Тихоокеанський акваріум» і показав їй електричного вугра. Він сказав тоді, що вугор посилає електричні імпульси, що паралізують здобич. Щоразу, коли Джейсон дивився на неї чи торкався її долоні, Пайпер почувалась саме так.

— Вродлива і сильна — ти, — промовив він. — І я не хочу, щоб ти була римлянкою. Я хочу, щоб ти була Пайпер. До того ж, ми команда.

Їй хотілось йняти йому віри. Вони разом, насправді, уже кілька місяців. І все ж вона не могла позбутися сумнівів, так само як Джейсон — напису «SPQR» на передпліччі.

Угорі пролунав дзвінок на вечерю.

Джейсон дурнувато посміхнувся.

— Нам краще піднятись. Якщо не хочемо, щоб тренер придушив нас шнурками від дзвіночків.

Пайпер здригнулась. Тренер Хедж погрозив це зробити після скандалу з Аннабет та Персі. Тож він дізнався б, якби хтось уночі залишив свою каюту.

— Еге, — з жалем промовила вона, дивлячись на скляні двері під ногами. — Гадаю, нам потрібна вечеря... і гарний відпочинок.

XXVI Пайпер

Наступного ранку Пайпер прокинулась від незнайомого корабельного сигналу — реву настільки гучного, що він буквально скинув її з ліжка.

«Мабуть, Лео знову щось уткнув», — подумала вона. А потім звук гудків пролунав знову. Здавалось, він доносився звідкись здалеку — з іншого корабля.

Пайпер почала квапливо одягатись. Коли вона піднялась на палубу, решта вже зібралась — усі наспіх одягнені (окрім тренера Хеджа, який заступав на нічну варту).

Френкова футболка з ванкуверської зимової олімпіади була навиворіт. Персі надягнув піжамні штани та бронзовий нагрудник, що було цікавим відкриттям у світі моди. Волосся Хейзел стирчало в один бік, наче дівчина пройшла крізь бурю, а Лео випадково себе підпалив. Його футболка перетворилась на обвуглене лахміття, а руки димились.

Приблизно за сотню ярдів від порту проплив величезний круїзний лайнер. Туристи замахали їм руками з п’ятнадцяти чи шістнадцяти рядів балконів. Деякі усміхались і робили світлини. Ніхто, здавалось, не дивувався тому, що бачить грецьку трирему. Можливо, Туман зробив корабель схожим на рибацький човен, або туристи вирішили, що «Арго II» — це історична пам’ятка.

Круїзний лайнер знову загудів. «Арго II» охопив приступ конвульсій.

Тренер Хедж затулив вуха.

— Обов’язково так галасувати?

— Просто вітаються, — припустив Френк.

— Що? — заволав у відповідь Хедж.

Корабель обминув їх і рушив далі в море. Туристи продовжували махати руками. Якщо їм і здавалось дивним, що екіпаж «Арго II» складається із сонних дітлахів в обладунках та піжамах і чоловіка з козлиними ногами, то вони цього не виказали.

— До побачення! — крикнув Лео, піднявши задимлену руку.

— Можна я піду за балісту? — запитав Хедж.

— Ні, — промовив Лео крізь силувану усмішку.

Хейзел протерла очі й подивилась на блискучу зелену воду.

— Де... о... овва.

Пайпер теж підняла очі й охнула. Тепер, коли круїзний лайнер не загороджував вид, вона побачила гору, що здіймалась над морем приблизно за півмилі на північ. Пайпер і раніше бачила вражаючі скелі. Вона їздила Першою автомагістраллю вздовж узбережжя Каліфорнії. Навіть падала у Великий Каньйон разом із Джейсоном і вилітала з нього. Але ніщо не могло порівнятись із цим масивом сліпуче-білого каменю у формі кулака, що упирався у небо. З одного боку вапнякові скелі були майже повністю прямовисними і, як припускала Пайпер, занурювались у море не менше, ніж на тисячі футів. З іншого — схил стелився ярусами, вкритими зеленим лісом, тож уся гора походила на величезного сфінкса, що осипався за тисячоліття, з білими масивними головою та грудьми й зеленою накидкою на спині.

— Гібралтарська скеля, — з трепетом промовила Аннабет. — На кінчику Іспанії. А там... — Вона вказала на південь, на більш віддалене пасмо червоних та жовтих пагорбів. — Там Африка. Ми на порозі Середземного моря.

Ранок був теплим, але Пайпер затремтіла. Попри морську шир перед ними, вона почувалась так, наче зіткнулась з нездоланною перешкодою. Варто їм зайти в Середземне море — Mare Nostrum, — і вони опиняться у стародавніх землях. Якщо легенди правдиві, їхній похід унебезпечиться в десятки разів.

— Що далі? — поцікавилася вона. — Просто попливемо вперед?

— А чом би й ні? — промовив Лео. — Це великий судноплавний канал. Кораблі весь час туди заходять і виходять.

«Тільки не триреми з купою напівбогів», — подумала Пайпер.

Аннабет поглянула на Гібралтарську скелю. Пайпер упізнала цей задумливий вираз обличчя, який завжди означав, що подруга очікує на неприємності.

— У давні часи, — промовила Аннабет, — це місце називали Геркулесовими стовпами. Скеля була одним зі стовпів. А другим — одна з африканських гір. Ніхто не знає, яка саме.

— Геркулес, га? — нахмурився Персі. — Хлопець був наче давньогрецький «Старбакс». Куди не глянь... усюди він.

Оглушливий рокіт струсив «Арго II», однак цього разу Пайпер гадки не мала про його походження. Вона не бачила жодних кораблів. Та й небо було чистим.

У роті раптом пересохнуло.

— То... ці Геркулесові стовпи. Вони небезпечні?

Аннабет не відводила погляду від білих скель, наче чекала, що на них спалахне Знак Афіни.

— Для греків ці стовпи позначали край відомого світу. Римляни подейкували, що на стовпах було написане застереження латиною...

— Non plus ultra, — промовив Персі.

Аннабет, здавалось, була приголомшена.

— Так. «Далі нікуди». Звідки ти знаєш ці слова?

Персі вказав рукою.

— Я дивлюся на них.

Просто перед ними, всередині протоки замерехтів острів. Пайпер була певна, що раніше його там не було. Маленький пагорб, укритий лісами й оточений білими пляжами. Не така вражаюча картина порівняно з Гібралтаром, але перед островом, приблизно за дві сотні ярдів від берега, здіймались дві білі колони в грецькому стилі, так само високі, як щогли «Арго II». Між колонами під водою блищали величезні сріблясті літери, можливо, ілюзія, можливо, мозаїка на піску: «NON PLUS ULTRA».

— Народе, мені розвертати корабель? — знервовано запитав Лео. — Чи...

Ніхто не відповів — можливо, тому що всі, так само як і Пайпер, помітили постать на пляжі. Коли корабель наблизився до колон, дівчина побачила, що це темноволосий чоловік у пурпуровому одіянні. Він, схрестивши руки, пильно дивився на корабель, наче давно чекав на його прибуття. Через велику відстань важко було сказати про чоловіка ще щось, але зважаючи на його позу, він був незадоволеним.

Френк різко вдихнув.

— Чи може це бути?..

— Геркулес, — промовив Джейсон. — Наймогутніший герой усіх часів.

До колон залишалось лише кілька ярдів.

— Потрібна відповідь, — наполегливо промовив Лео. — Я можу повернути або можемо піднятись у повітря. Стабілізатори знову працюють. Але мені потрібно знати негайно...

— Треба продовжити наш шлях, — промовила Аннабет. — Гадаю, він охороняє протоку. Якщо це справді Геркулес, то відпливати чи відлітати нема сенсу. Він захоче поговорити з нами.

Пайпер утрималась від пориву скористатись чарами. Їй хотілось крикнути на Лео: «Летимо! Забери нас звідси!» Та, на жаль, вона відчувала, що Аннабет має рацію. Якщо вони хочуть пройти в Середземне море, то не можуть уникнути цієї зустрічі.

— Хіба Геркулес на має бути на нашому боці? — з надією поцікавилася вона. — Ну... він один з нас, так?

Джейсон фиркнув.

— Він був сином Зевса, але після смерті став богом. А з богами ніколи нічого не знаєш напевно.

Пайпер пригадала зустріч із Бахусом у Канзасі — ще один бог, який колись був напівбогом. І він не поспішав їм допомагати.

— Чудово, — промовив Персі. — Семеро нас проти Геркулеса.

— І сатир! — додав Хедж. — Він нам під силу.

— У мене є краща думка, — промовила Аннабет. — Відрядимо на берег посередників. Маленьку групу... одного чи двох. Не більше. Спробуємо поговорити з ним.

— Я піду, — промовив Джейсон. — Він син Зевса.

Я син Юпітера. Можливо, він буде дружнім до мене.

— Або зненавидить, — припустив Персі. — Єдинокровні брати не завжди ладнають.

Джейсон насупив брови.

— Дякую, пане Підбадьорливий!

— Спробувати варто, — промовила Аннабет. — Принаймні у Джейсона і Геркулеса є хоч щось спільне. А ще потрібен найкращий наш дипломат. Хтось вправний зі словами.

Усі поглянули на Пайпер.

Вона намагалася придушити бажання закричати й вистрибнути за борт. Погане передчуття скрутило їй нутрощі. Але якщо Джейсон іде на берег, то вона з ним. Можливо, цей неймовірно могутній бог виявиться готовим допомогти. Варто хоч іноді довіритись долі, еге ж?

— Гаразд, — промовила вона. — Тільки перевдягнусь.

Коли Лео пришвартував «Арго II» між двома стовпами, Джейсон викликав вітер, щоб той переніс його з Пайпер на берег.

Чоловік у пурпуровому одязі чекав на них.

Пайпер чула багато розповідей про Геркулеса, переглядала кілька дешевих кінострічок і мультфільмів. До сьогодні, якби їй узагалі довелося про нього подумати, вона б просто пустила очі під лоба й уявила якогось дурнуватого тридцятирічного чувака з противною борідкою, грудьми колесом, левовою шкурою на голові та великою палицею, як у печерної людини. А ще б він смердів, відригував, весь час чухався та спілкувався здебільшого рохканням.

Вона зовсім не очікувала побачити це.

Босі ноги чоловіка вкривав білий пісок. Завдяки одіянню він походив на священика, от тільки Пайпер не пам’ятала який сан носить пурпурове. Кардинали? Єпископи? Чи означав пурпуровий колір, що він римська версія Геркулеса, а не грецька? Його борода була по-модному неохайною, як у тата Пайпер чи його друзів-акторів — на зразок «так вийшло, що я не голився два дні, але однаково виглядаю неймовірно».

Він був ставним, але не занадто кремезним. Чорне волосся коротко стрижене, у римському стилі. Він мав разючі блакитні очі, як у Джейсона, але шкіра була мідно-червоною, наче після років життя в солярії. Але найбільшою несподіванкою стало те, що на вигляд йому виповнилося приблизно двадцять років. Безперечно, не більше. Його врода була трохи грубуватою, але він зовсім не походив на печерну людину.

Проте палиця у нього таки була. Вона лежала на піску біля нього, більше скидалася на збільшену бейсбольну битку — п’ятифутовий відполірований дерев’яний циліндр зі шкіряним руків’ям, оббитим бронзою. Тренер Хедж би позаздрив.

Джейсон і Пайпер приземлились у морській піні. Вони повільно почали наближатись, намагаючись не робити загрозливих рухів. Геркулес байдуже спостерігав за ними, наче вони були якимсь видом морських птахів, яких він раніше не помічав.

— Вітаю, — промовила Пайпер. Привітання ніколи не завадить.

— Привіт, що цікавого? — промовив Геркулес. Його голос був низьким, але говорив він, як звичайний сучасний хлопець, наче щойно зустрів їх у шкільному гардеробі.

— Та, нічого, — Пайпер зморщилась. — Ну, взагалі багато чого. Я — Пайпер. Це — Джейсон. Ми...

— Де ваша левова шкура? — перервав її Джейсон.

Пайпер захотілось штурхнути його ліктем, але Геркулес, замість того щоб розсердитись, посміхнувся.

— Тут тридцять градусів, — промовив він. — Чого б я одягав свою левову шкуру? Ти сам одягаєш шубу на пляж?

Геркулес невдоволено зиркнув у небо, наче хотів серйозно поговорити з батьком Зевсом.

— Не вірте всьому, що чуєте про мене. Бути відомим не так весело, як здається.

— І не кажіть, — зітхнула Пайпер.

Геркулес поглянув на неї своїми блискучими блакитними очима.

— Ти відома?

— Мій тато... він знімається в кіно.

Геркулес невдоволено забуркотів:

— Про кіно навіть починати не хочу. О боги олімпійські! Ці режисери ніколи нічого не можуть зробити належним чином. Ви бачили хоч одну стрічку, де я схожий на себе?

Пайпер мусила визнати, що він має рацію.

— Я здивована, що ви такий молодий.

— Га! Так працює безсмертя. Але так, я був не дуже старим, коли помер. Не за сучасними стандартами. У свої геройські часи я багато чого вчинив... навіть забагато. — Його очі метнулись до Джейсона. — Син Зевса, еге ж?

— Юпітера, — відповів Джейсон.

— Невелика різниця, — буркнув Геркулес. — Тато дратує у будь-якій формі. Я? Мене називали Гераклом. А потім з’явились римляни і назвали мене Геркулесом. Я не дуже змінився, хоча останнім часом думки про це спричиняють гострий головний біль...

Лівий бік його обличчя сіпнувся. Одіяння замерехтіли, стаючи то білими, то пурпуровими.

— Хоч би як, — промовив Геркулес, — якщо ти син Юпітера, ти маєш розуміти — на тебе всі тиснуть. Що не роби — цього завжди недостатньо. Урешті-решт це може зламати.

Він повернувся до Пайпер. Її спиною побігли тисячі мурашок. Химерне поєднання суму та злісності з’явилось у очах бога, що здавались не зовсім розсудливими і, безперечно, небезпечними.

— А щодо тебе, люба моя, — застеріг Геркулес, — будь обережною! Сини Зевса можуть бути... хоча, не зважай.

Пайпер не зрозуміла, що він хотів сказати. Раптом їй захотілось забратись якомога далі від цього бога, але вона намагалася зберегти спокійний та люб’язний вираз обличчя.

— Отже, пане Геркулесе, — промовила вона, — ми в поході. Ми хотіли б отримати дозвіл на прохід у Середземне море.

Геркулес знизав плечима.

— Тому я і тут. Після моєї смерті тато зробив мене швейцаром Олімпу. Я сказав: «Чудово! Придворна посада! Нескінченні вечірки!» От тільки він не згадав про те, що я охоронятиму вхід до стародавніх земель. Отак я й застряг на решту вічності на цьому острові. Дуже весело. — Він вказав на стовпи, що здіймалися з морської піни. — Дурні колони! Дехто стверджує, що я створив Гібралтарську протоку, розсунувши гори. Дехто вважає, що гори — це стовпи. Що за купка Авгієвих добрив. Стовпи — це стовпи.

— Так, — промовила Пайпер. — Не дивно. То... ми можемо пройти?

Бог почухав свою модну бороду.

— Ну, я маю попередити вас, наскільки небезпечні стародавні землі. Не кожний напівбог здатен вціліти в Mare Nostrum. Через це я мушу дати вам завдання. Щоб ви довели, що гідні й бла-бла-бла. Чесно кажучи, я цим не дуже переймаюся. Зазвичай, достатньо принести мені щось із магазину, заспівати пісню чи щось таке. Після всіх тих подвигів, що змусив мене зробити мій лихий кузен Еврістей, ну... не хочу бути таким як він, розумієте?

— Дякую! — промовив Джейсон.

— Будь ласка.

Геркулес здавався розслабленим та добродушним, але досі змушував Пайпер нервувати. Той темний блиск у його очах нагадував їй про шматок вугілля, просочений гасом, готовий спалахнути будь-якої миті.

— To, — промовив Геркулес, — що у вас за похід?

— Велетні, — відповів Джейсон. — Ми прямуємо в Грецію, щоб завадити їм пробудити Гею.

— Велетні, — пробурмотів Геркулес. — Ненавиджу цих типів! Коли я був героєм-напівбогом... а, не зважайте! То хто з богів вас на це підбурив — татко? Афіна? Може, Афродіта? — Він поглянув на Пайпер і здійняв одну брову. — Судячи з твоєї привабливості, здогадуюсь, що це твоя мама.

Пайпер мусила б міркувати швидше, але Геркулес позбавив її розважливості. Занадто пізно вона усвідомила, що розмова перетворилась на прогулянку мінним полем.

— Гера нас відрядила, — промовив Джейсон. — Вона зібрала нас разом, щоб...

— Гера?— вираз обличчя Геркулеса раптом став, як скелі Гібралтара — непохитним і невмолимим, наче їхня кам’яна поверхня.

— Ми теж її ненавидимо, — поспішно випалила Пайпер. О боги, чому це одразу не спало їй на думку? Гера була запеклим ворогом Геркулеса. — Ми не хотіли їй допомагати. Вона не залишила нам вибору, але...

— Але ви тут, — промовив Геркулес без жодної нотки дружелюбності. — Вибачте, але мені байдуже, наскільки важливий ваш похід. Я нічого не зроблю задля Гери. Ніколи.

Джейсон здавався спантеличеним.

— Але я вважав, що ви з нею помирилися, коли ви стали богом.

— Як я вже казав, — буркнув Геркулес, — не вірте всьому, що чуєте. Якщо хочете пройти в Середземне море, то мені доведеться дати вам особливо важке завдання.

— Але ми ж як брати, — заперечив Джейсон. — Гера і моє життя зіпсувала. Я розумію...

— Не розумієш, — холодно промовив Геркулес. — Моя перша родина мертва. Моє життя витрачене на безглузді подвиги. Друга дружина — теж мертва, після того як її обманом змусили мене отруїти и приректи на болісну смерть. І як мені це відшкодували? Зробили другорядним богом. Безсмертним, щоб я завжди пам’ятав свої страждання. Стирчав тут воротарем, швейцаром... дворецьким Олімпійців. Ні, ти не розумієш. Єдиний бог, який хоч трохи мене розуміє — Діоніс. Але він принаймні винайшов щось корисне. А мені нічого показати окрім поганих екранізацій свого життя.

Пайпер скористалась чарами.

— Це неймовірно сумно, пане Геркулесе! Але прошу, не будьте такими суворими до нас. Ми не погані.

Вона подумала, що спрацювало. Геркулес завагався. Але потім він стиснув щелепи і похитав головою.

— На протилежному боці острова, за тими пагорбами, знайдете ріку. Посеред неї живе старий бог Ахелой.

Геркулес зробив паузу, наче ця інформація мала змусити їх у жаху кинутись навтіки.

— І? — запитав Джейсон.

— І, — продовжив Геркулес, — я хочу, щоб ви відламали його другий ріг і принесли мені.

— У нього роги, — промовив Джейсон. — Стривайте... другий ріг? Що?

— Розберетесь, — обірвав бог. — Тримайте, має допомогти.

Він промовив слово «допомогти» так, наче воно означало щось цілковито протилежне. Геркулес дістав з-під одіянь маленьку книжечку й жбурнув її Пайпер. Їй ледве вдалось її спіймати.

На глянсовій обкладинці були зображені світлини грецьких храмів та додані до них фотомонтажем усміхнені обличчя чудовиськ. Мінотавр ухвально здіймав великий палець, а заголовок мовив: «Геркулесів путівник по Маrе Nostrum».

— Принесіть мені ріг до заходу сонця, — промовив Геркулес. — Тільки ви вдвох. З друзями зв'язуватись Не можна. Ваш корабель залишиться там, де й зараз. Якщо впораєтесь, зможете пройти у Середземне море.

— А якщо ні? — спитала Пайпер, сумніваючись, що хоче знати відповідь.

— Ну, тоді Ахелой вас, вочевидь, вб'є. А я голіруч розламаю навпіл ваш корабель та подбаю про передчасну смерть ваших друзів.

Джейсон тупцювався на місці.

— Може, ми все ж таки заспіваємо щось кумедне?

— На вашому місці я б не зволікав, холодно промовив Геркулес. — До заходу. Або друзі помруть.

XXVII Пайпер

«Геркулесів путівник по Mare Nostrum» не дуже допоміг зі зміями та комарами.

— Якщо це чарівний острів, — пробуркотіла Пайпер, — чому він не міг бути по-хорошому чарівним?

Вони видерлись на пагорб, а потім спустились у лісисту долину, обережно оминаючи чорних та червоних смугастих змій, які грілись під сонцем на камінні. Застояні ставки в низині кишіли комарами. Рослинність здебільшого складалась з низькорослих оливкових дерев, кипарисів та сосон. Стрекотіння цикад та задушлива спека нагадували Пайпер оклагомську резервацію влітку.

Поки що вони не бачили жодних річок.

— Можна піднятись у повітря, — запропонував Джейсон.

— Тоді можемо щось прогледіти, — промовила Пайпер. — До того ж, я не певна, що хочу впасти на вороже налаштованого бога. Як його там звуть? Якесь там алое?

— Ахелой. — Джейсон намагався читати путівник, поки вони йшли, тож весь час наштовхувався на дерева і спотикався об каміння. — Тут написано, що він «потамус».

— Як гіпопотам?

— Ні. Потамус. Річний бог. Згідно з тим, що тут написано, він дух якоїсь ріки в Греції.

— Оскільки ми не у Греції, припустимо, що він переселився. Поки що не кращий путівник. Ще щось?

— Написано, що Геркулес одного разу з ним бився.

— Геркулес бився з дев’яносто дев’ятьма відсотками всього, що існувало у Стародавній Греції.

— Еге. Так, подивимось. Геркулесові стовпи... — Джейсон перегорнув сторінку. — Написано, що на цьому острові немає ані готелів, ані ресторанів, ані транспорту. Пам’ятки острова: Геркулес і два стовпи. Гм, а оце цікаво. Уважається, що знак долара — ну, S з двома рисками — це пішло від іспанського герба, на якому були зображені Геркулесові стовпи з прапором, що звивався поміж ними.

«Чудово, — подумала Пайпер. — Джейсон нарешті поладнав з Аннабет, тому тепер почав переймати її ботанські схильності».

— Є щось корисне? — поцікавилася вона.

— Стривай. Є коротке згадування про Ахелоя: «Цей річний бог бився з Геркулесом за руку прекрасної Деяніри. Під час бою Геркулес відламав один з рогів річного бога, що став першим рогом достатку».

— Рогом чого?

— Ну, знаєш, прикраса на День Подяки. Ріг, з якого аж сиплеться всяка смакота? У нас було кілька таких у їдальні в Таборі Юпітера. Не знав, що оригінал був справжнім рогом якогось хлопця.

— І ми повинні забрати його другий ріг. Припускаю, що це буде нелегко. Ким була Деяніра?

— Геркулес із нею одружився. Здається... тут не сказано. Але, гадаю, з нею сталося щось погане.

Пайпер пригадала, що сказав їм Геркулес: перша родина мертва, друга жінка померла після того, як її обманом змусили його отруїти. Це випробовування подобалось їй дедалі менше.

Вони пробрались крізь кряж між двома пагорбами, намагаючись залишатись у тіні, але Пайпер усе одно спітніла з ніг до голови. Москіти залишили сліди на її щиколотках, руках і шиї, тож вона, напевно, виглядала як жертва віспи.

Нарешті залишились із Джейсоном на самоті, і от як вони проводили час.

Вона досі сердилась, що Джейсон згадав про Геру, хоч і розуміла, що він ні в чому не винний. Можливо, вона просто загалом сердилась на нього. Тривога та почуття образи не полишали її від самого Табору Юпітера.

Що Геркулес хотів їй сказати про синів Зевса? Що їм не можна довіряти? Що вони під занадто великим тиском? Пайпер спробувала уявити Джейсона богом, як він стоїть на якомусь узбережжі та охороняє вхід до океану через багато років після смерті Пайпер та всіх, кого він знав у своєму смертному житті.

Цікаво, чи був колись Геркулес таким життєрадісним, як Джейсон — бадьорішим, упевненішим та завжди готовим підтримати. Це важко, було уявити.

Вони сходили в наступну долину, і Пайпер гадала, що зараз відбувається на «Арго II». Їй так і кортіло надіслати повідомлення через Іриду, але Геркулес заборонив їм зв’язуватися з друзями. Вона сподівалась, що Аннабет здогадається про випробування і не відряджатиме інший загін на берег. Пайпер гадки не мала, що зробить Геркулес, якщо його розгнівають ще більше. Вона вже уявляла, як тренер Хедж утрачає терпіння і націлює балісту на чоловіка в пурпуровому, або як ейдолони оволодівають свідомістю членів команди та змушують їх зав’язати смертельний бій з Геркулесом.

Пайпер здригнулась. Вона не знала, яка зараз година, але сонце вже починало сідати. Як день так швидко минув? Якби захід сонця означав тільки зниження температури, вона б охоче його зустріла. Але у їхньому випадку — це ще й кінцевий термін. Який сенс у прохолодному вечірньому бризі, якщо ти мертвий? До того ж завтра — перше липня. Якщо вони ні в чому не помилились, то це останній день життя Ніко ді Анжело, і разом із цим — останній день Рима.

— Стій, — промовив Джейсон.

Пайпер не одразу зрозуміла, у чому справа, але потім почула, що десь попереду тече вода. Вони прокралися крізь зарості й опинились на березі ріки. Вона була, можливо, сорок футів завширшки, але тільки декілька дюймів завглибшки — срібляста смужка води, що мчала по гладкому кам’яному дну. За кілька ярдів нижче по течії бистрина пірнала у глибокий темно-синій ставок.

Щось у цій річці бентежило Аннабет. Цикади в хащах замовкли. Пташки не щебетали. Ріка цаче вела лекцію і не терпіла жодних голосів, окрім власного.

Та що довше Пайпер слухала, то спокусливішою ставала ріка. Їй захотілось попити з неї. Можливо, скинути черевики. Непогано було б намочити ноги. А цей ставок... було б так чудово стрибнути в нього разом із Джейсоном і відпочити в тіні дерев, плаваючи у приємній прохолодній воді. Так романтично!

Пайпер відігнала від себе ці думки. Вони були чужими. Щось тут було не так. Ріка наче зачаровувала її.

Джейсон сів на камінь і почав знімати черевики. Він широко всміхнувся ставку, наче не міг дочекатись, коли у нього стрибне.

— Припини! — крикнула Пайпер на ріку.

Джейсон здавався ошелешеним.

— Припинити що?

— Не ти, — промовила Пайпер.

Вона почувалась дурепою, вказуючи на воду, але була певна, що та впливає на їхні почуття за допомогою якихось чарів.

Пайпер було вже вирішила, що вона божеволіє, і зараз Джейсон їй про це скаже, коли річка раптом заговорила: «Пробачте мені. Спів — одна з нечисленних розрад, що в мене залишились».

Зі ставка, наче на ліфті, почала підніматися фігура.

Плечі Пайпер напружились. Саме цю істоту вона бачила в лезі свого кинджала — бика з людським обличчям. Його шкіра була блакитною, як вода, а копита ширяли над поверхнею ріки. На бичачій шиї була голова чоловіка, з короткими чорними кучерями, по-давньогрецькі завитою борідкою, глибокими скорботними очима, прихованими за біфокальними окулярами, та губами, що, здавалось, завжди були надутими. З лівого боку його голови самотньо стирчав єдиний ріг — вигнутий і чорно-білий, схожий на ті, з яких воїни пили алкогольні напої. Через дисбаланс голова кренилась ліворуч, тож здавалось, що істота намагається позбутися води у вусі.

— Вітаю, — сумно промовила вона. — Прийшли мене вбити, так гадаю.

Джейсон натягнув черевики і почав повільно підводитись.

— Е, ну...

— Ні! — втрутилась Пайпер. — Вибачте. Це так незручно. Ми не хотіли вас турбувати, але нас відрядив Геркулес.

— Геркулес! — людина-бик зітхнув. Його копита вдарили по воді, наче він готувався напасти. — Для мене він завжди буде Гераклом. Бачте, це його грецьке ім’я: «слава Гери».

— Кумедне ім’я, — промовив Джейсон. — Ураховуючи те, що він її ненавидить.

— Еге ж, — промовив людина-бик. — Можливо, тому він не заперечував, коли римляни перейменували його на Геркулеса. Звісно, це те ім’я, під яким він відомий більшості людей... його бренд, якщо бажаєте. Геркулес — ніщо без свого іміджу.

Людина-бик говорив з гіркотою, але фамільярно, наче Геркулес був його давнім другом, який збився зі шляху.

— Ви Ахелой? — поцікавилася Пайпер.

Людина-бик зігнув передні ноги і вклонився, що Пайпер здалось водночас милим і трохи сумним.

— До ваших послуг. Винятково річний бог. У минулому я був духом наймогутнішої ріки в Греції. Тепер приречений проживати тут, на протилежному від мого давнього ворога боці острова. О, які жорстокі боги! Та чи поселили вони нас разом, щоб покарати мене, чи Геркулеса — я досі не знаю.

Пайпер не зовсім розуміла, про що він говорить. До того ж фоновий шум ріки знову починав вторгатись у її свідомість — він нагадував їй про спеку, спрагу і те, як було б приємно поплавати. Вона намагалася зосередитись.

— Я — Пайпер, — промовила вона. — Це Джейсон. Ми не хочемо битись. Просто Геракл... Геркулес... ким би він не був, розлютився на нас і відрядив сюди.

Вона розповіла, що вони вирушили в стародавні землі, щоб перешкодити велетням пробудити Гею. Описала, як їхня команда греків та римлян зібралась разом, як Геркулеса охопила лють, коли він дізнався, що за цим стоїть Гера.

Голова Ахелоя весь час нахилялась ліворуч. Пайпер не могла зрозуміти, куняє він чи намагається утримати ріг у рівному положенні.

Коли вона закінчила, Ахелой поглянув на неї так, наче в неї з’явився страшний висип на шкірі.

— Ох, дорогенька моя... легенди, знаєш, вони правдиві. Духи, водяні людожери.

Пайпер ледве не вискнула. Вона ані словом про це не обмовилась.

— 3... звідки?

— Річні боги багато про що знають, — промовив він. — На жаль, ти зосереджуєшся не на тій історії. Якби ти дісталась Рима, то історія з повінню послужила б тобі краще.

— Пайпер? — запитав Джейсон. — Про що він говорить?

Думки в її голові раптом переплутались, наче зображення в калейдоскопі. «Історія з повінню... Якби ти дісталась Рима».

— Я... я не певна, — промовила вона, хоча «історія про повінь» чомусь звучала дуже знайомо. — Ахелоє, я не розумію...

— Ні, не розумієш, — співчутливо промовив річний бог. — Бідолашна. Ще одна дівчина приречена на товариство сина Зевса.

— Перепрошую, — промовив Джейсон. — Узагалі-то Юпітера. І як це робить її бідолашною?

Ахелой його проігнорував.

— Дівчинко моя, ти знаєш причину нашої битви з Геркулесом?

— Жінка, — пригадала Пайпер. — Деяніра?

— Так. — Ахелой важко зітхнув. — І ти знаєш, що з нею сталось?

— Ну... — Пайпер поглянула на Джейсона.

Той дістав свій путівник і почав перегортати сторінки.

— Тут точно не...

Ахелой обурено фиркнув.

— А це що таке?

Джейсон кліпнув очима.

— Ну... «Геркулесів путівник по Mare Nostrum». Він дав нам цю книжку...

— Це не книга, — наполіг Ахелой. — Він дав вам це тільки для того, щоб дошкулити мені, чи не так? Він знає, що я їх ненавиджу.

— Ви ненавидите... книги? — запитала Пайпер.

— Ба! — Обличчя Ахелоя спалахнуло. Блакитна шкіра стала пурпуровою, наче баклажан. — Це не книга.

Він вдарив копитом по воді. З ріки вилетів, наче ракета, сувій і приземлився перед богом. Він підштовхнув його копитом. Обшарпаний жовтий пергамент розгорнувся, відкривши вицвілі написи латиною та майстерні малюнки ручної роботи.

— От що таке книга! — промовив Ахелой. О, запах овчини! Блаженне відчуття сувою, що розгортається під копитами. Це просто неможливо відтворити у чомусь такому. — Він обурено кивнув на путівник у Джейсонових руках. — Ви, сучасна молодь, і ваші новомодні гаджети! Переплетені сторінки. Маленькі прямокутники тексту, що неможливо перегортати копитами. Це переплетена книга, п-книга, якщо вже так бажаєте. Але не традиційна книга. Я ніколи не відмовлюсь від гарного старомодного сувою!

— Е... я тоді просто це сховаю. — Джейсон сунув путівник у задню кишеню, з таким обличчям, наче ховав небезпечну зброю.

Ахелой начебто трохи заспокоївся. Для Пайпер це було полегшенням. Їй не дуже хотілось потрапити під копита однорогого бика, одержимого сувоями.

— Ну, — промовив Ахелой, стукаючи по зображенню на сувої. — Це Деяніра:

Пайпер стала навколішки, щоб подивитись. Портрет був маленьким, але Пайпер могла впевнено сказати, що жінка була дуже вродливою — з довгим темним волоссям, темними очима та грайливою усмішкою, яка напевно багатьох хлопців звела з розуму.

— Донька царя Калідона, — скорботно промовив річний бог. — Вона була обіцяна мені, поки не втрутився Геркулес. Він наполіг на битві.

— І відламав ваш ріг? — здогадався Джейсон.

— Так. Я так йому цього і не пробачив. Це неймовірно незручно — мати тільки один ріг. Але для бідолашної Деяніри все склалось навіть гірше. Вона мала прожити довге та щасливе життя у шлюбі зі мною.

— З людиною-биком, — промовила Пайпер, — який живе в річці.

— Саме так, — погодився Ахелой. — Хто міг подумати, що вона відмовиться? А вона пішла з Геркулесом. Обрала вродливого показного героя замість доброго й вірного чоловіка, який би чудово до неї ставився. А що потім? Що ж, вона мусила б здогадатись. Геркулеса занадто турбували власні проблеми, щоб бути гарним чоловіком. Знаєте, він уже вбив одну свою жінку. Гера прокляла його, і тоді він у гніві вбив усю свою родину. Такий жах. Це тому йому довелось здійснювати ті дванадцять подвигів — це було його спокутою.

Пайпер була шокована.

— Стривайте... Гера позбавила його здорового глузду, але спокутувати сподіяне мав Геркулес?

Ахелой знизав плечима.

— Олімпійці ніколи не відповідають за свої злочини. Гера завжди ненавиділа синів Зевса... або Юпітера. — Він недовірливо зиркнув на Джейсона. — Хай там як, моя бідолашна Деяніра зустріла трагічний кінець. Численні романи Геркулеса зробили її ревнивою. Її чоловік тинявся світом і загравав з усіма жінками, яких зустрічав, точнісінько так, як його батько Зевс. Урешті-решт Деяніра настільки впала у розпач, що послухалась дурної поради. Підступний кентавр на ім’я Несс сказав їй, що, якщо вона хоче, щоб Геркулес був вірним довіку, їй слід обмазати зісподу улюблену Геркулесову сорочку кров’ю кентавра. На жаль, Несс брехав — він хотів помститись Геркулесу. Деяніра дотримала вказівок, але замість того, щоб зробити Геркулеса вірним чоловіком...

— Кров кентавра, як кислота, — промовив Джейсон.

— Так, — підтвердив Ахелой. — Геркулес помер у муках. Коли Деяніра усвідомила, що накоїла...

Річний бог провів копитом поперек шиї.

— Це жахливо, — промовила Пайпер.

— А яка мораль, моя люба? — поцікавився Ахелой. — Стережись синів Зевса!

Пайпер не могла подивитись на свого хлопця. Вона не певна була, що зможе приховати тривогу в очах. Джейсон ніколи не стане таким, як Геркулес. Але ця історія зачепила всі її страхи. Гера маніпулювала їхніми стосунками точнісінько так, як колись Геркулесом. Пайпер хотілось вірити, що Джейсона ніколи не охопить шаленство і він не почне вбивати всіх, хто потрапить на очі. Та, водночас, вона пам’ятала, як лише чотири дні тому Джейсон під владою ейдолона ледве не вбив Персі Джексона.

— Тепер Геркулес — бог, — промовив Ахелой. — Одружився з Гебою, богинею молодості, але все одно майже не буває вдома. Б’є байдики на цьому острові, буцімто охороняє ці дурні стовпи. Він запевняє, що це Зевс його змушує. Але я вважаю, що йому більше подобається бути тут, ніж на Олімпі. Тут він може плекати свою образу на богів, сумувати за смертним життям. Моя присутність нагадує йому про невдачі — особливо про жінку, яка його вбила. А його присутність нагадує мені про Деяніру, яка могла стати моєю дружиною. — Людина-бик стукнув по сувою, і той згорнувся та занурився у воду. — Геркулес хоче отримати мій другий ріг, щоб принизити мене, — промовив Ахелой. — Можливо, він почуватиметься краще, знаючи, що я теж нещасний До речі, ріг стане рогом достатку. Найкращі їства та напої поллються з нього, так само як моя сила змушує литись воду в ріці. Певний, що Геркулес залишить ріг достатку собі. Це стало б трагедією і марнотратством Пайпер підозрювала, що шум ріки та заколисливе звучання голосу Ахелоя досі впливають на її думки, але не могла не погодитись із річним богом. Середині неї починала скипати ненависть до Геркулеса. Цей чоловік-бик здавався таким сумним та самотнім.

Джейсон засіпався.

— Мені шкода, Ахелою. З вами і справді дуже кепсько обійшлись. Але можливо... ну, без другого рога, ви припините бути таким кривобоким. Може, вам поліпшає.

— Джейсоне! — запротестувала Пайпер.

Джейсон виставив долоні вперед.

— Це тільки припущення. До того ж я не бачу іншого виходу. Якщо Геркулес не отримає рога, то вб’є нас і наших друзів.

— Він має рацію, — промовив Ахелой. — У вас немає вибору. Тому я сподіваюсь, ви мені пробачите.

Пайпер нахмурилась. Річний бог здавався настільки пригніченим, що їй захотілось погладити його по голові.

— Пробачимо що?

— Я теж не маю вибору. Я мушу вас спинити.

Ріка вибухнула. На Пайпер звалився водяний вал.

XXVIII Пайпер

Течія схопила її наче в лещата і потягнула на глибину. Пайпер спробувала звільнитись, але марно.

Вона міцно стиснула губи, намагаючись не дихати, але тримати себе в руках ставало дедалі важче. Перед очима не було нічого, крім вирів бульбашок. Усе, що вона чула, — це звуки власного борсання та глухий рев бистрини.

Пайпер уже було вирішила, що так скінчиться її життя — на дні ставка на неіснуючому острові. Тоді, так само раптово, як вона опинилась під водою, її виштовхнуло на поверхню. Пайпер опинилась у центрі виру, здатна дихати, але нездатна, звільнитись.

За кілька ярдів від неї вирвався на поверхню Джейсон з мечем у руці. Жадібно хапаючи ротом повітря, він несамовито розмахував мечем, хоча поряд не було жодних ворогів.

За двадцять футів праворуч від Пайпер піднявся з води Ахелой.

— Я дуже перепрошую, — промовив він.

Джейсон викликав вітри, щоб вони здійняли його над рікою, і ринув на. бога, але той виявився спритнішим і могутнішим. Водяний гребінь влетів у Джейсона й відправив його ударом назад під воду.

— Припиніть! — крикнула Пайпер.

Нелегко користуватись чаромовством, коли борсаєшся у воді, але їй вдалось привернути увагу Ахелоя.

— Боюсь, що не можу припинити, — промовив річний бог. — Геркулес не отримає мого другого рога. Це було б принизливо.

— Є інший шлях! — промовила Пайпер. — Вам не обов’язково нас убивати!

Джейсон знову видерся на поверхню. Над його головою утворилась мініатюрна грозова хмара. Загуркотів грім.

— Не раджу цього робити, сину Юпітера, — з докором промовив Ахелой. — Якщо викличеш блискавку, то просто вб’єш свою дівчину електричним струмом.

Вода знову затягнула Джейсона.

— Відпустіть його! — Пайпер вклала у голос усю переконливість, яку змогла зібрати. — Обіцяю, що не дам Геркулесу отримати ріг!

Ахелой завагався. Він попрямував до неї легким галопом, нахиляючи голову ліворуч.

— Сподіваюсь, ти не брешеш.

— Не брешу! — пообіцяла Пайпер. — Геркулес просто жалюгідний. Але, будь ласка, відпустіть спочатку мого друга.

Вода у тому місці, де зник Джейсон, завирувала. Пайпер хотілось закричати. Скільки ще він зможе утримувати дихання?

Ахелой подивився на неї крізь свої окуляри. Вираз його обличчя пом’якшав.

— Я зрозумів. Ти станеш моєю Деянірою. Ти станеш моєю нареченою — компенсацією моєї втрати.

— Що? — Пайпер не певна була, що добре його розчула. Вир буквально змушував її голову йти обертом. — Е-е, взагалі-το я думала...

— О, я розумію, — промовив Ахелой. — Ти занадто порядна, щоб пропонувати таке в присутності свого хлопця. Але ти, звісно, маєш рацію. Я ставитимусь до тебе значно краще, ніж син Зевса. Після стількох століть я нарешті можу зробити все належним чином. Я не зміг урятувати Деяніру, але врятую тебе.

Минуло тридцять секунд? Хвилина? Джейсон не витримає довше.

— Тобі доведеться приректи друзів на смерть, — продовжив Ахелой. — Геркулес розлютиться, але я захищу тебе від нього. Ми будемо дуже щасливі разом. Почнемо з того, що дозволимо Джейсону втопитись?

Пайпер ледве зберігала спокій, але розуміла, що мусить зосередитись. Вона приховала страх та гнів. «Ти дитина Афродіти, — сказала собі дівчина. — Ти мусиш скористатись тим, що тобі дано».

Вона витягнула з себе наймилішу свою усмішку і підняла руки.

— Підніми мене, будь ласка!

Обличчя Ахелоя прояснилось. Він схопив Пайпер за руки й витягнув її з виру.

Вона ніколи ще не їздила на бику, але багато часу провела верхи на пегасах у таборі, тому пам’ятала, що робити. Скориставшись інерцією свого тіла, Пайпер закинула одну ногу через спину Ахелоя і стиснула щиколотками його бичу шию. Однією рукою вона обхопила його горло, а іншою дістала кинджал та притиснула лезо до його підборіддя.

— Відпусти Джейсона. — Вона вклала в наказ усю свою волю. — Негайно!

Пайпер раптом збагнула, що у її плані забагато слабких місць. Річний бог може просто розчинитись у воді. Або затягнути її на глибину й чекати, поки вона не втопиться. Хоча, можливо, Ахелой занадто здивований, щоб думати розважливо. Він навряд чи звиклий до привабливих дівчат, які погрожують перерізати йому горлянку.

Джейсон вилетів з води, наче гарматне ядро, переламав кілька гілок оливкового дерева в падінні та скотився на траву. Це безперечно було не дуже приємно, але він підвівся на ноги. Кашляючи та жадно хапаючи ротом повітря, хлопець здійняв меч. Над рікою зібрались темні хмари.

Пайпер погрозливо на нього зиркнула: «Ще не час». Вона досі могла втопитися чи померти від електричного струму. Спочатку потрібно було вибратися з ріки.

Ахелой вигнув спину, наче збирався щось уткнути. Пайпер сильніше притиснула кинджал до його горла.

— Будь хорошим биком, — погрозила вона.

— Ти пообіцяла, — промовив крізь зуби Ахелой. — Пообіцяла, що Геркулес не отримає мого рога.

— Він і не отримає, — відповіла Пайпер. — Але я отримаю.

Вона здійняла кинджал і відрізала богові ріг. Небесна бронза пройшла крізь основу рогу так, наче то була волога глина. Ахелой у гніві заревів. Перш ніж він устиг оговтатись, Пайпер підвелася на весь зріст на його спині. З рогом в одній руці та кинджалом в другій вона стрибнула на берег і крикнула:

— Джейсоне!

Дякувати богам, він її зрозумів. Порив вітру спіймав Пайпер та благополучно відніс на берег. Вона перекатом приземлилась на траву й відчула, як здиблюється її волосся. Металевий запах заповнив повітря. Дівчина повернулася до ріки — і її осліпило.

БАХ! Блискавка перетворила ставок на киплячий казан. Він задимився і зашипів під електричним струмом. Пайпер закліпала, намагаючись позбутися жовтих плям в очах, і побачила, як Ахелой зі стогоном занурюється під воду. Його шоковане обличчя наче запитувало: «Як ти могла?»

— Джейсоне, тікаймо!

Вона досі ледве трималась на ногах від страху, але вони з Джейсоном помчали крізь ліс.

Видираючись на пагорб з притиснутим до грудей бичачим рогом, Пайпер усвідомила, що захлинається сльозами — чи то від страху, чи від полегшення, чи від сорому за те, як учинила зі старим річним богом.

Вони не зменшували темпу, поки не дісталися вершини пагорбу.

Пайпер почувалась дурепою, але не могла опанувати себе та припинити ридати, поки розповідала Джейсонові, що сталося, коли він перебував під водою.

— Пайпер, це був єдиний вихід. — Він поклав руку їй на плече. — Ти врятувала мене.

Вона витерла сльози й намагалася заспокоїтись. Сонце вже було майже за обрієм. Вони мусили швидко дістатись до Геркулеса, інакше на їхніх друзів чекала смерть.

— Ахелой позбавив тебе вибору, — продовжив Джейсон. — До того ж, сумніваюсь, що блискавка його вбила. Він античний бог. Він не може померти, поки існує ріка. І він зможе жити без рога. Якщо тобі довелось збрехати про Геркулеса, що ж...

— Я не брехала.

Джейсон витріщився на неї.

— Пайпс... у нас немає вибору. Геркулес уб'є...

— Геркулес не заслуговує на нього. — Пайпер не знала, звідки черпає свій гнів, але ніколи ще не почувалась у чомусь настільки впевненою.

Геркулес — злий та нікчемний егоїст. Він скривдив багатьох і не збирався спинятись. Можливо, у нього було важке життя. Можливо, боги були несправедливими до нього. Але це його не виправдовувало. Герой не має влади над богами, але має над собою.

Джейсон ніколи б не став таким. Він ніколи б не звинувачував інших у своїх бідах або не ставив образу вище правого діла.

Пайпер не збиралась повторювати долю Деяніри. Не збиралась миритись із бажаннями Геркулеса, тільки тому що він вродливий, сильний і лякає її. Цього разу він не отримає бажаного — не після того, як погрозив їх убити та відрядив принизити Ахелоя тільки через свою ненависть до Геї. Геркулес не заслуговує на ріг. Пайпер поставить цього вискочку на місце.

— Маю план, — промовила вона.

Пайпер пояснила Джейсону, що він має робити. Вона навіть не усвідомлювала, що вкладає чари у свої слова, поки очі хлопця не стали наче скляними.

— Як скажеш, — пообіцяв він, а потім кілька разів кліпнув очима. — Ми швидше за все помремо, але я допомагатиму тобі.

Геркулес чекав на них точно там, де вони його залишили. Він пильно дивився на «Арго II», пришвартований між стовпами. Позаду нього заходило сонце. З кораблем начебто все було гаразд, але Пайпер почала сумніватись у розважливості своїх намірів.

Пізно відмовлятись від задуманого. Вона вже надіслала до Лео Іридо-повідомлення. Джейсон був готовий. А побачивши Геркулеса знову, вона ще завзятіше вирішила, що він не отримає бажаного.

Геркулес не дуже зрадів, побачивши Пайпер з бичачим рогом, але сердитих зморшок на його обличчі стало трохи менше.

— Добре, — промовив він. — Ви дістали його. У такому разі можете йти.

Пайпер швидко поглянула на Джейсона.

— Ти чув його. Він дав дозвіл. — Вона повернулась до бога. — Отже, наш корабель зможе пройти в Середземне море?

— Так, так. — Геркулес клацнув пальцями. — А тепер ріг.

— Ні, — відповіла Пайпер.

Бог нахмурився.

— Перепрошую?

Вона здійняла ріг достатку. Після того як Пайпер відрізала його від голови Ахелоя, ріг спорожнів і став гладким та темним усередині. Він не здавався чарівним, але Пайпер розраховувала на його силу.

— Ахелой мав рацію, — промовила вона. — Він — твоє прокляття, так само як ти — його. Ти жалюгідна подоба героя.

Геркулес витріщився на неї, наче вона говорила японською.

— Ти усвідомлюєш, що я можу вбити тебе одним пальцем, — промовив він. — Я можу жбурнути свою палицю у ваш корабель і розламати навпіл його корпус. Я можу...

— Стулити пельку, — перервав Джейсон і оголив меч. — Може, Зевс таки й відрізняється від Юпітера. Я б нізащо не терпів брата, який поводиться, як ти.

Жили на Геркулесовій шиї стали пурпуровими під колір його одягу.

— Ти не перший напівбог, якого я вб’ю.

— Джейсон кращий за тебе, — промовила Пайпер. — Але не хвилюйся. Ми не маємо наміру битися з тобою. Ми залишимо цей острів, але разом із рогом. Ти не заслуговуєш такої нагороди. Я залишу його собі, щоб пам’ятати, яким не має бути напівбог і яка сумна доля спіткала Ахелоя та Деяніру.

Ніздрі бога роздулися.

— Не згадуй цього імені! Ти серйозно гадаєш, що мене хвилює твій жалюгідний хлопець? Ніхто не сильніший за мене.

— Я не казала, що сильніший, — зауважила Пайпер. — Я сказала «кращий».

Пайпер спрямувала отвір рога на Геркулеса. Вона відпустила всі образи, сумніви і злість, що носила за собою аж з Табору Юпітера, та зосередилась на чудових митях, що розділила з Джейсоном: як вони ширяли над Великим Каньйоном; як гуляли узбережжям у таборі; як трималися за руки під час табірних співів та спостерігали за зірками; як сиділи біля полуничних полів задушливими днями та слухали гру сатирів на сопілках.

Вона подумала про майбутнє, у якому велетнів переможуть, Гея засне, а вони щасливо житимуть разом — без ревнощів, без чудовиськ, з якими потрібно битись. Думки оповили її серце. Пайпер відчула, як ріг достатку починає теплішати.

Їжа ринула з рога потоком, потужним, наче течія ріки Ахелоя. Лавина свіжих фруктів, запашних булочок та копчених окостів з головою накрила Геркулеса. Пайпер не розуміла, як усе це пройшло крізь отвір рога, але подумала, що баранина особливо доречна.

Коли ріг вивергнув стільки добра, що ним можна було б заповнити цілий дім, потік зупинився. Пайпер почула, як волає та борсається Геркулес десь на глибині купи. Вочевидь, навіть найсильнішого бога у світі можна заскочити зненацька, якщо засипати його свіжими продуктами.

— Забираймось! — сказала вона Джейсону, який забув про цю частину їхнього плану й ошелешено витріщався на фруктову купу. — Забираймось!

Він схопив її за талію і викликав вітер. Вони здійнялися над островом так швидко, що у Пайпер запаморочилось у голові. Вона ледве не знепритомніла.

Коли острів почав віддалятись, з їстівної гори вискочила голова Геркулеса. Половина кокоса причепилась до його маківки, наче військовий шолом.

— Уб'ю! — заревів він так, наче мав великий досвід у промовлянні цього слова.

Джейсон опустився на палубу «Арго II». Дякувати богам, Лео виконав свою частину справи. Корабельні весла вже були в повітряному режимі, а якір — піднятим. Джейсон викликав вітер, настільки сильний, що той підштовхнув їх у небо, а Персі спрямував на берег десятифутову хвилю, через що Геркулес тепер борсався у каскаді солоної води та ананасів.

Коли бог нарешті отямився та почав жбурляти в них кокоси, «Арго II» вже мчав крізь хмари над Середземним морем.

XXIX Персі

Персі почувався цілковитим невдахою.

Мало того, що він був змушений тікати від лихих морських богів в Атланті, а потім не зміг відбити напад велетенської креветки на «Арго II», так ще й іхтіокентаври, Хіронові брати, не захотіли з ним зустрічатись.

Після цього вони дісталися Геркулесових стовпів, але Персі довелось залишитись на борту, тоді як Джейсон Поважна Шишка пішов на зустріч зі своїм єдинокровним братом. Геркулес — найвидатніший герой усіх часів, а Персі його навіть не побачив.

Ну, гаразд, за словами Пайпер Геркулес виявився нікчемою, і все ж... Персі вельми набридло стирчати на кораблі та без діла вештатися палубою.

Відкрите море — це ж його територія. Тут він мусив показати себе, поводитись як справжній ватажок та дбати про всіх. Натомість, за всю подорож крізь Атлантику він не зробив майже нічого, окрім того що теревенів з акулами та слухав, як тренер Хедж співає пісеньки з телешоу.

Ба більше того, після відплиття з Чарльстона він майже не бачив Аннабет. Вона весь вільний час проводила у своїй каюті, вивчаючи бронзову мапу, яку знайшла у форті Самтер, або шукаючи інформацію в Дедаловому ноутбуці.

Коли б Персі до неї не зайшов, вона завжди була настільки охопленою думками, що їхня розмова виглядала приблизно так:

Персі: Привіт, як справи?

Аннабет: Е, ні, дякую.

Персі: Гаразд... ти щось їла сьогодні?

Аннабет: Гадаю, зараз чергування Лео. Запитай у нього.

Персі: Ну, моє волосся палає.

Аннабет: Гаразд. За хвилину.

Вона іноді ставала такою. Одна з особливостей стосунків із донькою Афіни. І все ж, Персі не міг припинити думати, як привернути її увагу. Він хвилювався за неї після випадку з павуками у форті Самтер і не знав, як допомогти, особливо тоді, коли вона навіть не слухала його.

Інцидент біля Геркулесових стовпів минув майже без наслідків (окрім пари-трійки кокосів, застряглих у бронзовій обшивці). Кілька сотень метрів корабель спокійно подолав небом.

Персі сподівався, що стародавні землі не такі погані, як їм розповідали. Але насправді все відбувалося, як у рекламі: «Ви миттєво помітите різницю!»

На корабель нападали по кілька разів на годину. Спочатку з нічного неба налетіла зграя стімфалійських птахів людожерів, але Фестус їх спопелив. Потім навколо щогли завирували грозові духи. Джейсон підсмажив їх блискавкою. А коли тренер Хедж вечеряв на шканцях, невідомо звідки з’явився дикий пегас, розтоптав сатирові енчілади й полетів геть, залишивши по всій палубі сирні сліди копит.

— А оце було навіщо? — випалив Хедж.

Побачивши пегаса, Персі засумував за Піратом. Він не бачив свого друга вже кілька днів. Буря та Аріон теж не показувались. Можливо, не наважувались зайти у Середземне море. Якщо справа була в цьому, то Персі їх розумів.

Зрештою, десь опівночі, після дев’ятого чи десятого повітряного нападу, до нього звернувся Джейсон:

— Може, хочеш відпочити? Я подбаю про все летюче. А потім можемо перейти на море, і за справу візьмешся ти.

Персі не певен був, що зможе заснути — розлючені вітряні духи не припиняли трясти корабель. Але пропозиція Джейсона здавалась розумною. Персі спустився в трюм і звалився у койку.

Кошмари, звісно, не змусили себе чекати.

Йому наснилося, що він у темній печері. Очі не бачили далі кількох футів, але простір мав бути величезним. Десь неподалік крапала вода. Її звук відлунювався від віддалених стін. За рухом повітря Персі підозрював, що стеля печери дуже високо вгорі.

Він почув важкі кроки. З темряви вийшли велетні-близнюки Ефіалт та От. Персі відрізняв їх тільки за волоссям — в Ефіальта зелені дредлоки зі срібними та золотими монетами, а в Ота — пурпуровий хвіст, стягнутий... петардами?

Окрім цього вони були одягнені однаково. Їхньому вбранню безперечно було місце саме в кошмарі. Велетні носили однакові білі слакси й золотаві піратські сорочки з трикутним вирізом, що оголяв волохаті груди значно більше, ніж хотілось би бачити. На поясах зі штучних діамантів висіло не менше дюжини кинджалів у піхвах. На ногах були сандалі, які підтверджували, що так, дійсно, велетні мали змій замість ступень. Плазуни збуджено клацали язиками та зиркали навсібіч золотими очима, наче собаки у вікні авто. Можливо, на них давно не надягали відкрите взуття.

Велетні стали перед Персі, але не звернули на нього жодної уваги. Натомість вони втупили очі в темряву.

— Ми тут, — повідомив Ефіальт.

Попри його розкотистий голос, слова розчинились у печері, стаючи тихішими та втрачаючи свою силу з кожним відлунням.

Високо вгорі хтось відповів:

— Так. Я бачу. Ці вбрання важко не помітити.

Голос змусив нутрощі Персі затягнутись у десять вузлів. Він здавався жіночим, але зовсім не людським. Кожне слово було шиплячим сплетінням численних звуків, наче рій африканських бджіл-убивць навчився в унісон розмовляти англійською.

Це не Гея. Персі був упевнений у цьому. Але кому б не належав цей голос, він змусив велетнів хвилюватись. Вони почали тупцюватися (переступати зі змії на змію) і з повагою похилили голови.

— Звісно, Ваша Милосте, — промовив Ефіальт. — Ми принесли звістки про...

— Чому ви так одягнені? — поцікавилася істота в темряві. Вона, здавалось, була дуже далеко, що Персі цілком улаштовувало.

Ефіальт роздратовано зиркнув на брата.

— Мій брат мав надягнути щось інше. На жаль...

— Ти сказав, що сьогодні майстром кинджалів буду я, — заперечив От.

— Я сказав, що майстром кинджалів буду я! Ти мав бути фокусником! Ах, пробачте мені, Ваша Милосте! Нащо вам слухати наші сварки. Ми прийшли, як Ви просили, щоб сповістити новини. Корабель наближається.

Її Милість, ким би вона не була, видала кілька лютих свистів, схожих на звук проколотої шини. Здригнувшись, Персі збагнув, що вона сміється.

— Коли?

— Вони мають прибути до Рима невдовзі після світанку, — промовив Ефіальт. — Звісно, їм доведеться пройти повз золотого хлопчика.

Велетень презирливо ошкірився, наче був не найкращої думки про «золотого хлопчика».

— Сподіваюсь, вони благополучно дістануться, — промовила Її Милість. — Буде дуже прикро, якщо їх спіймають раніше. Ви все підготували?

— Так, Ваша Милосте. — От вийшов уперед, і печера затремтіла. Під лівою змією Ота з’явилась тріщина.

— Обережно, телепню! — заричала Її Милість. — Хочеш повернутись у Тартар коротким шляхом?

От поспішно позадкував. Його обличчя пройняв жах. Персі усвідомив, що підлога, яка здавалась твердою, наче камінь, насправді була, як лід на Алясці, — у деяких місцях міцна, в інших... не дуже. Він зрадів, що це має у снах ваги.

— Це місце незабаром розвалиться, — попередила Її Милість. — Усе тримається разом тільки завдяки моїй майстерності. Століттями стримувати гнів Афіни складно, до того ж під нами ворушиться вві сні велика Матір Земля. Між двома цими силами — моє гніздо... що ж, дещо зносилось. Сподіваюсь, ця дитина Афіни виявиться гідною жертвою. Вона може стати моєю останньою іграшкою.

Ефіальт важко глитнув. Він не відводив очей від тріщини.

— Незабаром це стане несуттєвим, Ваша Милосте. Гея пробудиться і винагородить усіх нас. Вам більше не доведеться охороняти це місце або приховувати ваші творіння.

— Можливо, — промовив голос у темряві. — Але я сумуватиму за солодким смаком помсти. Ми чудово попрацювали разом упродовж усіх цих століть, чи не так?

Близнюки вклонились. Монети у волоссі Ефіальта заблищали. Персі з жахом збагнув, що деякі з них — срібні драхми. Точнісінько таку саму Аннабет отримала від своєї мами.

Він пригадав, як вона розповіла йому, що у кожному поколінні кількох дітей Афіни посилали на пошуки втраченої статуї Парфенону. Жодний з них не досяг мети.

«Ми чудово попрацювали разом упродовж усіх цих століть...»

Сотні монет у волоссі Ефіальта — сотні трофеїв, зібраних за століття. Персі уявив, як Аннабет стоїть одна у цьому темному місці. Як велетень бере її монету та додає до своєї колекції. Персі закортіло вхопитися за меч та подарувати велетневі нову зачіску, що починалась би з шиї. Але він був безсилим щось вдіяти, тому міг тільки споглядати.

— Е, Ваша Милосте, — збентежено промовив Ефіальт. — Дозвольте вам нагадати, що Гея хоче, аби дівчину захопили живою. Ви можете її катувати. Звести з розуму. Що забажаєте, звісно. Але її кров має окропити стародавні землі.

Її Милість зашипіла:

— Для цього можна скористатись іншими.

— Так, — промовив Ефіальт. — Але бажано, щоб це була саме ця дівчина. І хлопець... син Посейдона. Ви чудово розумієте, чому ці двоє найкраще підходять для цієї справи.

Персі гадки не мав, що це означає, але йому захотілось розтрощити підлогу та відрядити цих двох тупих близнюків у безодню. Гея нізащо не отримає його крові, хоч які там у неї справи, і дідька лисого він дозволить комусь кривдити Аннабет.

— Побачимо, — пробурчала Її Милість. — А тепер залиште мене. Дбайте про власні приготування. Ви отримаєте свою виставу. А я... я працюватиму в темряві.

Сон розчинився. Персі зіскочив з койки.

Джейсон стукав по відчинених дверях каюти.

— Ми опустились на воду, — з украй змученим обличчям промовив він. — Твоя черга.

Персі спочатку вагався, але потім усе ж таки розбудив Аннабет. Він вирішив, що навіть тренер Хедж не заперечуватиме їхній нічній розмові, якщо вона може врятувати Аннабет життя.

Вони стояли на палубі самі, якщо не брати до уваги Лео за штурвалом. Хлопчина ледве не падав з ніг від утоми, але відмовлявся йти спати.

— З мене досить несподіваних Креветкозил, — наполягав він.

Уся команда намагалась переконати Лео, що напад сколопендри не його провина, але він не хотів цього слухати. Персі розумів, як почувається приятель. Одним з його найбільших талантів було не пробачати собі власних помилок.

Була приблизно четверта ранку. Погода наганяла сум. Теплий дрібний дощ застиг у повітрі, наче завіса, а туман був настільки густим, що Персі не бачив навіть Фестуса на носі корабля. Знизу стогнало море, здіймаючи двадцятифутові хвилі. Персі чув бідолашну Хейзел, яка теж стогнала у своїй каюті.

Попри всі ці обставини, Персі радів знову опинитися на воді. Це подобалось йому більше, ніж летіти крізь грозові хмари та відбиватись від птахів-людожерів чи пегасів, які топчуть енчілади.

Він стояв з Аннабет на носі корабля та розповідав дівчині про свій сон.

Персі не знав, як вона сприйматиме новини. І її реакція збентежила його навіть більше, ніж він очікував. Дівчина здавалась зовсім не здивованою.

— Персі, пообіцяй мені дещо. Не розповідай нікому про цей сон! — промовила Аннабет, вдивляючись у туман.

— Не що? Аннабет...

— Те, що ти бачив, пов’язано зі Знаком Афіни. Іншим не можна цього знати. Вони тільки більше хвилюватимуться. Мені важче буде вирушити самостійно.

— Аннабет, отямся! Ця істота у темряві. І це місце, що розвалюється...

— Я розумію. — Її обличчя здавалось неприродньо блідим. Персі сумнівався, що це лише через туман. — Але я повинна зробити це одна.

Персі придушив свій гнів. Він не міг зрозуміти, на кого злиться. На Аннабет? Чи на свій сон? Чи на весь греко-римський світ, що протягом п’яти тисяч років продовжував існувати та формувати людську історію лише з однією метою: зробити життя Персі Джексона якомога паскуднішим.

— Ти знаєш, що у тій печері, — здогадався він. — Це якось пов’язано з павуками?

— Так, — ледве чутно відповіла вона.

— Тоді як ти можеш?.. — він змусив себе спинитись.

Якщо Аннабет мала щось на думці, сперечатись з нею було марно. Персі пригадав ту ніч, коли вони врятували Ніко та Б’янку ді Анжело. Аннабет тоді полонив титан Атлас. Якийсь час Персі не знав, жива вона чи мертва. Він перетнув усю країну, щоб її врятувати. Ці кілька днів стали найважчими в його житті, але не через чудовиськ і битви, а через тривогу.

Як він тепер міг відпустити її навмисно, знаючи, що вона вирушає назустріч чомусь ще небезпечнішому, аніж тоді?

Потім він збагнув: ті самі почуття, що мучили його тоді лише кілька днів, катували Аннабет протягом шести місяців, поки вона шукала його.

Йому стало соромно за свій егоїзм, за те, що він стоїть тут і сперечається з нею. Вона мусила вирушити на ці пошуки. Доля світу залежала від неї. Але інша його частина хотіла сказати: «Забудь про світ». Він не хотів залишитись без Аннабат.

Персі вдивлявся в туман. Він не бачив нічого навколо, але чудово орієнтувався у морі. Він міг точно визначити широту і довготу, глибину моря та плин течій. Він знав швидкість корабля та не відчував жодних скель, обмілин чи інших природних загроз на їхньому шляху. Але відсутність зору його все ж непокоїла.

Після того, як вони опустились на воду, напади припинились, але море наче змінилось. Персі бував в Атлантичному та Тихому океанах, навіть у затоці на Алясці, але ці води відрізнялися — у них була прихована давніша та могутніша сила. Персі відчував, як вона вирує під його ногами. Кожний грецький чи римський герой пропливав цими водами — від Геркулеса до Енея. Досі жили десь на дні чудовиська, так сильно повиті Туманом, що більшість часу спали, але Персі відчував, як вони заворушилися, озиваючись на поклик небесної бронзи в каркасі грецької триреми та на запах напівбожої крові.

«Вони повернулись, — наче промовляли чудовиська. — Нарешті, свіжа кров».

— Ми неподалік від узбережжя Італії, — промовив Персі, здебільшого, щоб перервати мовчання. — Можливо, за сто морських миль від Тибру.

— Добре, — відповіла Аннабет. — На світанку повинні...

— Зупинитись. — Персі пройняло холодом. — Треба зупинитись.

— Навіщо?

— Лео, зупинись! — крикнув він.

Запізно. З туману з’явився інший корабель і вдарив їх у самий лоб. За коротку мить перед очима Персі промайнула безладна серія зображень: інша трирема; чорні вітрила із зображенням голови горгони; натовп масивних воїнів, не зовсім схожих на людей, у грецьких обладунках та з мечами і списами напоготові, які збирались на носу корабля, та закріплений на рівні води бронзовий таран, що влітав у корпус «Арго II».

Аннабет і Персі ледве не викинуло за борт.

Фестус видмухнув полум’я. Дюжина наляканих воїнів з криками пірнула у воду, але значна більшість хмарою. ринула на борт «Арго II». Абордажні крюки впились в обшивку каркасу. Поручні та щоглу повило мотузками.

Коли Персі нарешті оговтався, вороги вже були усюди. Він ледве щось бачив крізь туман і темряву, але нападники, здавалось, були людиноподібними дельфінами, або дельфіноподібними людьми. Деякі мали сірі морди. Інші тримали в недорозвинутих плавцях мечі. Треті шкандибали на частково з’єднаних ногах, у той час коли у четвертих замість стоп були плавці, що нагадали Персі клоунські черевики.

Лео ввімкнув аварійний дзвінок і кинувся до найближчої балісти, але швидко опинився під купою тріскотливих воїнів-дельфінів.

Аннабет та Персі стали спиною до спини, як робили багато разів раніше, й оголили зброю. Персі спробував викликати хвилі, сподіваючись відштовхнути кораблі одне від одного або навіть перекинути вороже судно, але дзуськи. Якась невідома сила перешкоджала його волі, відбираючи у нього владу над морем.

Він здійняв Анаклузмос, готовий до бою, але ворогів було занадто багато. Кілька дюжин воїнів опустили списи та почали утворювати коло, розважливо тримаючись на безпечній дистанції від меча Персі. Дельфінолюди роззявили роти і почали видавати свистячі та тріскучі звуки. Персі уперше в житті спало на думку, які у дельфінів хижі зуби.

Що робити? Він міг би вирватися з кола та вбити кількох нападників, але тоді його з Аннабет заколе решта.

Принаймні воїни не квапились їх убивати. Вони утримували Персі та Аннабет в оточенні, поки їхні товариші заповнювали трюм та перевіряли кімнати. Персі чув, як нападники виламують двері та б’ються з його друзями. Та навіть якщо решта напівбогів встигла вчасно прокинутись, вони не мали жодних шансів проти такої кількості ворогів.

Палубою поволочили напівпритомного Лео та кинули на купу канатів. Знизу обірвалися звуки бою. Решту команди або роззброїли або... Персі не хотів про це думати.

Коло списів розімкнулося і дельфіни-воїни пропустили когось уперед. Незнайомець наче був людиною з ніг до голови, але за поведінкою дельфінів можна було зробити висновок, що він ватажок. На ньому була грецька воїнська збруя: сандалі, кілт, нагомілкова броня та нагрудник із витіюватими зображеннями морських чудовиськ. Усе було золотим. Навіть його меч, грецький клинок схожий на Анаклузмос, був золотим, а не бронзовим.

«Золотий хлопчик, — пригадав свій сон Персі. — Їм доведеться пройти повз золотого хлопчика».

Та найбільше Персі бентежив шолом незнайомця.

Його забрало було зроблено у формі голови горгони: вигнуті ікла, лютий оскал і золоті змії, що вились, наче кучері. Персі був знайомий з горгонами і помітив разючу схожість (навіть трохи занадто, як на його смак!).

Аннабет, повернулась так, що стала плечем до плеча з Персі. Йому захотілось по-заступницькі обійняти її рукою, але він сумнівався, що вона буде вдячна за цей жест. До того ж було б нерозумно хоч якось показувати золотому хлопцеві, що Аннабет — його дівчина. Навіщо давати ворогові додаткову перевагу над собою.

— Хто ти? — випалив Персі. — Що тобі потрібно?

Золотий воїн фиркнув. Різким рухом меча, майже непомітним для очей, він вибив Анаклузмос з рук Персі , та кинув його в море.

Персі раптом втратив здатність дихати, наче його лишили не тільки меча, а й легенів. Його ніколи ще не роззброювали з такою легкістю.

— Вітаю, брате, — голос золотого воїна був низьким та бархатистим, з екзотичним акцентом, можливо, середньосхідним, та, невідомо чому, дуже знайомим. — Завжди радий пограбувати свою рідну кров. Я — Хрісаор, Золотий Меч. Що мені потрібно? — Він повернувся золотою маскою до Аннабет. — Ну, це пусте. Мені потрібно все ваше добро.

XXX Персі

Серце Персі несамовито калатало, поки Хрісаор ходжав туди-сюди та розглядав їх, наче виставкову худобу. Дюжина його дельфіновоїнів оточили їх, тримаючи списи на рівні грудей Персі, тоді коли решта розграбовувала корабель, грюкаючи у трюмі. Один з піратів піднявся сходами з ящиком амброзії. Інший показався з оберемком арбалетних стріл і кошиком грецького вогню.

— Обережно з цим! — попередила Аннабет. — Воно здійме у повітря обидва кораблі.

— Га! — відгукнувся Хрісаор. — Ми знаємо все про грецький вогонь, дівча! Не хвилюйся. Ми століттями грабуємо та мародерствуємо в Mare Nostrum.

— Твоя вимова здається знайомою, — промовив Персі. — Ми зустрічались?

— Не мав такого задоволення. — Хрісаорова золота горгона люто зиркнула на Персі, хоча неможливо було зрозуміти, який насправді вираз обличчя під нею. — Але я чув усе про тебе, Персі Джексоне! О, так, юнак, який урятував Олімп. І його вірна помічниця Аннабет Чейз.

— Я нічия не помічниця, — огризнулась Аннабет. — А його вимова, Персі, здається знайомою, тому що він розмовляє, як його матір. Ми вбили її у Нью-Джерсі.

Персі нахмурився.

— Я майже впевнений, що у мешканців Нью-Джерсі не така вимова. Хто його?

Усе стало на місця. Крамниця садових гномів тітоньки М — лігво Медузи. У неї була така саме вимова, принаймні до того як Персі відрубав їй голову.

— Твоя мама — Медуза? — поцікавився він. — Чувак, не поталанило тобі.

Судячи зі звуку в Хрісаоровій горлянці, тепер він під маскою був розлючений.

— Ти такий саме зарозумілий, як і перший Персей, — промовив Хрісаор. — Але, так, Персі Джексоне. Посейдон — мій батько. Медуза була моєю матір’ю. Після того, як одна так звана богиня мудрості перетворила її на чудовисько... — Золота маска повернулась до Аннабет. — Це, здається, твоя мати... Двоє дітей Медузи застрягли всередині неї, нездатні народитись. Коли перший Персей відрубав Медузі голову...

— Двоє дітей вийшли назовні, — пригадала Аннабет. — Пегас і ти.

Персі кліпнув очима.

— Тобто твій брат — крилатий кінь. Але водночас ти мій єдинокровний брат, а це означає що всі летючі коні у світі мої... Хоча знаєш? Забудьмо про це.

Він багато років тому засвоїв, що не варто занадто поринати в дослідження свого родинного дерева з батьківського боку. Після того як його визнав братом циклоп Тайсон, Персі вирішив, що у нього вже більше ніж достатньо додаткових членів родини.

— Але якщо ти — син Медузи, — промовив він, — чому я ніколи про тебе не чув?

Хрісаор роздратовано зітхнув.

— Коли твій брат — Пегас, звикаєш, що тебе ніхто не пам’ятає. «О, дивіться, крилатий кінь!» А я кого цікавлю? — Він притулив кінець клинка до очей Персі. — Але не недооцінюй мене. Моє ім’я не просто так означає Золотий Меч.

— Імперське золото? — припустив Персі.

— Ба! Зачароване золото, так. Згодом римляни назвали його імперським, але я був першим володарем такого меча. Я мав стати найвідомішим героєм усіх часів! Та оскільки поети вирішили проігнорувати мене, я став лиходієм. Я твердо вирішив, що скористаюсь своєю спадщиною. Як син Медузи, я вселятиму жах, і як син Посейдона — правитиму морями.

— Ти став піратом, — підсумувала Аннабет.

Хрісаор розпростер руки, чому Персі був радий, оскільки від його очей забрали меч.

— Найкращим піратом, — промовив Хрісаор. — Я впродовж століть плавав цими водами, підстерігаючи кожного напівбога, якому доставало дурості вирушити в Mare Nostrum. Тепер це моя територія. І все, що у вас є — моє.

Один з дельфінів виволік з трюму тренера Хеджа.

— Відпусти, жалюгідний ти тунець! — волав Хедж. Він спробував дати воїну копняка, але його копито з брязкотом відскочило від бронзових обладунків. Судячи з копитоподібних слідів на дельфіновому нагруднику та шоломі, то це була не перша його спроба.

— А, сатир, — задумливо промовив Хрісаор. — Дещо підстаркуватий і тягучий, але циклопи добре заплатять за таку смакоту. Закуйте його в кайдани!

— Дідька лисого я стану чиєюсь стравою! — запротестував Хедж.

— І кляпа йому до рота, — додав Хрісаор.

— Ах ти ж мале позолочене... — Лайка Хеджа різко обірвалась, коли дельфін поклав йому до рота засалений шмат брезенту.

Незабаром тренера зв’язали, наче теля на родео, і кинули до решти добра, де були продовольчі припаси, зброя, навіть чарівні холодильники з їдальні.

— Як ти смієш таке робити! — крикнула Аннабет.

Хісаорів сміх відбився луною всередині золотої маски. Персі почав гадати: чи обличчя під маскою було жахливо спотворене? Чи погляд сина Медузи перетворював людей на камінь?

— Що хочу, те й роблю, — відповів Хрісаор. — Мої воїни бездоганно натреновані. Вони жорстокі, кровожерливі...

— Дельфіни, — зауважив Персі.

Хрісаор знизав плечима.

— Так. І що? Їм не поталанило кілька тисячоліть тому — викрали не ту особу. Одних повністю перетворили на дельфінів. Другі збожеволіли. Але ці... ці гібридні істоти вижили. Коли я знайшов їх на глибині моря та запропонував їм нове життя, вони стали моєю відданою командою. Вони нічого не бояться!

Один з воїнів збентежено заклекотів.

— Так, так, — гаркнув Хрісаор. — Одного вони бояться, але це пусте. Тут його немає.

У голові Персі почала зароджуватись думка. Але перш ніж він устиг добре розібратись, сходами піднялися ще дельфіни. Вони волочили за собою решту його друзів. Джейсон був непритомним. Судячи зі свіжих ран на обличчі, він намагався чинити опір. Хейзел і Пайпер були зв’язані з ніг до голови. З рота Пайпер стирчав кляп, вочевидь, тому що дельфіни з ясували про її чарівні здібності. Не видно було тільки Френка, хоча у двох з дельфінів морди були вкриті слідами від бджолиних укусів.

Френк перетворився на бджолу? Персі сподівався, що так. Якщо друг був вільний, десь на кораблі, то це могло стати їхньою перевагою. Треба тільки знайти спосіб зв’язатися з Френком.

— Чудово! — з тріумфом вигукнув Хрісаор.

Він вказав воїнам на арбалети. Ті кинули туди Джейсона. Потім Золотий Меч почав оглядати дівчат так, наче вони були різдвяними подарунками, через що Персі з гнівом стиснув щелепи.

— Хлопці мені не потрібні, — промовив Хрісаор. — Але з Цирцеєю у мене угода. Вона придбає жінок... або як рабинь, або як учениць — залежно від їхніх навичок. Але не тебе, мила Аннабет!

— Ти нікуди мене не забереш, — огризнулась Аннабет.

Рука Персі поповзла до кишені. Ручка знову була в джинсах. Треба тільки на мить улаштувати сум'яття, тоді він зможе оголити меч. Можливо, швидка перемога над Хрісаором спричинить паніку серед його воїнів?

Якби ж він знав хоч якесь вразливе місце Хрісаора! Зазвичай, таку інформацію йому надавала Аннабет, але про Хрісаора, вочевидь, не існувало жодних легенд, тож вони обидва нічого не знали.

Золотий воїн з досадою заклацав язиком.

— Ох, на жаль, Аннабет, ти не залишишся зі мною. Я б залюбки, але на вас із Персі є замовлення. Одна богиня обіцяє щедру винагороду за ваше захоплення... живими, якщо можливо, хоча вона не говорила, що ви маєте бути неушкодженими.

І тоді Пайпер улаштувала те сум’яття, що їм було потрібне. Вона так голосно завила, що її було чутно крізь кляп, а потім упала непритомною на найближчого охоронця, збивши його з ніг. Хейзел підхопила задум. Вона впала на палубу і почала борсатись, наче в неї почався епілептичний напад.

Персі оголив Анаклузмос і кинувся в напад. Клинок мав пройти прямісінько крізь горло Хрісаора, але золотий воїн був неймовірно спритним. Він ухилився і відбив атаку, тоді як його воїни оговтались та оточили решту полонених. Клекотом та виском підбадьорюючи свого капітана, вони звільнили простір для бою. У Персі з’явилась гнітюча підозра, що пірати звикли до таких розваг. Дельфіни, здавалось, не вважали, що їхньому ватажку бодай щось загрожує.

Персі не схрещував мечів з таким супротивником аж відтоді... ну, відтоді, коли бився з Аресом. Настільки майстерним був Хрісаор. Персі багато в чому став сильнішим за всі ці роки, але тепер (занадто пізно) він усвідомив, що дуже мало уваги приділяв фехтуванню.

Його руки були наче дерев’яними... принаймні в двобої з таким суперником.

Вони обмінювались атаками, нападали й парирували. І раптом Персі збагнув, що чує в голові поради Луки Кастелана, свого першого наставника у фехтуванні. Але користі від цього було небагато.

Золота маска горгони занадто заважала зосередитись.

Теплий туман, слизька палуба, клекіт воїнів — жодна з цих обставин не полегшувала битву. Ба більше, краєм ока Персі побачив, як один з дельфінів тримає ніж біля горла Аннабет на випадок, якщо вона спробує щось утнути.

Персі зробив відволікаючий випад. Одразу за ним — справжній, але Хрісаор передбачив цей рух. Він знову вибив меч з рук Персі. Знову Анаклузмос полетів у море.

Хрісаор легковажно розсміявся. Бій навіть не змусив його захекатись. Він притиснув вістря свого золотого меча до грудей Персі.

— Гарна спроба, — промовив пірат. — Але тепер тебе скують і доставлять Геїним посіпакам. Вони прагнуть пролити твою кров і пробудити богиню.

XXXI Персі

Ніщо не пробуджує геніальні думки краще, ніж цілковита поразка.

Поки Персі стояв Там, обеззброєний та перевершений, у його голові виник план. Він звик отримувати всю інформацію щодо грецьких легенд від Аннабет, тож дуже здивувався, коли сам пригадав щось корисне. Але діяти потрібно було швидко. Він не міг допустити, щоб бодай хтось із його друзів постраждав, і не збирався втрачати Аннабет... не цього разу.

Хрісаора неможливо перемогти. Принаймні не у двобої. Але без своєї команди... можливо, «золотий хлопчик» не здолає всіх напівбогів, якщо вони нападуть водночас.

Але як позбутися Хрісаорової команди? Персі склав пазли в голові: піратів перетворили на дельфінолюдей багато тисячоліть тому через те, що вони викрали не ту особу. Він знав цю історію. Дідько забирай, ця особа колись погрожувала перетворити його самого на дельфіна. І коли Хрісаор сказав, що команда нічого не боїться, один з дельфінів збентежено його виправив. «Так, — сказав Хрісаор. — Але тут його немає».

Персі поглянув на корму й помітив Френка. Той був у людській подобі і вичікувально визирав з-за балісти. Персі стримав бажання усміхнутись. Здоровань стверджував, що він незграбний і ні на що не здатний, але завжди опинявся точно там, де був потрібен.

Дівчата... Френк... холодильник.

Божевільний план. Але, як зазвичай, іншого Персі не мав.

— Добре! — крикнув Персі, так голосно, що всі звернули на нього увагу. — Забирайте нас, якщо наш капітан дозволить.

Хрісаор повернув свою золоту маску.

— Який капітан? Мої люди обшукали корабель. Тут нікого більше немає.

Персі театрально здійняв руки.

— Бог з’являється тільки тоді, коли забажає. Але він наш лідер. Він керує всім у нашому таборі для напівбогів. Так, Аннабет?

Аннабет не барилась.

— Так! — захоплено закивала вона. — Пан Д.! Великий Діоніс!

Серед дельфінів прокотилась хвиля занепокоєння. Один опустив меч.

— Тримати стрій! — заволав Хрісаор. — На цьому кораблі немає богів. Вони намагаються вас налякати.

— А ви маєте бути наляканими! — Персі співчутливо поглянув на команду піратів. — Доніс сильно роздратується, дізнавшись, що ви затримали нашу подорож. Він усіх нас покарає. Хіба ви не бачили, як дівчат охопив винний сказ?

Хейзел і Пайпер уже не здригались. Вони сиділи на палубі й витріщались на Персі, але коли він підкреслено зиркнув на них, дівчата продовжили свою виставу — затремтіли, звиваючись, наче риба. Спотикаючись одне об одного, дельфінолюди поквапились геть від своїх полонених.

— Брехня! — заревів Хрісаор. — Стули пельку, Персі Джексоне! Директор твого табору не тут. Його викликали назад до Олімпу. Це ні для кого не таємниця.

— Отже, ти визнаєш, що Доніс наш директор! — відповів Персі.

— Був директором, — виправив Хрісаор. — Усі це знають.

Персі тицьнув у золотого воїна так, наче той щойно проговорився.

— Бачите? Ми приречені. Якщо не вірите, зазирніть у холодильник!

Персі кинувся до чарівного холодильника. Ніхто його не зупинив. Він скинув кришку і почав нишпорити в льоді. «Тут має бути хоч одна... Будь ласка». Його благання винагородили срібно-червоною бляшанкою содової. Він змахнув нею перед дельфінами, наче оприскуючи їх репелентом проти комах.

— Дивіться! — крикнув Персі. — Улюблене боже питво. Тремтіть перед жахом дієтичної «кока-коли»!

Дельфінолюди почали панікувати. Вони були близькі до того, щоб кинутись навтіки. Персі відчував це.

— Бог забере ваш корабель, — погрозив Персі. — Завершить ваше перетворення на дельфінів, або зробить божевільними, або перетворить на божевільних дельфінів! Єдина ваша надія — упливти зараз, швидко!

— Нісенітниці! — заверещав Хісаор. Він, здавалось, не знав, на кого направляти меч — на Персі чи на власну команду.

— Рятуйтесь самі! — застеріг Персі. — Ми вже приречені!

Він охнув і вказав на місце, де ховався Френк.

— О, ні! Френк перетворюється на божевільного дельфіна!

Нічого не сталось.

— Я сказав, — повторив Персі, — Френк перетворюється на божевільного дельфіна!

Невідомо звідки вийшов Френк. Він хитався і театрально хапався за шию.

— О, ні, — промовив він, наче читаючи з телевізійного суфлера. — Я перетворююсь на дельфіна.

Хлопець почав змінюватись — його ніс витягався в морду, шкіра ставала лискучою та сірою. Він звалився дельфіном на палубу й затарабанив хвостом по дошках.

Піратська команда перелякано розбіглась. Забувши про полонених та не звертаючи уваги на Хрісаорові накази, вони почали кидати зброю та стрибати за борт. Скориставшись сум’яттям, Аннабет кинулась до Хейзел, Пайпер та тренера Хеджа і розрізала їхні пута.

Не минуло й миті, як Хрісаор залишився один в оточенні напівбогів. У Персі та його друзів не було іншої зброї, окрім кинджала Аннабет та копит Хеджа, але їхні сповнені люті обличчя, безсумнівно, переконали золотого воїна, що він приречений.

Хрісаор позадкував до поручнів.

— Це не кінець, Джексоне, — проревів він. — Я помщусь...

Його слова обірвав Френк, який знову змінив форму. Не дивно, ведмідь грізлі вагою у вісімсот фунтів міг перервати будь-яку розмову. Френк ударив Хрісаора збоку й зірвав із шолома золоту маску. Хрісаор тієї самої миті з виском затулив руками обличчя і звалився у воду.

Вони кинулися до поручнів. Хрісаор зник. Персі подумав було кинутися за ним, але він не знав цих вод і не хотів знову стикнутись з піратським капітаном віч-на-віч.

— Ти геній! — Аннабет поцілувала Персі. Йому стало трохи ліпше.

— Дуже везучий геній, — поправив її він. — І нам треба позбутися піратської триреми.

— Спалити? — поцікавилася Аннабет.

Персі поглянув на дієтичну колу в руці.

— Ні. У мене є інша думка.

На підготування знадобилося більше часу, ніж Персі розраховував. Поки вони працювали, він увесь час поглядав на море в очікуванні повернення Хрісаора та його піратів-дельфінів, але ті не повернулись.

Завдяки невеликій кількості нектару Лео привели до тями. Пайпер зайнялась пораненнями Джейсона, але його стан виявився не таким кепським, як здавалось. Здебільшого хлопець просто був присоромлений тим, що його знову перемогли. Персі чудово його розумів.

Вони повернули всі свої припаси на належні місця і прибрали безлад, залишений після нападу. Тренер Хедж тим часом отримав нагоду порозважатися на ворожому кораблі, де йому дозволили ламати своєю биткою все, що трапиться попідруч.

Коли сатир закінчив, Персі переніс усю ворожу зброю назад на піратський корабель. Сховище було набите скар. бами, але Персі наполіг на тому, щоб ніхто нічого не чіпав.

— Я відчуваю на борті близько шести мільйонів доларів золотом, — промовила Хейзел. — А ще діаманти, рубіни...

— Шість м-мільйонів? — затинаючись вимовив Френк. — Канадських чи американських?

— Залиште його, — промовив Персі. — Це частина підношення.

— Підношення? — спитала Хейзел.

— О. — Пайпер кивнула. — Канзас.

Джейсон широко всміхнувся. Він був з ними під час зустрічі з винним богом.

— Це божевілля. Але мені подобається.

Зрештою Персі піднявся на борт піратського корабля та відчинив усі люки. Він попросив Лео висвердлити кілька додаткових отворів у дні каркасу, і той був радий допомогти.

Команда «Арго II» зібралась біля фальшборту та відрізала абордажні канати. Пайпер принесла свій ріг достатку і за проханням Персі наказала йому вивергнути дієтичну колу, що ринула наче з пожежного рукава і залила палубу. Персі вважав, що на це піде багато годин, але корабель надзвичайно швидко потонув у солоній воді та дієтичній колі.

— Діонісе, — закликав Персі, здіймаючи Хрісаорову золоту маску. — Або Бахусе... чи хто ти там. Ти зробив цю перемогу можливою, хоча і не був тут. Вороги тремтіли від згадки твого імені... чи дієтичної коли, чи хто їх зна чого. Тож, так, дякуємо. — У Персі вивертало нутрощі від цієї промови, але він тримався як міг. — Прийми цей корабель як наше підношення. Сподіваємось, що воно тобі сподобається.

— Шість мільйонів золота, — буркнув Лео. — Кому таке не сподобається?

— Ш-ш, — дорекла йому Хейзел — Не всі дорогоцінні метали приносять щастя. Повір мені.

Персі кинув золоту маску на борт судна, що тепер тонуло навіть швидше. Солодка шипуча рідина вивергалась з отворів для весел та била ключем з трюму, забарвлюючи море в брунатний колір.

Персі викликав хвилю й накрив нею ворожий корабель. Лео розвернув «Арго II». Піратське судно зникло під водою.

— А це не забруднить море? — спитала Пайпер.

— Я б не хвилювався, — сказав їй Джейсон. — Якщо Бахусу сподобається, то корабель просто розчиниться.

Персі не знав, чи це правда, але відчував, що зробив усе можливе. Він не дуже сподівався, що Діоніс їх почує або оцінить підношення, а тим паче допоможе їм у битві проти велетнів. І все ж спробувати було варто.

Поки «Арго II» прямував крізь туман на схід, Персі вирішив, що принаймні щось хороше ця сутичка з Хрісаором йому таки дала. Він позбавився своєї зарозумілості... аж настільки, що зробив підношення винному чуваку.

Після нападу піратів вони вирішили подолати решту шляху до Рима небом. Джейсон наполіг, що у змозі заступити на варту. Тренер Хедж приєднався до нього — сатир досі був настільки заряджений адреналіном, що кожного разу, коли корабель потрапляв у зону турбулентності, розмахував биткою та волав: «Помри!»

Залишалось кілька годин до світанку, тож Джейсон порадив Персі спробувати трохи поспати.

— Усе буде добре, старий, — сказав Джейсон. Дай комусь іншому можливість урятувати корабель.

Персі погодився, але, опинившись у каюті, усвідомив, що не може заснути.

Він вдивлявся в бронзовий світильник, що хитався на стелі, згадуючи, як легко Хісаор переміг його у двобої. Золотий воїн міг убити його, навіть не спітнівши. І не зробив цього тільки тому, що хтось інший хотів заплатити за нагоду вбити Персі пізніше.

Персі почувався так, наче крізь щілину його обладунку непомітно пройшла стріла: наче він досі мав благословення Ахіллеса, і хтось знайшов його вразливе місце. Що старшим Персі ставав, і що довше залишався живим, то більше друзі рівнялись на нього. Вони покладались на Персі та його сили. Навіть римляни здійняли його на щиті та зробили претором, а він знав їх лише кілька тижнів.

Але Персі не почувався сильним. Що більше героїчного він робив, то більше усвідомлював, наскільки обмежені його сили. Він був наче фальшивка. «Я не такий могутній, як ви вважаєте», — хотілось сказати йому друзям. Такі його невдачі, як сьогоднішня, це доводили. Можливо, тому він почав боятись удушення. Він не тонув у землі чи морі, але тонув у занадто великій кількості сподівань, що буквально накривали його з головою.

Оце так... якщо починаєш так уважати, то це означає, що ти занадто багато часу провів з Аннабет.

Аннабет колись сказала Персі про його згубну ваду: він начебто був занадто відданий своїм друзям. Не бачив повної картини і врятував би друга навіть ціною Всесвіту.

Тоді Персі просто проігнорував її слова. Як відданість може бути чимось поганим? До того ж, з титанами все спрацювало. Він урятував друзів і переміг Кроноса.

Але тепер сумнівався. Він з радістю зіткнеться з будь-яким чудовиськом, богом або велетнем, щоб захистити друзів. Але раптом це залежить не від нього? Раптом хтось інший мусить це зробити? Змиритись із цим було дуже важко. Навіть така дрібниця, як дозволити Джейсонові стати на варту замість себе, давалась Персі на превелику силу. Він не хотів покладатись на захист когось іншого — когось, хто міг постраждати заради нього.

Так було з його мамою. Вона потерпала від жахливих стосунків з огидним смертним типом тому, що це відлякувало від Персі чудовиськ. Гровер, найкращий друг Персі, захищав його майже цілий рік, поки він і не здогадувався про свою напівбожу сутність. І через це Гровер ледве не помер від рук мінотавра.

Персі вже не дитина, тому не хотів, щоб жодний з його близьких ризикував заради нього. Він сам мав бути захисником і тому мусив стати сильнішим. Тепер Персі був зобов’язаний дозволити Аннабет на самоті вирушити за Знаком Афіни, знаючи, що вона може загинути. Якби перед ним стояв вибір: життя Аннабет або успіх її завдання, то чи зміг би він обрати друге?

Утома зрештою його здолала. Він заснув: Уві сні рокіт грому перетворився на сміх богині землі Геї.

Персі снилось, що він стоїть на веранді Великого Будинку в Таборі Напівкровок. На стороні Пагорба Напівкровок з явилось спляче обличчя Геї — величезні риси, утворені тінями на трав’янистому схилі. Її губи не рухались, але голос лунав по всій долині.

«Твоя домівка, — пробурмотіла Гея. — Поглянь на неї востаннє, Персі Джексоне! Тобі слід було повернутись сюди. Тоді ти б принаймні помер поряд із товаришами під час римського вторгнення. Але тепер твоя кров литиметься далеко від дому, на стародавніх скелях, і пробудить мене від сну».

Земля затремтіла. На вершині пагорба спалахнула полум’ям сосна Талії. Долиною утворилися тріщини. Трава перетворилась на пісок, а ліс розсипався на пил. Ріка й озеро висохли. Табірні хатинки та Великий Будинок згоріли дощенту. Коли струси припинились, Табір Напівкровок скидався на пустир після атомного вибуху. Єдине, що залишилось, — це веранда, на якій стояв Персі.

Поряд з ним завирував пил і з’єднався у жіночу постать. Її очі були заплющені, наче у лунатика. Золотисті та білі цяточки вкривали трав’янисто-зелене одіяння, наче сонячне світло у густій листві. Волосся чорне, як розораний ґрунт. Обличчя вражало красою, але навіть з мрійливою усмішкою на губах жінка здавалась холодною та ворожою. Персі здалося, що з такою саме усмішкою богиня дивилася б і на те, як гинуть напівбоги та палають міста.

— Коли я поверну собі владу над землею, — промовила Гея, — то залишу тут пустир навіки, на згадку про ваш вид та його цілковиту безсилість переді мною. Несуттєво, коли ти зазнаєш поразки, мій маленький пішачку — від Форкія, від Хрісаора чи від моїх любих близнюків. Це станеться, і я буду там, щоб тебе поглинути. Тобі залишається тільки обрати... Помреш ти один чи забереш із собою інших. Здайся добровільно, приведи дівча. Можливо, я пощаджу це місце, що ти так любиш. Інакше...

Гея розплющила очі — зелені та чорні вируючі безодні. Богиня бачила все. Її терпіння було безмежним. Вона прокидалась повільно. Але коли прокинеться, сила її буде нездоланною.

Шкіру Персі защипало. Його руки оніміли. Він опустив очі й усвідомив, що розсипається на пил, наче переможені ним чудовиська.

— Насолоджуйся Тартаром, мій пішачку, — промуркотіла Гея.

Металевий брязкіт висмикнув Персі зі сну. Його очі різко розплющилися. Він збагнув, що чує, як опускаються корабельні шасі.

У двері постукали. ,Усередину просунулась Джейсонова голова. Синці на його обличчі зійшли. Блакитні очі блищали від збудження.

— Привіт, старий! — промовив він. — Ми знижуємось над Римом. Ти просто повинен це побачити.

Небо було яскраво-блакитним, наче у світі ніколи й не траплялося бурь. Сонце здіймалось над віддаленими пагорбами, тож усе знизу блищало та переливалось, наче Рим щойно відполірували.

Персі бачив великі міста раніше. Зрештою, він був родом з Нью-Йорка. Але від неймовірної безмежності Рима у нього буквально захопило подих. Місту наче було байдуже на географічні межі. Воно стелилось на пагорби і долини, перекидалось через Тибр безліччю мостів та простиралось далі й далі за обрій. Вулиці та алеї безладно звивалися крізь покривало дахів. Скляні офісні будівлі стояли поряд з археологічними розкопками. Кафедральний собор сусідував з рядком романських колон, що, у свою чергу, стояли біля сучасного футбольного стадіону. У деяких районах між брукованими вуличками купчились старі вілли з оздобленими стукко[19] стінами та червоними черепичними дахами, тож Персі почувався так, наче потрапив в античні часи. Куди б він не подивився, усюди були просторі п’яцци та забиті автівками вулиці. Парки пронизували місто чудернацьким поєднанням пальмових та оливкових дерев, сосон і ялівців, наче Рим не міг вирішити, до якої частини світу належить... Або, можливо, просто вірив, що весь світ належить йому.

Місто наче бачило сон Персі. Воно нібито знало про намір Геї зруйнувати всю людську цивілізацію і відповідало їй своєю багатотисячолітньою величчю: «Хочеш знищити це місто, Брудолика? Ну, спробуй!»

Інакше кажучи, воно було тренером Хеджем серед міст... тільки зростом трохи вищим.

— Ми сядемо в тому парку, — оголосив Лео, вказуючи на широкий зелений простір, уцяткований пальмовими деревами. — Сподівайтесь, що Туман зробить з нас величезного голуба, чи щось подібне.

Персі шкодував, що поряд немає Джейсонової сестри Талії. Вона завжди знаходила спосіб вплинути на Туман таким чином, щоб люди бачили те, що було потрібно їй. Персі таке ніколи не вдавалось. Тож йому залишалось тільки безперервно думати: «Не дивіться на мене!» і сподіватись, що римляни знизу не помітять велетенської бронзової триреми, що опускалась на місто в розпалі ранкової години пік.

Це начебто спрацювало. Авто не повертали з дороги, а римляни не тицяли в небо і не кричали: «Прибульці!». «Арго II» опустився на землю і втягнув усередину весла.

Шум дорожнього руху доносився зусібіч, але у парку панував спокій. Не було видно людей. Ліворуч похило тягнулась у напрямку гаїв галявина. Старенька вілла мостилась у тіні химерного вигляду сосон з тонкими та кривими стовбурами, що здіймались на тридцять-сорок футів, а потім розгортали свої пишні крони. Вони нагадали Персі дерева з «Книжок доктора Сьюса», які читала йому у дитинстві мама.

Праворуч звивалася навколо вершини пагорба довга цегляна стіна з бійницями для лучників — може, середньовічні мури, може, давньоримські. Персі не міг сказати напевне.

На півночі, приблизно за милю від парку здіймався над дахами Колізей, що виглядав точнісінько так, як на світлинах путівників. І тоді ноги Персі почали трястись — він дійсно тут. Колись йому здавалась чимсь надзвичайним подорож на Аляску, але це місце було серцем старої Римської імперії, ворожої території для грецького напівбога. У якомусь сенсі воно сформувало його життя не менше, ніж Нью-Йорк.

Джейсон вказав на підніжжя мурів, де сходи вели у якийсь тунель.

— Здається, я знаю, де ми, — промовив він. — Це Гробниця Сципіонів.

Персі насупив брови.

— Сціпіо... пегас Рейни?

— Ні, — втрутилась Аннабет. — Вони були членами шляхетного римського роду, і... овва, це місце неймовірне.

Джейсон кивнув.

Я вивчав мали Рима. Завжди хотів сюди потрапити, але...

Ніхто не став закінчувати речення. Подивившись на обличчя друзів, Персі збагнув, що вони так само приголомшені, як і він. Їм вдалось. Вони приземлились у Римі... у тому самому Римі.

Персі потрусив головою.

— Так. Аннабет... ти визначила, де знаходиться те місце з бронзової мали?

Її сірі очі стали темними, наче грозова хмара. Персі не потрібно було пояснювати, що це означає: «Пам’ятай, що я тобі сказала, приятелю. Тримай той сон при собі».

— Так, — промовила вона. — Воно на Тибрі. Гадаю, зможу його знайти, але треба...

— Взяти мене із собою, — закінчив Персі. — Так, ти маєш рацію.

Аннабет пронизала його поглядом.

— Це...

— Небезпечно, — додав він. — Ходити містом на самоті. Я піду з тобою до Тибру. Скористаємось тим листом, якщо зустрінемо Тіберіна. Можливо, він дасть нам пораду, або якось допоможе. А потім можеш іти одна.

Якусь мить вони напружено дивилися одне на одного, але Персі не здавався. Коли він почав зустрічатись із Аннабет, мама запевнила його, що порядний хлопець повинен проводжати дівчину до дверей. Якщо це була правда, то Персі тим паче мусив провести Аннабет до того місця, де почнеться її смертельно небезпечна самотня подорож.

— Гаразд, — пробурчала вона. — Хейзел, тепер, коли ми в Римі, гадаєш, зможеш визначити місце знаходження Ніко?

Хейзел закліпала очима, наче заціпеніла, дивлячись на Персі та Аннабет.

— Е... сподіваюсь, якщо достатньо наближусь. Слід походити містом. Френку, хочеш зі мною?

Френк аж засяяв.

— Залюбки.

— І, е-е... Лео, — додала Хейзел. — Було б непогано, якби ти теж пішов з нами. Рибо-кентаври сказали, що нам знадобиться твоя допомога з чимось технічним.

— Еге, — відповів Лео, — без питань.

Френкова усмішка стала схожою на Хрісаорову маску.

Коли йшлося про стосунки, Персі не хапав з неба зірок, але навіть він відчував напруження між цими трьома. З тієї самої миті, коли їх викинуло в Атлантичний океан, вони поводились якось інакше. Це було не схоже на звичайне змагання двох хлопців за дівчину. Здавалось, що в цій суперечці беруть участь усі троє. Вони поводились, наче герої детективного роману, які не могли вирішити, хто з них трьох убивця.

Пайпер оголила кинджал і поклала його на фальшборт.

— Ми з Джейсоном наглянемо за кораблем. Я подивлюсь, що покаже Катоптріс. Але, Хейзел, якщо ви знайдете якусь зачіпку щодо місця знаходження Ніко, не йдіть туди самі. Повертайтесь за нами. Для битви з велетнями потрібні всі наші сили.

Вона змовчала про дещо очевидне — що навіть усіх їхніх сил забракне, якщо на їхньому боці не буде бога. Персі вирішив також не згадувати про це.

— Слушна думка, — промовив він. — Зустрінемось усі тут о... котрій годині?

— Третій дня? — запропонував Джейсон. — Так у нас ще буде час на битву з велетнями та порятунок Ніко. Якщо щось піде не за планом, намагайтеся надіслати Іридо-повідомлення.

Усі кивнули на знак згоди, але Персі помітив, як дехто з них нишком поглядає на Аннабет. Щe одна річ, про яку ніхто не хотів говорити: в Аннабет буде інший розклад. Вона може повернутись о третій, або значно пізніше, або ніколи. Але буде на самоті, у пошуках Афіни Парфенос.

Тренер Хедж рохнув.

— Це дасть мені час поїсти кокоси... тобто видерти їх з каркасу. Персі, Аннабет... не подобається мені, що ви кудись ідете вдвох. Поводьтесь пристойно! Зрозуміли мене? Якщо почую, що ви щось утнули, сидітимете під домашнім арештом, поки Стікс не замерзне.

Погроза домашнім арештом здавалась такою безглуздою на фоні смертельної небезпеки попереду, що Персі не втримав усмішку.

— Незабаром повернемось, — пообіцяв хлопець. Він оглянув друзів і намагався позбутися відчуття, що вони востаннє стоять усі разом. — Нехай щастить усім вам!

Лео опустив сходні. Персі з Аннабет першими зійшли з корабля.

XXXII Персі

За інших обставин прогулянка містом з Аннабет була б приголомшливою. Тримаючись за руки, вони блукали звивистими вулицями, ухилялись від автівок і скутерів, протискувались поміж натовпами туристів та продирались крізь океани голубів. Швидко теплішало, а щойно вихлопи головних доріг опинились позаду, у повітрі запахнуло випічкою та свіжими квітами.

Вони прямували до Колізею, тому що він був найбільш помітним об’єктом місцевості. Дістатись до нього виявилось важче, ніж Персі очікував. Хоч яким великим і заплутаним не здавалось місто згори, але знизу все було навіть гірше. Вони весь час заходили в глухі кути, але разом із цим випадково виявляли прекрасні фонтани та величезні пам’ятники.

Аннабет не припиняла висловлювати свої думки щодо архітектури, але Персі стежив зовсім за іншим. Одного разу він помітив сяючого пурпурового привида, лара, який дивився на них з вікна багатоповерхівки. Іншого разу побачив, як промайнула між зруйнованими колонами жінка в білих одіяннях, можливо, німфа або богиня, із загрозливим кинджалом у руці. Ніхто не нападав, але Персі відчував, що за ними спостерігають. Ці спостерігачі не були налаштовані дружньо.

Урешті-решт вони дістались до Колізею, де дюжина хлопців у дешевих гладіаторських костюмах влаштувала сутичку з поліцією — пластикові мечі проти кийків. Персі не знав причини, але погодився з Аннабет, що краще пройти повз. Іноді смертні дивніші навіть за чудовиськ.

Вони йшли на захід, час від часу зупиняючись запитати дорогу до ріки. Персі не передбачив, що люди в Італії розмовляють італійською (хто б міг подумати!), а він — ні. Але виявилось, що це не така вже й проблема. Кілька разів до них підходили на вулиці та про щось запитували. Персі просто розгублено витріщався у відповідь, і тоді італійці спілкувалися англійською.

Наступне відкриття: італійці користуються євро. І їх у Персі не виявилося. Він пошкодував про це, щойно знайшов туристичну крамницю, у якій продавали содову. Тоді був майже південь. Спека ставала нестерпною. Персі починав мріяти про трирему, наповнену дієтичною колою.

Аннабет розв’язала проблему. Вона понишпорила у рюкзаку, дістала Дедалів ноутбук і вбила в нього кілька команд. З бокового отвору комп’ютера вискочила пластикова картка.

Аннабет, тріумфуючи, помахала нею.

— Міжнародна кредитна картка. Для надзвичайних обставин.

Персі вражено втупив у неї очі.

— Як ти?.. Ні. Не зважай. Не хочу знати. Просто так і залишайся крутою.

Содова допомогла, але вони все одно ледве не падали з ніг від спеки та втоми, коли дістались до Тибру. Вздовж обох боків ріки тягнулась кам’яна набережна. На ній тіснились хаотично розташовані крамниці, кав’ярні, житлові будинки та складські приміщення.

Сам Тибр був широким та спокійним, а ще — карамельного кольору. Там і тут над його берегами нависали кипариси. Найближчий міст, сконструйований з металевих балок, здавався досить новим, але одразу по сусідству ледве не на очах розвалювалась лінія кам’яних арок, що обривались на півшляху через ріку, — руїни, що могли залишитися з часів Цезаря.

— От і прийшли. — Аннабет указала на старий кам’яний міст. — Пам’ятаю його з мапи. Але що нам робити тепер?

Персі був радий, що вона сказала «нам». Він поки що не хотів її залишати, та й узагалі не певен був, що зважиться на це, коли настане час. Слова Геї знову залунали в голові: «Ти забереш із собою інших?»

Він дивився у ріку, розмірковуючи, як їм привернути увагу Тіберіна. Пірнати у воду йому не дуже кортіло. Тибр здавався не набагато чистішим за Іст-Ривер, а там Персі пережив занадто багато сутичок з дратівливими річними духами.

Неподалік була кав’ярня зі столиками біля води. Персі вказав Аннабет на неї.

— Приблизно час обідати. Не проти знову скористатись своєю кредиткою?

Попри полудень, місце було безлюдним. Вони сіли за столик біля ріки. До них підбіг офіціант. Хлопець ніби здивувався відвідувачам — особливо, коли почув, що вони прийшли обідати.

— Американці? — поцікавився він зі страдницькою усмішкою.

— Так, — відповіла Аннабет.

— І я хотів би піцу, — промовив Персі.

В офіціанта був такий вигляд, наче він намагався проковтнути монету євро.

— Авжеж, піца, signor. І «кока-кола»? З льодом?

— Ідеально, — відповів Персі.

Йому невтямки було, чому офіціант дивиться на нього з такою кислою міною. Він же не блакитну колу попросив.

Аннабет замовила паніні та якийсь газований напій. Коли офіціант пішов, вона усміхнулась до Персі.

— Здається, італійці обідають значно пізніше. Не кладуть лід у напої. І готують піцу тільки для туристів.

— О. — Персі знизав плечима. — Найкраща італійська страва, а вони її навіть не їдять?

— Не раджу говорити це перед офіціантом.

Вони взялись за руки. Просто дивитись на Аннабет у сонячному світлі було достатньо, щоб почуватись чудово. Сонце завжди робило її волосся таким яскравим і теплим. Очі ставали то блакитними, наче небо, то брунатними, наче каштани.

Персі запитав себе, чи має розповісти їй про свій сон — про Гею і знищення Табору Напівкровок. Ні, безперечно, ні. Аннабет не потрібні були додаткові клопоти, адже попереду на неї чатували небезпеки.

Але це змусило його замислитися... Як би все обернулось, якби вони не налякали Хрісаорових піратів? Персі й Аннабет закували б у кайдани та відвезли посіпакам Геї. Їхня кров би пролилась на стародавніх скелях. Персі здогадувався, що їх мали доставити в Грецію для якогось жахливого жертвопринесення. Але вони з Аннабет пройшли разом крізь багато кепських ситуацій. Завжди можна було скласти план утечі та всіх врятувати... Тоді Аннабет не довелось би самій вирушати на завдання у Римі.

«Немає значення, коли ти зазнаєш поразки», — казала Гея.

Персі розумів, наскільки жахливе його бажання, але майже шкодував, що їх не полонили в морі. Тоді вони з Аннабет принаймні були б разом.

— Тобі нема чого соромитись, — промовила Аннабет. — Ти ж про Хрісаора розмірковуєш, так? Не все на світі розв’язується мечами. Зрештою, ти нас урятував.

Персі через силу усміхнувся.

— Як ти це робиш? Завжди знаєш, про що я розмірковую.

— Я знаю тебе.

«І я все одно тобі подобаюсь?» — хотів запитати Персі, але промовчав.

— Персі, — промовила вона, — не можна самому відповідати за весь похід. Саме тому нас семеро. І ти мусиш відпустити мене на пошуки Афіни Парфенос на самоті.

— Мені бракувало тебе, — зізнався він. — Місяцями. У нас забрали величезний шмат життя. Якщо я знову тебе втрачу...

Принесли обід. Офіціант здавався спокійнішим. Вочевидь, він змирився з тим, що вони неосвічені американці, тому вирішив їм пробачити.

— Прекрасний краєвид, — люб’язно промовив він, кивнувши на ріку. — Бажаю вам приємно провести час.

Щойно офіціант пішов, вони почали мовчки їсти. Піца виявилась прісним прямокутником липкого тіста з незначною кількістю сиру. «Можливо, тому римляни її не їдять, — подумав Персі. — Бідолашні римляни».

— Ти маєш мені довіритись, — промовила Аннабет. Персі ледве не вирішив, що вона розмовляє зі своїм бутербродом, оскільки очей дівчина не підводила. — Ти мусиш повірити, що я повернусь.

Він насилу проковтнув черговий шматок.

— Я вірю в тебе. Проблема не в цьому. Але звідки ти повернешся?

Їх перервав звук скутера. Персі подивився в бік набережної й побачив великий ясно-блакитний старомодний моторолер. За кермом сидів чоловік у шовковому костюмі, а позаду нього, обіймаючи водія за пояс, — молода жінка з хусткою на голові. Пара повихляла поміж столиками і зупинилась біля Персі з Аннабет.

— Вітаннячко, — промовив чоловік.

У нього був низький, майже хрипкий, голос, як у кіноактора. Зачесане назад коротке волосся відкривало різкі, але привабливі риси обличчя, наче з обкладинки журналу 50-х років. Навіть його одяг здавався старомодним: коли чоловік зліз з мотоцикла, виявилось, що його штани натягнуті значно вище пояса. Але йому якимсь чином однаково вдавалось виглядати мужньо та стильно і не походити на цілковитого селюка. Персі ніяк не міг визначитись, скільки незнайомцеві років — можливо, десь за тридцять, хоча вигляд і поведінка здавались ще доісторичними.

З мотоцикла зіскочила жінка.

— Ох і чарівний у нас видався ранок, — важко дихаючи, промовила вона.

Їй було близько двадцяти років. Одяг теж виглядав старомодно. Ясно-помаранчева спідниця до щиколоток та біла блузка були з’єднані величезним шкіряним поясом, що робив талію неймовірно тонкою. Коли жінка зняла хустку, коротке та хвилясте чорне волосся миттю набуло бездоганної форми. У неї були темні грайливі очі та сліпуча усмішка. Персі бачив багато наяд у своєму житті, але жодна з них не здавалась настільки пустотливою, як ця панночка.

Аннабет випустила з рук свій бутерброд.

— О, боги. Як?..

Подивившись на її приголомшене обличчя, Персі дійшов висновку, що має знати цих двох.

— Ви дійсно когось мені нагадуєте, — промовив він. Може, кіноактори з якогось старого серіалу? Але це неможливо, бо вони зовсім не постаріли. І все ж Персі вказав на чоловіка, бовкнувши навмання: — Ви той хлопець з «Божевільних»?

— Персі! — Аннабет була шокована.

— Що? — обурено випалив він. — Я не часто дивлюсь телевізор.

— Це Ґрегорі Пек! — Очі Аннабет були наче четвертаки, а рот розкривався дедалі ширше. — І... о боги! Одрі Гепберн! Я знаю цей фільм! «Римські канікули». Але це було у п’ятдесятих роках. Як?

— О, люба! — Жіночка крутнулась, наче вітряний дух, і сіла за столик. — Ти сплутала мене з кимось іншим! Мене звуть Рея Сільвія. Я мати Ромула та Рема. Мені тисячі років. Але так мило з твого боку вважати, що я така молода. А це мій чоловік...

— Тіберін, — промовив Грегорі Пек та мужньо протягнув Персі руку. — Бог Тибру.

Персі потиснув руку бога і відчув запах лосьйону після гоління. Авжеж, якби Персі був богом Тибру, він би також хотів замаскувати свій запах одеколоном.

— Е-е... привіт, — промовив Персі. — Ви двоє завжди виглядаєте як американські кінозірки?

— А ми так виглядаємо? — Тіберін насупив брови і поглянув на свій одяг. — Чесно кажучи, не знаю. Бачте, Західна цивілізація рухається в обидва боки. Рим вплинув на світ, але світ також впливає на Рим. Останнім часом дійсно дуже відчувається американський вплив. Хоча за всі ці століття я добряче заплутався.

— Зрозуміло, — промовив Персі. — Але... ви тут, щоб допомогти?

— Мої наяди сказали, що ви двоє тут. — Тіберін звернув свої темні очі до Аннабет. — У тебе є мапа, люба? І рекомендаційний лист?

— Е... — Аннабет передала богу лист і бронзовий диск. Вона так витріщалась на річного бога, що Персі починав ревнувати. — Т-то... ви допомагали іншим дітям Афіни в пошуках?

— О, дорогенька! — Красуня Рея поклала руку на плече Аннабет. — Тіберін завжди був таким добрим. Знаєш, він урятував моїх дітей Ромула та Рема і відніс їх богині-вовчиці Лупі. А ще, коли цей старий цар Нумен намагався мене вбити, Тіберін пожалів мене й одружився зі мною. Відтоді ми разом правимо річним царством. Він такий милий!

— Дякую, люба, — іронічно усміхнувся Тіберін. — Аннабет Чейз, я допомагав багатьом твоїм братам і сестрам... принаймні, почати подорож безпечно. Прикро, що всі вони потім загинули болісною смертю. Що ж, з документами у тебе, начебто, все гаразд. Нам уже час. Знак Афіни чекає!

Персі стиснув долоню Аннабет... швидше за все, занадто сильно.

— Тіберіне, дозвольте мені піти з нею. Хоча б початок шляху.

Рея Сільвія ласкаво розсміялась.

— Але це неможливо, дурнику! Ти повинен повернутись на корабель і зібрати решту своїх друзів. На тебе чекає битва з велетнями! Кинджал Пайпер укаже тобі шлях. А в Аннабет інша доля. Вона мусить піти одна.

— Так, — погодився Тіберін. — Аннабет повинна сама стикнутися з хранителькою гробниці. Іншого шляху немає. Персі Джексоне, у тебе менше часу, ніж ти вважаєш. Якщо хочеш урятувати свого друга в глеку, мусиш поквапитись.

Піца в животі Персі наче перетворилась на цементний блок.

— Але...

— Усе добре, Персі, — тепер Аннабет стиснула його долоню. — Я мушу це зробити.

Він хотів було заперечити, проте її вираз обличчя спинив його. Аннабет переповнював страх, але вона щосили намагалася це приховати — заради нього. Якщо він почне сперечатись, то тільки все ускладнить для неї. Ба навіть гірше — переконає залишитись. Тоді вона буде змушена жити зі знанням того, що спасувала перед найбільшим своїм випробовуванням... якщо вони взагалі вціліють після того, як Рим зрівняють із землею, а Гея прокинеться і знищить Усесвіт. Статуя Афіни була ключем до перемоги над велетнями. Персі не знав, чому чи яким чином, але тільки Аннабет могла його відшукати.

— Ти маєш рацію, — насилу вимовив він. — Не наражай себе на небезпеку без причини.

Рея Сільвія захихотіла так, наче почула щось до сміху безглузде.

— Не наражати? Інакше не вийде! Але нічого не вдієш. Ходімо, Аннабет, люба моя! Ми покажемо, де починається твій шлях. А далі ти будеш на самоті.

Аннабет поцілувала Персі. Вона завагалась, наче не знала, що ще сказати, а потім надягла рюкзак і залізла на скутер.

Персі ненавидів себе за те, що робить. Він залюбки б обрав битву з будь-яким чудовиськом на світі або ще одну зустріч у двобої з Хрісаором замість цього. Проте Персі таки змусив себе залишитись за столом та дивитись, як Аннабет віддаляється на моторолері римськими вулицями разом із Грегорі Пеком та Одрі Гепберн.

XXXIII Аннабет

«Могло бути й гірше», — сказала собі Аннабет. Нехай на неї й чекала страшна самотня подорож, вона принаймні пообідала з Персі на узбережжі Тибру. А тепер ще й каталась на скутері з Грегорі Пеком.

Вона знала про старий фільм тільки завдяки батькові. Останні кілька років, оскільки вони помирились, Аннабет більше часу проводила з татом і дізналась про його сентиментальність. Звісно, він любив воєнну історію, зброю та біплани, але також обожнював старі кінострічки, особливо романтичні комедії сорокових та п’ятдесятих років. «Римські канікули» входили до переліку його улюблених. Він змусив її переглянути цей фільм.

Вона вважала сюжет дурнуватим — принцеса втікає від своєї свити і закохується в американського журналіста в Римі, — але підозрювала, що татові він подобається через те, що той нагадує йому власний роман з Афіною: ще одні неймовірні стосунки, приречені на нещасний кінець. Тато не мав нічого спільного з Грегорі Пеком, а Афіна, безперечно, не була Одрі Гепберн. Але Аннабет розуміла, що люди бачать те, що хочуть бачити. Щоб змінити сприйняття дійсності, не завжди потрібен Туман.

Поки ясно-блакитний скутер мчав римськими вулицями, богиня Рея нашвидку розповідала Аннабет, як змінювалося місто протягом століть.

— Он там був Понс Сабліциус[20], — вона вказала на місце, де вигинався Тибр. — Знаєш, там Горацій з двома друзями захищали місто від загарбницької армії? Ох, оце був хоробрий римлянин!

— А тут, дорогенька, — додав Тіберін, — викинуло на берег Ромула та Рема.

Він здавалось говорив про місце, де кілька качок мостили гніздо з рваних пластикових пакетів та цукеркових обгорток.

— О, так, — Рея щасливо зітхнула. — Дуже люб'язно з твого боку було затопити себе і викинути моїх малят на берег, щоб їх знайшли вовки.

— Пусте, — відповів Тіберін.

Аннабет наче марила: річний бог говорив про те, що сталось тисячі років тому, коли на цих землях не було нічого, окрім боліт та, можливо, кількох халуп. Тіберін урятував двох немовлят, один з яких потім заснував найвеличнішу імперій) у світі, і каже: «Пусте».

Рея Сільвія вказала на величезний сучасний багатоквартирний будинок.

— Колись тут був храм Венери. Потім церква. Потім палац. А потім багатоквартирний будинок. Будівля тричі горіла. Тепер це знову багатоквартирний будинок. А ось тут...

— Будь ласка, годі, — промовила Аннабет. — У мене вже паморочиться в голові.

Рея Сільвія розсміялась.

— Вибач, люба. Не злічити, скільки шарів історії приховує це місце, але це ніщо порівняно з Грецією. Афіни вже були старими, коли Рим ще був купкою жалюгідних халуп. Сама побачиш, якщо вцілієш.

— Дякую за підтримку, — пробурчала Аннабет.

— От ми і тут, — повідомив Тіберін.

Він під’їхав до величезного мармурового будинку. Через близькість до доріг його фасад вкривала кіптява, але він все одно вражав красою. Дах прикрашали вітіюваті різьблення римських богів, а перед масивними парадними дверями розташовувалися залізні ворота, обвішані замками.

— Далі прямо? — Аннабет пошкодувала, що не взяла з собою Лео, або принаймні кілька гострозубців з його пояса.

Рея Сільвія прикрила рот долонею і захихотіла.

— Ні, люба. Не прямо. Вниз.

Тіберін вказав на кам’яні сходи збоку від будівлі — такі, що на Мангеттені вели б на цокольний поверх.

— Рим хаотичний вгорі, — промовив річний бог. — Але це ніщо порівняно з тим, що знизу. Ти повинна спуститись у поховане місто, Аннабет Чейз! Знайди вівтар іноземного бога. Невдачі твоїх попередників вкажуть тобі шлях. А потім... мені невідомо, що чекає на тебе.

Рюкзак на плечах Аннабет раптом поважчав. Вона вивчала мапу вже кілька днів, ретельно шукаючи інформацію у Дедаловому ноутбуці. На жаль, та крихта, що стала їй відома, робила пошуки навіть безнадійнішими.

— Мої брати і сестри... жодний не дістався вівтаря. Чи не так?

Тіберін похитав головою.

— Але ти знаєш, яка винагорода чекає на того, хто поверне втрачене.

— Так.

— Вона здатна принести мир дітям Греції та Риму, —. промовила Рея Сільвія. — Здатна змінити хід майбутньої війни.

— Якщо я вцілію, — додала Аннабет. .

Тіберін похмуро кивнув.

— Ти також розумієш, з якою хранителькою повинна зустрітись?

Аннабет пригадала павуків у форті Самтер і сон, описаний Персі, — шиплячий голос у темряві.

— Так.

Рея Сільвія поглянула на свого чоловіка.

— Вона хоробра. Можливо, сильніша за інших.

— Сподіваюсь, — промовив річний бог. — Прощавай, Аннабет Чейз! І щасти тобі.

Рея Сільвія яскраво усміхнулась.

— Нас чекає такий чарівний вечір шопінгу! Уперед крамницями!

Грегорі Пек і Одрі Гепберн помчали геть на своєму ясно-блакитному моторолері.

Аннабет повернулась і спустилась сходами. Одна.

* * *

Вона опускалась під землю сотні разів, але тепер, на півшляху вниз, раптом усвідомила, як давно не подорожувала на самоті. Дівчина застигла на місці.

О, боги... вона не робила нічого подібного відтоді, як була малечею. Після втечі з дому Аннабет кілька тижнів виживала одна — жила у провулках і ховалась від чудовиськ. Поки Талія з Лукою не взяли її під своє крило. Потім вона не залишала Табору Напівкровок, поки їй не виповнилось дванадцять. Після цього всі її завдання були або з Персі, або з іншими друзями.

Востаннє вона почувалась настільки наляканою і самотньою у сім років. Аннабет пригадала, як вони з Талією та Лукою забрели у лігво циклопів у Брукліні. Талію та Луку схопили, а дівчинці довелось їх звільняти. Вона досі пам’ятала, як тремтіла у темному куті напіврозваленого маєтку і чула циклопів, які намагались виманити її зі схованки, імітуючи голоси друзів.

Раптом це теж обман? Раптом інші діти Афіни загинули, тому що Тіберін та Рея Сільвія заманили їх у пастку? Чи здатні були Грегорі Пек та Одрі Гепберн на щось подібне?

Вона змусила себе йти далі. Іншого вибору не було. Якщо Афіна Парфенос справді десь там унизу, вона може вирішити долю війни. І що навіть важливіше — допомогти мамі. Афіна потребувала своєї доньки.

У кінці сходів дівчина натрапила на старі дерев’яні двері із залізною ручкою-кільцем, над якою висіла металева пластина із замковою щілиною. Аннабет почала роздумувати, як зламати замок, але щойно її рука доторкнулась до кільця, посеред дверей спалахнув вогняний обрис сови Афіни. Із замкової щілини потягнулась цівка диму. Двері різко відчинилися всередину.

Аннабет востаннє подивилась угору. На протилежному кінці сходів блищав блакитний прямокутник неба. Смертні напевно насолоджувались теплим днем. Закохані тримались за руки у кав’ярнях. Туристи тіснились у крамницях та музеях. Місцеві мешканці бігали у своїх щоденних справах, швидше за все, не замислюючись про тисячі років історії під ногами і, безперечно, не підозрюючи про існування духів, богів та чудовиськ, які досі мешкають тут, або про те, що їхнє місто сьогодні можуть зруйнувати, якщо певній групці напівбогів не вдасться зупинити велетнів.

Аннабет пройшла у двері.

Вона опинилась у підвалі, що виявився архітектурним кіборгом. Старовинні цегляні стіни співіснували із сучасними електричними дротами і водопровідними трубами. Стеля підтримувалась металевим риштуванням у поєднанні зі старими гранітними римськими колонами.

Передня частина підвалу була завалена ящиками. Аннабет з цікавості відкрила пару-трійку. Деякі були упаковані різнокольоровими шпулями ниток — таких, що використовують під час майстрування паперових зміїв та інших дрібних виробів. Інші — заповнені дешевими пластиковими гладіаторськими мечами. Можливо, колись це місце було складом крамниці для туристів.

У дальньому кінці приміщення знаходився отвір з іще одними сходами — цього разу з білого каменю, — що вели ще глибше під землю.

Аннабет обережно наблизилася до краю. Навіть зі свіченням кинджала було занадто темно, щоб хоч щось розгледіти знизу. Вона доторкнулась долонею до стіни і знайшла перемикач світла.

Сліпучо-білі флуоресцентні лампи залили світлом сходи. Аннабет побачила мозаїчну підлогу з оленям та фавнами (можливо, знизу була кімната стародавньої римської вілли, яку просто залишили під цим сучасним підвалом разом із ящиками ниток та пластикових мечів).

Вона спустилась. Кімната була площиною приблизно у двадцять футів. Колись у минулому стіни яскраво розмалювали, але більшість фресок давно поблякла або потріскалась. Єдиним виходом з кімнати була вирита у підлозі дірка (задля неї оббили мозаїку в кутку кімнати). Аннабет присіла біля отвору й зазирнула туди: унизу була печера, але її дна видно не було.

Приблизно у тридцяти-сорока футах шуміла вода. Повітря було затхлим і солодкуватим, наче від зів’ялих квітів, але це точно була не каналізація. Можливо, старий канал з акведуку. Спуску вниз не було.

— Стрибати я не збираюсь, — пробурчала Аннабет.

Наче у відповідь у темряві щось зажевріло. Знак Афіни спалахнув на дні печери, освітивши блискучу цегельну кладку вздовж підземного каналу. Вогняна сова за сорок футів під ногами наче дражнила Аннабет: «Ну, тобі сюди, малеча. Тож міркуй, що робитимеш».

Аннабет зважила доступні варіанти. Стрибати — занадто небезпечно. Ані драбин, ані мотузок немає. Вона подумала позичити металеве риштування згори, щоб зробити собі щось на кшталт пожежної жердини, але потім збагнула, що там усе поєднане болтами. До того ж, їй не хотілось обвалювати на себе цілу будівлю.

Відчай, наче армія термітів, почав згризати її зсередини. Усе своє життя вона спостерігала, як інші напівбоги отримують неймовірні здібності. Персі керував водою. Якби він був тут, то підняв би рівень води та просто проплив би вниз. Хейзел з бездоганною точністю орієнтувалась під землею і навіть могла утворювати тунелі або скеровувати їхній напрямок. Вона б легко створила собі новий шлях. Лео дістав би потрібні інструменти з пояса та змайстрував би щось корисне. Френк умів перетворюватись на птаха. Джейсон міг керувати вітром і полетів би вниз. Навіть Пайпер зі своїм чаромовстом... Вона могла б переконати Тіберіна та Рею Сільвію допомогти трохи більше.

А що мала Аннабет? Бронзовий кинджал, що не здатен ні на що особливе, і прокляту срібну монету. У неї був рюкзак з Дедаловим ноутбуком, пляшка води, кілька шматочків амброзії для критичних обставин і коробок сірників — швидше за все марних, але тато навчив її, що завжди треба мати при собі щось для розведення вогню.

Вона не мала неймовірних здібностей. Навіть єдина по-справжньому чарівна річ, бейсболка-невидимка «Нью-Йорк Янкіз», припинила працювати, до того ж досі була в її каюті на «Арго II».

«У тебе є розум», — пролунав голос. Можливо, це Афіна говорила до неї, та, швидше за все, Аннабет просто хотіла сподіватись на це.

Розум... як в улюбленого героя Афіни, Одіссея. Він переміг у Троянській війні, користуючись головою, а не силою. Подолав усіх можливих чудовиськ та всі негаразди завдяки своїй кмітливості. Це цінувала Афіна.

«Мудрості доньку самотній шлях чекає».

«Це означає не тільки без допомоги інших, — збагнула Аннабет. — А ще й без допомоги особливих здібностей».

Гаразд... то як безпечно спуститись і запевнитись, що зможеш піднятись назад за потреби?

Аннабет піднялась назад до підвалу і втупила очі у відкриті ящики. Нитки та пластикові мечі. Ідея, яка спала їй на думку, була такою безглуздою, що дівчина ледве не розсміялась. І все ж це було краще, ніж нічого.

Аннабет взялась за справу. Руки наче точно знали, що робити. Іноді таке траплялось, наприклад, коли вона допомагала Лео з корабельними механізмами або креслила архітектурні плани на комп’ютері. Їй ніколи не доводилось майструвати щось з ниток або пластикових мечів, але робота йшла легко, мимоволі. Не минуло й п’яти хвилин, коли дюжина шпуль ниток та ящик мечів перетворились на саморобну канатну драбину. Це був міцний, але не занадто товстий, плетений трос із закріпленими у двох футах одне від одного мечами — опорами для рук та ніг.

Щоб випробувати конструкцію на міцність, Аннабет прив’язала один кінець до колони і щодуху потягнула за мотузку. Пластикові мечі гнулись від напруження, але створювали додатковий об’єм (до вже наявних вузлів), тож принаймні можна було міцніше вхопитись.

Драбина не претендувала на вищі творчі відзнаки, але з призначенням впоратись мала. Перед спуском Аннабет вирішила забити рюкзак залишками ниток. Вона сумнівалась, що вони знову стануть у пригоді, але вирішила не нехтувати додатковим ресурсом, до того ж таким неважким.

Аннабет повернулась до отвору в мозаїчній підлозі. Закріпила один кінець драбини на найближчій трубці риштування, опустила мотузку в печеру і почала спускатися вниз.

XXXIV Аннабет

Обережно спускаючись по драбині, що несамовито хиталась у повітрі, Аннабет не раз подумки подякувала Хіронові за роки тренування у Таборі Напівкровок. Вона часто і голосно скаржилась йому, що скелелазіння ніколи не допоможе перемогти чудовисько. Хірон просто посміхався, наче знав, що цей день колись настане.

Урешті-решт Аннабет дісталась до дна. Вона не помітила край кладки і приземлилась у канал, та, на щастя, він виявився неглибоким. Крижана вода просочилась їй у кросівки.

Вона здійняла сяючий кинджал. Канал тягнувся у глиб цегляного тунелю. Щокілька ярдів зі стін стирчали керамічні труби. «Мабуть водостік, — подумала Аннабет, — частина давньоримської водопровідної системи». Їй здавалось неймовірним, що після століть нашарування труб, підвалів та водостоків могло зберегтись щось подібне.

Несподіваний спогад змусив її затремтіти навіть сильніше, ніж від крижаної води. Кілька років тому вони з Персі були на завданні в лабіринті Дедала — таємній системі тунелів і кімнат, усіяній магічними та механічними пастками, що простиралася між усіма містами Америки.

Коли Дедал загинув у Битві при Лабіринті, уся система обвалилась... принаймні так уважала Аннабет. Але що коли це сталось тільки в Америці? Що коли це місце — стара версія лабіринту? Дедал одного разу сказав їй, що його творіння живе власним життям. Воно постійно росте та змінюється. Можливо, лабіринт здатен відновлюватись, як чудовиська. У цьому був сенс. Це первинна сила, як сказав би Хірон, — щось непідвладне смерті.

Якщо цей тунель — частина лабіринту...

«Не зациклюйся на цьому», — наказала собі Аннабет, але водночас вирішила не покладатись в усьому на очі. У лабіринті відстань втрачає своє значення. Якщо дівчина не буде обережною, то може пройти двадцять футів не в тому напрямку й опинитись у Польщі.

Просто про всяк випадок Аннабет прив’язала нову шпулю ниток до кінця канатної драбини. Старий трюк, але ефективний.

Ліворуч чи праворуч? Тунель здавався однаковим в обох напрямках. І тоді, приблизно за п'ятдесят футів ліворуч від неї, запалав на стіні Знак Афіни. Аннабет могла присягнутись, що сова свердлить її своїми великими вогняними очима, наче промовляє: «Чого забарилась? Поквапся!»

Цей птах серйозно починав дратувати її.

Коли Аннабет підійшла до місця, зображення згаснуло. На першій шпулі закінчилась нитка.

Прив’язуючи нову нитку, дівчина помітила розламану кладку на протилежному боці тунелю, наче хтось кувалдою вибив отвір у стіні. Дівчина перетнула канал і посвітила кинджалом в отвір. Усередині, нижче рівня тунелю, була довга і вузька кімната з мозаїкою на підлозі та рядами лав уздовж розмальованих стін. Чимось вона походила на вагон метро.

Аннабет сунула голову в отвір, сподіваючись, що її не відкусять. У ближчій стінці кімнати був замурований дверний проріз. На протилежному кінці кімнати стояв кам’яний стіл, або, можливо, вівтар.

Гм... Тунель йшов далі, але Аннабет була певна, що їй сюди. Вона пригадала слова Тіберіна: «Знайди вівтар іноземного бога!» Кімната не мала виходів, але просто під отвором стояла лава, тож можна було легко повернутися назад тим саме шляхом.

Не випускаючи нитки, дівчина полізла всередину.

Опуклу стелю у кімнаті підтримували цегляні арки, але їхній стан бентежив Аннабет. Замковий камінь над її головою перетинала величезна тріщина. Не менші злами вкривали й решту склепіння. Місце напевно простояло протягом двох тисяч років, але дівчина вирішила, що їй З її таланом усе зруйнується в наступні дві хвилини.

Підлогу вкривала довга вузька мозаїка з розташованими одне за одним сімома зображеннями. Під ногами Аннабет був ворон. За ним — лев. На кількох малюнках здіймали зброю римські воїни. Решта була вкрита пилом або занадто пошкоджена, тож Аннабет не могла розібрати деталі. На лавах обабіч лежали купами уламки гончарних виробів. Стіни були розмальовані сценами бенкета: чоловік у туніці з вигнутим капелюхом, схожим на ложку для набирання морозива, сидів поряд зі здорованем, з якого виходили сонячні промені. Навколо цих двох стояли слуги зі смолоскипами та усяким їством, а на задньому плані літали ворони та ходили леви. Аннабет не дуже розуміла, що зображує сцена, і не пам’ятала жодних грецьких легенд, що можна було б з нею зіставити.

Вівтар у дальньому кінці кімнати прикрашав витіюватий фриз з чоловіком у ложці для морозива, який тримав ніж біля шиї бика. На вівтарі стояла кам’яна фігура чоловіка по коліна в скелі, з кинджалом та смолоскипом у здійнятих руках. І знову Аннабет гадки не мала, що це означає.

Вона ступила крок до вівтаря. Під ногам раптом щось хруснуло. Вона подивилась униз і усвідомила, що наступила черевиком на людську грудну клітку.

Аннабет придушила бажання скрикнути. Звідки все оце взялось? За мить до цього вона дивилася під ноги і не побачила жодних кісток. Але тепер вони вкривали Аннабет прибрала ногу, кістки розсипались на пил. Неподалік лежав бронзовий кинджал, дуже схожий на її власний. Або ця мертва людина носила цей ніж, або ним її вбили.

Вона здійняла клинок, щоб подивитись перед собою. Трохи далі на мозаїчній доріжці розпластався більш цільний скелет у залишках прикрашеного вишивкою камзолу часів Ренесансу. Фреза та череп були сильно обпалені, наче хлопець вирішив висушити волосся паяльною лампою.

«Прекрасно», — подумала Аннабет, і підняла очі на статую вівтаря, що тримала кинджал та смолоскип.

«Це якесь випробовування», — вирішила вона. Ці двоє зазнали невдачі. Поправка: не тільки ці двоє. Вівтар зусібіч оточували кістки та залишки одягу. Аннабет навіть не могла злічити кількість скелетів, але могла заприсягнутися, що всі вони — напівбоги з минулого, діти Афіни на одному й тому самому завданні.

— Я не стану ще одним скелетом на підлозі, — із закликом звернулась вона до статуї, сподіваючись, що звучить хоробро.

— Дівча, — залунав крізь кімнату млявий голос. — Дівчатам заборонено.

— Напівбог жіночої статі, — пролунав другий. — Неприпустимо.

Кімната затряслась. З тріщин на стелі посипався пил. Аннабет кинулась до отвору, крізь який потрапила всередину, але той зник. Її нитка була обірвана. Вона видерлась на лаву і заколотила кулаками по стіні, сподіваючись, що відсутність отвору тільки ілюзія, але поверхня здавалась цільною.

Аннабет опинилася в пастці.

Уздовж стін замерехтіла дюжина привидів — сяючих пурпурових чоловіків у римських тогах, схожих на ларів з Табору Юпітера. Вони люто дивилися на неї, наче вона перервала їхню нараду.

Аннабет зробила єдине, що могла, — спустилась з лави і притулилася спиною до замурованого виходу. Вона намагалася надати обличчю впевненості, хоча люті погляди пурпурових привидів та скелети напівбогів викликали бажання сховати голову під футболку і закричати.

— Я — дитина Афіни, — промовила вона, так сміливо, як тільки могла.

— Грекиня, — з огидою озвався один з привидів. Це навіть гірше.

У протилежному кінці кімнати важко підвівся привид-старець (привиди страждають на артрит?) і став біля вівтаря. Темні очі вп’ялись в Аннабет. Її першою думкою було те, що старець нагадує священика. Він був одягнений у блискучу рясу та гострокінцевий капелюх і тримав вівчарський ціпок.

— Це печера Мітраса, — промовив старий привид. —. Ти порушила наш священний ритуал. На того, хто побачив таїнство, чекає смерть.

— Я не хочу бачити ваше таїнство, — запевнила його Аннабет. — Я йду за Знаком Афіни. Покажіть мені вихід, і я піду далі.

Дивовижно, але її голос звучав спокійно. Вона гадки не мала, як звідси вибратись, але знала, що мусить досягти успіху там, де зазнали невдачі її брати та сестри. Її шлях вів далі — у глибші надра підземного Рима.

«Невдачі попередників укажуть тобі шлях, — сказав Тіберін. — Після цього... мені невідомо, що на тебе чекає».

Привиди зашепотілись між собою латиною. Аннабет почула кілька неласкавих слів стосовно напівбогинь та Афіни.

Зрештою привид з капелюхом священика стукнув ціпком по підлозі. Інші лари замовкли.

— Твоя грецька богиня тут безсила, — промовив священик. — Мітрас — бог римських воїнів! Бог легіону, бог імперії!

— Він навіть не римський, — заперечила Аннабет. — Хіба він не, ну, перський чи щось таке?

— Святотатство! — вискнув старий і ще кілька разів погрюкав ціпком по підлозі. — Мітрас захищає нас! Я патер цього братерства...

— Батько, — переклала Аннабет.

— Не переривай! Як патер, я мушу захищати таїнство.

— Яке ще таїнство? — поцікавилася Аннабет. — Дюжина мерців у тогах, які сидять у печері?

Привиди обурено зашепотілись, але патер швидко заспокоїв їх молодецьким свистом.

— Ти безперечно невіруюча, тому, як інші, мусиш померти.

Інші. Аннабет насилу втрималася від погляду на скелетів.

Її мозок несамовито працював, хапаючись за будь-які відомості про Мітраса. Він зажив слави поміж легіонерів. До його таємного культу належали воїни. Він був одним з богів, які зайняли місце Афіни. Афродіта згадувала про нього під час чаювання у Чарльстоні. Більше Аннабет нічого не знала. Не розповідали про нього у Таборі Напівкровок! Вона сумнівалась, що привиди чекатимуть, поки вона дістане Дедалів ноутбук та проведе дослідження.

Аннабет пробіглась очима по мозаїці на підлозі — сім зображень у рядку. Вона оглянула привидів і помітила, що кожний з них має щось на кшталт значка на тозі — ворон, смолоскип, лук.

— У вас є обряди переходу, — бовкнула вона. — Сім рівнів ієрархії. І найвищий патер.

Привиди охнули в унісон. А потім усі водночас почали кричати.

— Звідки вона це знає? — випалив один.

Дівча викрила наші таємниці!

Тихо! — наказав патер.

— Але вона може знати про ордалії! — крикнув один.

Ордалії! — випалила Аннабет. — Я знаю про них!

Знову пролунало ошелешене охання.

Нісенітниці! — заволав патер. — Дівча бреше! Донько Афіни, обирай, як помреш. Якщо не обереш, бог обере за тебе!

— Вогонь або кинджал, — здогадалась Аннабет.

Навіть патер здавався шокованим. Вочевидь, він забув, що жертви попередніх покарань лежали на підлозі.

— Як ти?.. — Він важко глитнув. — Хто ти?

— Дитя Афіни, — знову промовила Аннабет. — Але не звичайне. Я... е-е... матер у своєму сестерстві. Магна матер, якщо точніше. Для мене не існує таїнств. Мітрас нічого не затаїть від мого зору.

— Магна матер! — у відчаї завив один з привидів. — Велика матір!

— Вбити її! — наказав інший і кинувся душити дівчину, але його руки просто пройшли крізь неї.

— Ти мертвий, — нагадала йому Аннабет. — Сядь.

Привид з присоромленим виглядом сів.

— Нам не потрібно вбивати тебе самим, — заревів патер. — Це зробить для нас Мітрас!

Статуя на вівтарі засвітилась.

Аннабет притиснула долоні до замурованих дверей за спиною. Це точно вихід. Вапняний розчин кришився, але ще був недостатньо слабким, щоб вона могла пробитись крізь нього однією тільки грубою силою.

Вона відчайдушно подивилась навколо — тріснута стеля, мозаїчна підлога, настінні малюнки й оздоблений різьбленням вівтар. Аннабет почала говорити, витягуючи з голови абстрактні висновки:

— Це марно. Мені все відомо. Ви випробовуєте новопосвячених вогнем, тому що смолоскип — символ Мітраса. Його інший символ — кинджал, тому випробування може бути клинком. Ви хочете вбити мене, як... е-е... Мітрас убив священного бика.

Усе це було цілковито навмання, але вівтар зображував Мітраса під час вбивства бика, тож Аннабет вирішила, що це безперечно важливо. Привиди завили і позатуляли вуха. Деякі почали ляскати себе по обличчю, наче хотіли прокинутись від жахливого сну.

— Велика матір знає! — вигукнув один. — Це неможливо!

«Не розглядай кімнату — і все вдасться», — наказала собі Аннабет, відчуваючи, як зростає її впевненість.

Вона люто поглянула на привида, який щойно говорив. У нього був значок з вороном на тозі — такий саме, як на підлозі біля її ніг.

— Ти лише ворон, — зневажливо промовила вона. — Це найнижчий сан. Помовч і дай мені поговорити з твоїм патером.

Привид упав ниць перед нею.

— Помилуй! Помилуй!

Патер, який стояв у ближній частині кімнати, тремтів — чи то від люті, чи то від страху, Аннабет гадки не мала. Капелюх священика коливався на його голові, наче стрілка на компасі.

— Воістину, тобі відомо багато. Твоя мудрість велика але тим більше у нас підстав тебе вбити. Ткачиха попередила нас, що ти прийдеш.

— Ткачиха... — Аннабет почала усвідомлювати, про кого говорить патер: створіння у темряві зі сну Персі, хранителька гробниці. — Ткачиха боїться мене. Вона не хоче, щоб я йшла за Знаком Афіни. Але ви пропустите мене.

— Ти повинна обрати ордалію! — наполіг патер. Вогонь або кинджал! Виживи — і тоді, можливо!

Аннабет поглянула на кістки своїх братів та сестер. «Невдачі попередників вкажуть тобі шлях».

Усі вони зробили вибір: вогонь або кинджал. Можливо, думали, що зможуть пройти ордалію. Але всі померли. Їй потрібен третій вибір.

Аннабет втупила очі у вівтарну статую, яка щосекунди палала дедалі яскравіше. Навіть стоячи на протилежному кінці кімнати, дівчина відчувала жар від неї. Інстинкти підказували їй зосередитись на кинджалі або смолоскипі, але вона спрямувала свої думки на п’єдестал. Чому його ноги застрягли у камені? Раптом Аннабет збагнула: Мітрас не застряг у камені. Він виходив з нього.

— Ані смолоскип, ані кинджал, — рішуче промовила Аннабет. — Існує третє випробовування — і я його витримаю.

— Третє? — невдоволено перепитав патер.

— Мітрас народився зі скелі, — промовила Аннабет, сподіваючись, що не помиляється. — Він вийшов з каменю дорослим чоловіком, тримаючи кинджал та смолоскип.

Крики та завивання підтвердили її слова.

— Великій матері все відомо! — закричав привид. — Це найбільша наша таємниця!

«Тоді, можливо, не варто було ставити статую на вівтар?» — подумала Аннабет, але була вдячна дурнуватим привидам чоловічої статі. Якби вони прийняли жінок у свій культ, можливо, отримали б трохи здорового глузду.

Аннабет театрально вказала на стіну, крізь яку потрапила всередину.

— Я народилась із каменю, так само, як Мітрас! Отже, я вже пройшла ордалію!

— Ба! Ти вийшла з дірки у стіні! — заперечив патер. — Це не одне й те саме.

Гаразд. Отже, патер, вочевидь, був не цілковитим телепнем, але Аннабет не втратила впевненості. Вона глянула на стелю. Усі деталі з’єдналися в її голові — у неї виник новий план.

— Я маю владу над усім камінням у світі. — Вона здійняла руки. — Я доведу, що моя сила більша за Мітрасову. Одним ударом я зруйную цю кімнату.

Привиди завили і з тремтінням поглянули на стелю, але Аннабет знала, що вони не бачать того, що бачить вона. Ці привиди були воїнами, а не архітекторами.

Діти Афіни мають багато навичок, і не тільки бойових. Аннабет роками вивчала архітектуру і бачила, що стародавня кімната знаходилася на межі обвалу. Усі тріщини на стелі сходилися в одному місці — у замковому камені в арці просто над її головою. Камінь ось-ось мав розвалитись. Це станеться, якщо вдало обрати час...

— Неможливо! — заволав патер. — Ткачиха щедро заплатила нам за вбивство кожної дитини Афіни, яка наважиться ступити в нашу святиню. Братерство ніколи не зраджувало своєму слову. Ми тебе не пропустимо.

— Отже, ви боїтесь моєї сили! — промовила Аннабет. — Визнаєте, що я здатна знищити вашу святиню!

Патер гнівно насупив брови, а потім збентежено поправив капелюх. Аннабет загнала його у глухий кут. Він не міг відмовитись від своїх слів. Це зробило б його боягузом в очах підлеглих.

— Роби, що хочеш, дитино Афіни, — зрештою промовив він. — Ніхто не здатен обвалити печеру Мітраса, тим паче одним ударом. І тим паче — дівча!

Аннабет зважила кинджал у руці.

Замковий камінь був зовсім близько. Вона легко могла влучити в нього, але водночас не мала права припуститися помилки.

Вихід позаду був замурований, але, в теорії, обвал кімнати мусив послабити зв’язок між цеглинами й обрушити стіну. Вона має встигнути прорватись назовні, перш ніж уся стеля опиниться на землі... якщо, авжеж, за цегляною стіною не суцільний шар землі... і якщо вистачить спритності, і сил, і везіння. Інакше на її місці з’явиться млинець з напівбога.

— Ну, хлопці,— промовила Аннабет. — Здається, ви обрали не того бога війни.

Вона кинула кинджал у замковий камінь. Бронзовий клинок розколов його так легко, наче кубик цукру. На мить запанувала цілковита тиша.

— Га! — почав зловтішатись патер. — Бачиш? Афіна тут безсила!

Але кімната затряслась. Повз усю стелю протягнулась розколина і дальня частина кімнати обвалилась, поховавши під уламками патера разом з вівтарем. Усі тріщини почали розширюватись. Цеглини повалились з арок. Привиди заверещали й кинулись навтьоки, але, здавалось, не могли пройти крізь стіни. Схоже, що вони були в’язнями цієї кімнати.

Аннабет повернулась та щосили навалилась на замурований прохід, і цеглини піддалися. За її спиною обвалилася печера Мітраса, а сама дівчина кинулась у темряву, усвідомлюючи, що падає.

XXXV Аннабет

Аннабет гадала, що знає, що таке біль. Їй доводилось падати з лавової стіни у Таборі Напівкровок. Її руку протикали отруйним кинджалом на Вільямсбурзькому мості. Вона навіть тримала небо на своїх плечах.

Але все це було нічим порівняно з кепським падінням на щиколотку.

Вона одразу зрозуміла, що зламала її. Біль, наче розпечений сталевий дріт, пронизав ногу від щиколотки до стегна. Раптом у світі не залишилось нічого, окрім Аннабет, її щиколотки та шаленого болю.

В очах потемніло. Голова йшла обертом. Дихання стало уривчастим та швидким.

«Ні, — наказала собі Аннабет. — Не смій втрачати здоровий глузд!»

Вона намагалася вповільнити дихання та не ворушитись. Біль почав ущухати, змінюючись з цілковитих мук на просто жахливу пульсацію.

Якійсь частині Аннабет хотілось завити від несправедливості світу. Здолати весь цей шлях, щоб тебе спинило щось таке звичайне, як зламана щиколотка?

Вона вгамувала свої почуття. У таборі її готували для виживання за будь-яких обставин, включно з такими травмами.

Дівчина озирнулась навколо. Кинджал лежав за кілька футів від неї. У слабкому світлі клинка ледве розрізнялись обриси приміщення. Аннабет лежала на холодній плитці з пісковику. Зверху, приблизно за двадцять футів виднілась стеля. Дверний проріз, крізь який вона впала, знаходився за десять футів угорі й тепер був цілковито завалений уламками зруйнованої печери, що кам’яним каскадом опускались у кімнату. Усюди навколо валялись старі дерев’яні дошки — деякі потріскані й усохлі, інші розламані на тріски.

Дурепа! Стрибнула у, прохід, вирішивши, що там коридор або інша кімната. Навіть не спало на думку, що там може виявитися просто порожнеча. Дошки, мабуть, колись були сходами, що давно обвалились.

Аннабет оглянула щиколотку: нога начебто була вигнута не дуже химерно, пальці ворушились, крові видно не було — непогані новини.

Вона потягнулась до найближчої дошки. Навіть цей незначний рух змусив її скрикнути.

Дошка розсипалась у руці. Дереву, напевно, виповнилося кілька сотень років, може навіть тисяч. Ця кімната легко могла бути старшою за вівтар Мітраса, або — як у Дедаловому лабіринті — частиною мішанини з багатьох епох, навмання об’єднаних воєдино.

— Гаразд, — промовила Аннабет просто, щоб почути власний голос. — Думай, Аннабет! Що треба зробити перш за все?

Вона пригадала сміховинний курс виживання Гровера. Принаймні тоді він здавався сміховинним. Перший крок: оглянь середовище на наявність негайних загроз.

Кімната начебто не збиралась обвалюватись. Каміння більше не сипалось згори. Стіни складались з масивних кам’яних блоків, на яких не було видно значних тріщин, а стеля не прогиналась. Добре.

Єдиний вихід знаходився у дальньому кінці кімнати — склепінчастий дверний проріз, що вів у темряву. Від нього тягнулась вузька цегляна канава, по якій зліва направо текла вода. Частина римського водопроводу? Якщо вода питна, то це теж добре.

В одному куті кімнати лежали купою розбиті керамічні вази та зморщені коричневі грудки, що колись могли бути фруктами. Ну й гидота! В іншому куті стояли дерев’яні, начебто непошкоджені, ящики та стягнуті ремінцями кошики.

— Отже, жодних негайних загроз, — сказала вона собі. — Хіба що щось вирветься з того темного тунелю. — Аннабет вдивилась у дверний проріз, майже прохаючи про ще якесь випробовування долі. Нічого не трапилось. — Гаразд. Наступний крок: зібрати все, що може стати у пригоді.

Чим можна скористатись? Є пляшка води. Її можна знову наповнити, якщо вдасться дотягнутись до канави. Кинджал. У рюкзаку є купа кольорових ниток (ура!), ноутбук, бронзова мапа, сірники й амброзія на випадок критичних ран.

А... авжеж. Це ж і є критична рана. Аннабет знайшла у рюкзаку божу їжу та накинулась на неї, наче голодний вовк. Як завжди, амброзія куштувала як приємні спогади. Цього разу це був попкорн з маслом, що вона їла під час вечірнього перегляду кіно з татом у його будинку в Сан-Франциско — без мачухи чи зведених братів, тільки вони вдвох на дивані та старі, надмірно сентиментальні романтичні комедії.

Амброзія зігріла все тіло. Біль у нозі перетворився на тупу пульсацію. Аннабет розуміла, що досі у халепі. Навіть амброзія не здатна зцілити зламані кістки миттєво. Вона могла прискорити процес, але навіть у найкращому випадку ногу не можна навантажувати ще день чи два.

Дівчина потягнулась до кинджала, але той був занадто далеко. Вона поповзла. Знову спалахнув біль, наче сотні цвяхів пронизали її ногу. Обличчя Аннабет укрилось намистинками поту, але вона спробувала знову. Цього разу успішно.

З кинджалом у руках було якось спокійніше — не тільки через світло та можливість захищатись, але й через те, що він здавався таким рідним.

Що далі? У своїй лекції з виживання Гровер говорив щось про «залишатись на місці та чекати порятунку», що у цьому випадку неможливо. Навіть якщо Персі вдасться відстежити її слід, печера Мітраса обвалилась.

Може, зв’язатись із кимось через Дедалів ноутбук? Навряд чи тут є сигнал. До того ж кого їй кликати? Вона не зможе ні з ким зв’язатись. Напівбоги не носять із собою мобільних телефонів через те, що сигнал занадто приваблює чудовиськ. Перевіряти електронну пошту теж навряд чи у когось є час.

Іридо-повідомлення? Тут є вода, але для веселки потрібно світло. Та й зайвих монет немає — тільки срібна афінська драхма, яку важко назвати гідним підношенням.

Існувала ще одна причина, через яку не можна було покликати по допомогу: це завдання призначалось для однієї людини. Якщо Аннабет погодиться на порятунок, то визнає поразку. Щось їй підказувало, що тоді Знак Афіни припинить вести її за собою. Вона блукатиме тут вічність і ніколи не знайде Афіну Парфенос.

Отже... залишатись на місці та чекати порятунку — не краща думка. Необхідно знайти спосіб продовжити шлях самотужки.

Аннабет відкоркувала пляшку з водою і почала пити. Її несподівано охопила шалена спрага. Коли пляшка спорожніла, вона підповзла до. канави та знову її наповнила.

Вода була холодною, а течія стрімкою — ознаки того, що можна безпечно пити. Аннабет наповнила пляшку, а потім узяла води у пригорщі та оббризнула собі обличчя. Тієї самої миті до неї повернулась жвавість. Вона нашвидкуруч промила подряпини.

Аннабет підвелась і люто подивилась на свою щиколотку.

— От мусила ти зламатись, — буркнула вона.

Щиколотка не відповіла.

«Треба зафіксувати її якоюсь шиною», — подумала Аннабет. Тільки так вона знову зможе рухатись.

Гм...

Дівчина здійняла кинджал і знову оглянула кімнату у бронзовому світлі Зблизька дверний проріз подобався їй навіть менше. Він вів у темний тихий коридор, з якого доносився затхлий і, якщо це взагалі можливо, лиховісний запах. На жаль, іншого виходу Аннабет не бачила.

Важко зітхаючи та придушуючи сльози, дівчина доповзла до уламків сходім. Їй удалось знайти дві дошки у досить непоганому стані та достатньої для шини довжини. Після цього вона потягнулась до кошиків і відрізала ножем кілька ремінців.

Морально готуючи себе до накладання шини, Аннабет помітила побляклі слова на одному з дерев’яних ящиків: «Гермес Експрес».

Вона схвильовано поповзла до коробок.

Дівчина гадки не мала, як вони опинилися тут. Гермес доставляв купу усіляких корисних речей богам, духам, навіть напівбогам. Можливо, він залишив тут цей ящик багато років тому, щоб допомагати напівбогам на завданні.

Вона відламала кришку і дістала кілька листів бульбашкової плівки, проте більше в коробці нічого не виявилося.

— Гермесе! — обурено скрикнула Аннабет. Вона засмучено витріщилась на плівку. А потім її осінило — це і є дар. — О... про краще годі й мріяти!

Аннабет огорнула зламану щиколотку плівкою, приклала дерев’яні шини та зв’язала все ремінцями.

Колись давно, на навчаннях з першої допомоги, вона накладала шину на здорову ногу одного з таборян, але й уявити не могла, що колись їй доведеться застосувати ці навички на собі.

Було важко і боляче, але врешті-решт Аннабет упоралась. Після цього вона понишпорила серед уламків сходів і знайшла частину перила — вузьку дошку завдовжки приблизно чотири фути, якою можна було скористатися як милицею. Ставши «спиною до стіни та опершись на здорову ногу, дівчина підвелась.

— Ох. — Перед очима з’явилися чорні плями, але вона втрималась на ногах. — Наступного разу, — буркнула Аннабет у темряву, — просто дайте мені битву з чудовиськом. Було б значно легше.

Над дверною аркою спалахнув Знак Афіни.

Вогняна сова нетерпляче свердлила її очима, наче говорячи: «Саме час. хочеш чудовиськ? Сюди».

«Цікаво, чи цей палаючий знак мальовано зі справжньої священної сови?» — подумала Аннабет. Якщо так, після усіх пригод вона знайде цю сову та відлупцює.

Ця думка її підбадьорила. Аннабет перебралась через канаву і покульгала у коридор.

XXXVI Аннабет

Тунель був прямим та без перешкод, але після падіння Аннабет вирішила не ризикувати. Вона спиралась на стіни та стукала милицею по підлозі перед собою, щоб запевнитись у відсутності пасток.

Що далі вона просувалася, то сильнішим ставав нудотно-солодкий запах. Володіти собою ставало важче. Звук проточної води позаду затихнув, поступившись місцем одноманітному шелесту, схожому на шепіт мільйонів голосів. Вони наче лунали зі стін, стаючи дедалі гучнішими.

Аннабет намагалася прискоритись, але їй ледве вдавалось тримати рівновагу — зламана щиколотка тремтіла від болю. Переконана у тому, що її щось переслідує, дівчина не припиняла шкутильгати вперед. Тихі голоси зливались в один і наближалися.

Дівчина доторкнулась до стіни й миттю відсахнулася. Долоню вкрило павутиння.

Аннабет скрикнула, а потім подумки лайнула себе за те, що виказала свою присутність.

«Це лише павутиння», — сказала собі дівчина, але цене спинило рев у її вухах.

Вона очікувала на павуків і здогадувалася, що чекає на неї попереду. «Ткачиха». «Її Милість». «Голос у темряві». Але павутиння дало їй зрозуміти, наскільки вже близький кінець її подорожі.

Тремтячи, Аннабет витерла павутиння об кам яну стіну.

Про що вона тільки думала? Їй не впоратись із цим завданням самотужки.

«Запізно, — сказала вона собі. — Просто йди».

Повільно, з болем долаючи кожний крок, Аннабет попрямувала далі коридором. Шепіт позаду гучнішав, поки не почав лунати, як мільйони висохлих листків на вітру. Павутиння ставало густішим і повивало весь тунель. Незабаром дівчина вже відштовхувала його від обличчя, продираючись крізь тонкі завіси, наче крізь джунглі.

Її серцю кортіло вискочити назовні та кинутися навтіки. Намагаючись не зважати на біль у щиколотці, Аннабет відчайдушніше пошкандибала вперед.

Зрештою коридор привів її до дверного прорізу,. заваленого старими дошками, купа доходила дівчині до пояса — так, наче прохід колись намагались забарикадувати. Це не передвіщувало нічого хорошого. Але Аннабет відштовхнула милицею стільки дощок, скільки змогла, і поповзла крізь завал усередину, заганяючи скалки у вільну руку.

За барикадою виявилась кімната розміром з баскетбольний майданчик. Підлога була вкрита римською мозаїкою. На стінах висіли залишки від гобеленів. Обабіч від входу стояли у підставках два незапалені смолоскипи, повиті павутинням.

У дальньому кінці кімнати, над наступними дверима, палав Знак Афіни. На жаль, між ним та Аннабет зяяла прірва завширшки у п’ятдесят футів. Дві паралельні дерев’яні балки з’єднували протилежні кінці ями, але були розташовані одна від одної задалеко, щоб можна було йти по них обох водночас, і були завузькими, щоб утриматися на одній. Переправитись по них міг хіба що якийсь акробат, до того ж з обома здоровими щиколотками. Ішлося, напевне, не про Аннабет.

З коридору позаду неї пролунало заглушливе шипіння. Прозорі тенета затремтіли та заколихались. По стінах та по підлозі стрімко поповзли перші павуки: розміром не більші за льодяники, але м’ясисті та чорні.

Що це за вид павуків? Аннабет гадки не мала, але бачила, що вони наближаються, і розуміла, що має лише кілька секунд на те, аби щось вигадати.

Їй хотілось розридатись. Хотілось, щоб хтось, будь-хто перебував поряд. Лео з його вогняними здібностями, або Джейсон з блискавкою, або Хейзел, яка могла обвалити тунель. Та найбільше їй хотілось, щоб поряд опинився Персі. Вона завжди почувалась сміливішою поряд з ним.

«Я не помру тут, — сказала собі Аннабет. — Я знову побачу Персі».

Перші павуки були вже майже біля дверей. А за ними йшло ціле військо — чорне море маленьких повзучих жахіть.

Аннабет пошкандибала до стіни і схопила один зі смолоскипів. Його кінець вкривала смола — для легкого запалення. Пальці дівчини здавались свинцевими, але вона понишпорила у рюкзаку й знайшла сірники. Чирк! — і смолоскип загорівся.

Вона встромила його у барикаду і вогонь миттю охопив старе сухе дерево, а потім перекинувся на павутиння. Яскраве полум’я завирувало по всьому коридору, підсмажуючи сонми павуків.

Аннабет відступила від вогнища. Вона виграла собі трохи часу, але сумнівалась, що вбила всіх павуків. Щойно вогонь ущухне, вони перегрупуються та знову атакуватимуть її.

Вона наблизилася до краю прірви, та посвітила кинджалом.

Дна не видно. Стрибати — самогубство. Можна спробувати переправитись на руках. Але чи достане їй сил? І як вона потім підніметься з повним рюкзаком та зламаною щиколоткою?

Вона присіла та оглянула балки. На внутрішньому боці кожної дошки розташовувався рядок залізних вушок, кожне на відстані фута одне від одного. Можливо, це колись був міст, проміжні планки якого зняли або зламали? Але нащо тут ці вушка? Вони не для опорних планок. Швидше...

Аннабет поглянула на стіни. На таких самих вушках висіли рвані гобелени.

«Ці дошки ніколи не були мостом, — збагнула дівчина. — Це ткацький верстат».

Аннабет кинула палаючий смолоскип на інший кінець прірви. Вона не дуже вірила, що її план спрацює, і все ж дістала з рюкзака нитки та почала плести між балками сітку. Від одного вушка до іншого, у дві нитки, у три.

Руки рухались з блискавичною швидкістю. Аннабет припинила думати про завдання і просто працювала — затягувала петлі та закріплювала нитки вузлами, повільно просуваючись на своїй плетеній сітці далі над ямою.

Вона забула про біль у нозі та палаючу барикаду, що розвалювалась позаду, і повзла по сітці. Нитки витримували її вагу. За кілька митей Аннабет уже перебувала на півшляху до протилежного краю прірви.

Коли вона цього навчилась?

Афіна. Богиня була майстерною ремісницею. Просто ніколи раніше ткацтво не ставало Аннабет у пригоді... до цієї миті.

Вона озирнулась. Полум’я позаду вщухало. Павуки вже повзли крізь дверний проріз.

Аннабет несамовито продовжила плести і зрештою здолала прірву. Вона схопила смолоскип та ткнула його у плетений міст. Нитки загорілися і навіть балки яскраво спалахнули, наче їх облили маслом.

За якусь мить міст палав чітким візерунком — рядком однакових вогняних сов. Це вона їх виткала, чи це якась магія? Аннабет гадки не мала, але коли павуки почали переправлятись, балки розвалились та полетіли у прірву.

Дівчина затамувала подих. Що заважало павукам дістатись до неї по стінах чи стелі? Якщо вони почнуть це робити, їй доведеться бігти, а вона була певна, що не зможе рухатись достатньо швидко.

Та чомусь павуки припинили її переслідувати і скупчились на краю ями чорним килимом вируючого жахіття. А потім вони почали розповзатись, повертаючись у спалений коридор, наче Аннабет їх більше не цікавила.

— Або я витримала випробовування, — мовила вголос дівчина.

Смолоскип раптом погаснув, залишивши її тільки зі світлом кинджала. Раптом вона усвідомила, що залишила саморобну милицю на протилежному краї прірви.

Тіло було виснаженим, але розум став ясним. Паніка, здавалось, щезла разом з плетеним мостом.

«Ткачиха, — подумала вона. — Тепер я принаймні знаю, що чекає попереду».

Підстрибуючи, щоб не навантажувати пошкоджену ногу, Аннабет попрямувала далі коридором.

Далеко йти не довелось.

За двадцять футів тунель вивів її у печеру, розміром не меншу за кафедральний собор, настільки величну, що Аннабет насилу вірила своїм очам. Вона припустила, що це — місце зі сну Персі, але там було не темно. Бронзові жаровні з чарівним світлом, такі як у богів на Олімпі, оточували всю кімнату, а поміж них висіли витіюваті гобелени. Усю кам’яну підлогу, наче кригу, вкривали розколини. Стеля знаходилась настільки високо, що губилась у темряві та численних шарах павутиння.

Звідусіль згори тягнулися товсті, наче колони, шовкові пасма, що чіплялись за стіни та підлогу, як троси підвісного моста.

Павутиння вкривало і головну прикрасу гробниці, яка здавалась настільки загрозливою, що Аннабет насилу могла дивитися на неї. Сорокафутова статуя Афіни з блискучою шкірою кольору слонової кістки та в золотій сукні нависала над дівчиною. У здійнятій руці Афіна тримала статую Ніки, крилатої богині перемоги — статую, яка з відстані здавалась крихітною, але швидше за все була розміром із живу людину. Друга рука Афіни лежала на гігантському щиті, з якого визирала кам’яна змія, так наче богиня її захищала.

Обличчя статуї було добрим та безтурботним... і походило на Афіну. Аннабет бачила багато статуй, що зовсім не були схожими на маму, але ця велетенська версія, створена тисячі років тому, викликала в неї думку, що скульптор особисто знав Афіну, тому бездоганно відтворив її зовнішність.

— Афіна Парфенос, — пробурмотіла Аннабет. — Вона справді тут.

Усе своє життя вона мріяла відвідати Парфенон, а тепер бачила головну його принаду, якої там давно вже не було... Нічого подібного не робила жодна дитина Афіни протягом тисячоліть.

Аннабет збагнула, що роззявила рота, і глитнула. Вона могла хоч цілий день стояти тут та витріщатись на статую, але її завдання було виконане тільки наполовину. Вона знайшла Афіну Парфенос. Але як її винести з цієї печери?

Білі тенета вкривали статую, як марлеве шатро. Аннабет здогадувалась, що без цього павутиння статуя давно б провалилась крізь ослаблену підлогу. Зайшовши до кімнати, дівчина помітила на підлозі такі широкі тріщини, що в них могла б провалитись нога. А внизу не було видно нічого, окрім суцільної темряви.

Її тіло затремтіло. Де хранителька? Як звільнити статую і не обвалити підлогу? Не можна ж просто проштовхнути Афіну Парфенос у коридор, з якого прийшла Аннабет?

Вона оглянула кімнату, сподіваючись побачити щось корисне. Її очі натрапили на прекрасні гобелени, від погляду на які перехоплювало подих. На одному була зображена пастораль, настільки об’ємна, що здавалося ніби дивишся у вікно. На іншому — битва між богами та велетнями: Аннабет упізнала пейзаж Підземного царства. Поряд з ним — виткані на тлі неба обриси сучасного Рима. А на гобелені ліворуч від неї...

Вона затамувала дихання. Це був портрет двох напівбогів, які цілувались під водою: Аннабет та Персі того дня, коли друзі кинули їх в озеро в таборі. Зображення здавалось настільки живим, наче авторка особисто перебувала там — ховалася десь на дні з водонепроникною камерою.

— Як це можливо? — пробурмотіла дівчина.

З темряви угорі пролунав голос:

— Я давно чекаю на тебе, солоденька!

Аннабет здригнулась. Раптом вона знову стала семирічною дівчинкою, яка ховалась під простирадлами, чекаючи на нічний напад павуків. Голос був точнісінько таким, як його описував Персі: шипляче поєднання численних звуків — жіночим, але не людським.

У тенетах над статуєю щось поворухнулось — щось темне і велике.

— Я бачила тебе у снах, — промовив голос, нудотно-солодкий і зловісний, як запах у коридорі. — Я мала запевнитись, що ти гідна. Що ти — та сама єдина дитина Афіни, якій вистачить кмітливості, аби витримати мої випробовування та дістатись цього місця живою. Ти, безумовно, найталановитіша з-поміж її дітей. Це зробить твою смерть тільки боліснішою втратою для неї.

Біль у щиколотці Аннабет була нічим порівняно з крижаною отрутою, що заповнювала її жили. Їй хотілось утекти. Хотілось благати про милосердя. Але вона не могла виказувати слабкість — не зараз.

— Ти Арахна, — вигукнула Аннабет. — Ткачиха, яку перетворили на павука.

Постать почала опускатись, стаючи чіткішою та жахливішою.

— Проклята твоєю матір’ю, — промовила вона. — Зневажена всіма та перетворена на огидну істоту... через те що була майстернішою ткачихою.

— Але ти програла у змаганні.

— Історію пишуть переможці! — крикнула Арахна. — Подивись на мої творіння! Запевнись на власні очі!

У цьому не було потреби. Аннабет ніколи не бачила прекрасніших гобеленів. Вони перевершували творіння Цирцеї, навіть деякі плетіння, що дівчина бачила на Олімпі. Невже справді її матір програла? Чи дійсно сховала Арахну та переписала істину? Хай там як, зараз це було несуттєво.

— Ти охороняла цю статую з античних часів. Але її місце не тут. Я забираю її.

— Га!

Навіть Аннабет мусила визнати, що її погроза пролунала смішно. Як одна дівчина з огорнутою у бульбашкову плівку щиколоткою забере величезну статую з підземної печери?

— Як на мене, солоденька, тобі спочатку доведеться мене перемогти, — промовила Арахна. — А це, на жаль, неможливо.

Істота показалась з тенет. Аннабет усвідомила, що її завдання приречене на невдачу. На неї чекала загибель.

Арахна мала тіло велетенської чорної вдови, на її череві була волохата червона мітка у формі піскового годинника та пара липких прядильних органів. Вісім довгих тонких ніг укривали криві шипи, розміром з кинджал. Якби павук наблизився, то Аннабет знепритомніла б від одного тільки солодкуватого смороду. Але найжахливішим було деформоване обличчя Арахни.

Колись вона, можливо, була вродливою жінкою, але тепер з її рота стирчали, наче клики, чорні мандибули. Решта зубів перетворилась на тонкі білі голки. Густе темне волосся вкривало її щоки. Посередині були величезні очі, без повік та білків. Додаткова пара менших очей оберталась на скронях.

Істота видала різкий скрипучий звук, що, напевно,, був сміхом.

— А тепер я тобою поласую, солоденька, — промовила Арахна. — Але не бійся, я відтворю твою смерть на прекрасному гобелені.

XXXVII Лео

Лео шкодував, що такий талановитий.

Ну, справді, іноді це спричиняло тільки самі неприємності. Не був би він таким гострим на око, вони, можливо, ніколи б не знайшли прихованого шляху, не загубились би під землею та не потрапили б у сутичку з металевими типами. Але він просто нічого не міг із собою вдіяти.

Хейзел теж частково була винна. Як на дівчину з надзвичайними підземними здібностями, вона не дуже добре орієнтувалась у Римі — усе водила й водила їх колами містом, до запаморочення, а вони знову опинялися там, звідки почали.

— Вибачте, — зрештою сказала вона. — Просто... тут стільки усього під землею, стільки пластів, що голова йде обертом. Це наче стояти посеред оркестру та намагатись зосередитись на одному інструменті. Я стаю глухою.

Зрештою вони просто блукали Римом, оглядаючи місцевість. Френк радів прогулянці та плентався за ними, наче величезна вівчарка. «Гм, — думав Лео, — чи зможе хлопець перетворитись на таку, або навіть краще — на коня, на якого можна сісти верхи». Бо Лео почав дратуватись: у нього боліли ноги; сонце сліпило та пекло, а на вулицях дихнути не було де через натовпи туристів.

Римський Форум не те щоб розчарував Лео, але це виявилися здебільшого руїни, порослі кущами та деревами. Знадобилось немало уяви, щоб представити, як колись тут був жвавий центр Стародавнього Рима. Лео це вдалось тільки тому, що він бачив Новий Рим у Каліфорнії.

Вони проходили повз великі церкви, арки, бутики і ресторани фаст-фуду. Одна статуя якогось римського типа начебто вказувала на сусідній «Макдональдс».

На ширших вулицях був абсолютно навіжений дорожній рух (матінко рідна, а Лео гадав, що у Х’юстоні водії скажені!), але більшість часу друзі проводили у маленьких алеях, що звивалися поміж фонтанами та невеличкими кав’ярнями, у яких Лео забороняли відпочити.

— Ніколи не думала, що потраплю у Рим, — промовила Хейзел. — Коли я була живою, ну, вперше, влада була в руках Муссоліні. Наші країни знаходилися в стані війни.

— Муссоліні? — Лео насупив брови. — Це не Гітлерів кореш?

Хейзел витріщилась на нього, наче на космічного прибульця.

— Кореш?

— Не зважай.

— Як би я хотіла побачити фонтан Треві.

— Тут фонтани на кожному кроцг, — буркнув Лео.

— Або Іспанські сходи.

— Навіщо приїжджати до Італії, якщо хочеш подивитись на іспанські сходи? — спитав Лео. — Це як їхати у Китай за мексиканськими стравами, хіба ні?

— Ти безнадійний, — поскаржилась Хейзел.

— Не вперше чую.

Вона повернулась до Френка та схопила його за руку, наче Лео раптом припинив існувати.

— Ходімо. Здається нам сюди.

Френк розгублено усміхнувся до Лео — наче не міг вирішити, зловтішатись йому чи дякувати приятелеві за те, що той такий телепень, — але охоче дозволив Хейзел потягнути його за собою.

Здавалось, вони йтимуть цілу вічність, але Хейзел нарешті зупинилась біля церкви. Принаймні, Лео вирішив, що це церква. Головну частину будівлі увінчував величезний купол, а вхід прикрашали трикутний дах, типові римські колони та напис: «М. Агріппа щось таке».

— Це з латини «містер ріпа»! — запропонував Лео.

— Щоб це не означало, нам сюди. — Хейзел здавалась упевненішою, аніж упродовж дня. — Десь там має бути прихований прохід.

Біля сходів купчились туристи. Екскурсоводи здіймали барвисті плакати з різними номерами та розповідали щось десятками різних мов, наче грали в якесь міжнародне бінго.

Лео послухав кілька секунд іспанського екскурсовода, а потім доповів друзям про почуте:

— Це Пантеон. Початково збудований Марком Агріппом на честь богів. Після того як перший храм згорів, імператор Адріан відбудував на його місці оцей. Відтоді будівля стоїть уже дві тисячі років. У світі майже не залишилось римських пам’яток, що так добре збереглися.

Френк і Хейзел витріщились на нього.

— Звідки тобі все це відомо? — спитала Хейзел.

— Я здібний від народження.

— Кентавра лисого, — відповів Френк. — Він почув це від екскурсовода.

Лео ошкірився.

— Можливо. Ходімо! Знайдемо цей прихований прохід. Сподіваюсь, що всередині є кондиціонер.

Авжеж, там не було кондиціонера.

З іншого боку, там також не було черги та плати за вхід, тож вони просто силою проштовхнулись крізь туристів і зайшли всередину.

Усередині приміщення було досить вражаючим, беручи до уваги, що його збудували дві тисячі років тому. Мармурову підлогу прикрашали квадратики та кілечка, наче римські будівельники грали тут у «хрестики-нулики». Більшу частину простору займала величезна ротонда, як у Капітолії в Штатах. Уздовж стін стояли різноманітні вівтарі, статуї, надгробні пам’ятники тощо, але найбільше впадав в око купол угорі. Крізь кругле вікно в ньому проходив промінь сонця, заливаючи світлом усю ротонду, і падав на підлогу так, наче десь у небі Зевс намагався підсмажити лупою мізерних чоловічків.

Лео було далеко до Аннабет, але він розумівся на архітектурі. Римляни зробили купол з великих кам’яних брил, але в кожній з них утворили багаторівневі квадратні заглибини. Це не лише круто виглядало, але й, напевно, зменшувало навантаження на опори.

Він не сказав про це друзям. Навряд чи їх це цікавило Інша справа — Аннабет, вона б могла цілий день говорити на цю тему. Цікаво, як там Аннабет зі своїм Знаком Афіни? Лео ніколи б не подумав, що таке може трапитися, але зараз він хвилювався за грізну білявку.

Хейзел спинилась посеред кімнати й обкрутилася довкола себе.

— Це неймовірно. У давні часи діти Вулкана таємно приходили сюди, щоб освятити зброю напівбогів. Саме тут зачаровували імперське золото.

«Цікаво, яким чином?» — подумав Лео. Він уявив купку напівбогів у темних мантіях, які намагаються непомітно проштовхнути крізь парадні двері балісту.

— Але ми тут не для цього, — припустив він.

— Ні, — відповіла Хейзел. — Тут прохід — тунель, що приведе нас до Ніко. Я відчуваю, що він поряд. Але не знаю, де саме.

Френк гмикнув на знак згоди й пробурмотів:

— Якщо цій будівлі дві тисячі років, тут цілком міг залишитись прихований прохід з римських часів.

От тут Лео і припустився помилки, проявивши свою надмірну талановитість.

Він оглянув приміщення з думкою: «Якби я будував прихований прохід, куди б я його прилаштував?»

Іноді Лео варто було тільки покласти долоню на автівку, щоб зрозуміти як вона працює. Так він навчився кермувати гелікоптером. І таким саме чином полагодив Фестуса (перш ніж той розбився та згорів). Одного разу навіть перепрограмував електронні рекламні щити на Таймс-сквер так, що вони почали говорити: «УСІ ПАННОЧКИ ОБОЖНЮЮТЬ ЛЕО...» Випадково, звісно.

А тепер Лео спробував осягнути конструкцію стародавньої будівлі. Він повернувся до вівтаря з червоного мармуру, на якому стояла статуя Діви Марії, й промовив:

— Сюди.

Він упевнено покрокував уперед. Вівтар нагадував собою камін у формі арки. На «камінній полиці» було вирізьблене чиєсь ім’я, так наче це була могила.

— Прохід за цією стіною, — промовив Лео. — Нам перешкоджає тільки чиясь могила. Якийсь Рафаель?

— Здається, це видатний художник, — відповіла Хейзел.

Лео знизав плечима. Він мав двоюрідного брата Рафаеля. Більше це ім’я йому ні про що не казало.

Цікаво, чи вдасться дістати з пояса динамітну паличку та влаштувати маленький та непомітний підрив? Навряд чи охоронці це схвалять.

— Стривайте-но... — Лео озирнувся навколо, щоб запевнитись, що ніхто на них не дивиться.

Більшість туристів, роззявивши роти, витріщались на купол, але одна трійця змусила Лео занервувати. Приблизно за п’ятдесят футів від них голосно скаржились на спеку чуваки середнього віку з надмірною вагою та американським акцентом. Вони, походили на ламантинів, на яких начепили пляжний одяг: сандалії, шорти, типові для туристів футболки та капелюхи з м’якими полями. Їхні ноги були великими та набряклими, вкритими варикозними венами. Їм, здавалось, було неймовірно нудно. Лео не розумів, чому тоді вони тут залишаються.

Чуваки навіть не дивились на нього. І Лео не розумів, чому вони його бентежать. Може, йому просто не подобались ламантини?

«Забудь про них», — сказав собі хлопець.

Він обійшов могилу і провів рукою по задній частині колони аж до самої основи. Просто біля підніжжя містилося кілька контурів, вигравіруваних у мармурі. Римські цифри!

— Хе-хе. Не дуже елегантно, але ефективно, — промовив Лео.

— Що там? — спитав Френк.

— Комбінація для замка. — Він понишпорив ще трохи за колоною і знайшов прямокутний отвір розміром приблизно з розетку. — Передня частина замка відірвана... швидше за все в останні кілька століть. Але, гадаю, я зможу керувати механізмом, якщо...

Лео поклав долоню на мармурову підлогу. Він відчував старі бронзові шестерні під кам’яною поверхнею. Звичайна бронза давно б стала непридатною під впливом корозії, але ця була небесною — справа рук напівбога. Зосередившись, Лео змусив шестерні заворушитись, використовуючи римські цифри як орієнтир. Циліндри закрутились. Спочатку клацнуло тричі. А потім ще двічі.

На підлозі біля стіни відсунулась мармурова плитка і відкрила темний квадратний отвір, у який ледве можна було протиснутись.

— Римляни певно були невеличкими. — Лео оглянув Френка з ніг до голови. — Тоді доведеться перетворитись на щось тонше, щоб пройти.

— Нахаба! — дорекла йому Хейзел.

— Що? Я ж просто...

— Пусте, — пробурмотів Френк. — Нам усе одно треба спочатку повернутись до інших. Так сказала Пайпер.

— Вони на іншому кінці міста, — нагадав йому Лео. — До того ж, е-е, я не певен, що зможу знову зачинити цей отвір. Шестерні дуже старі.

— Приголомшливо, — відповів Френк. — Звідки нам знати, що там безпечно?

Хейзел присіла та виставила руку над отвором, наче перевіряла температуру.

— Не відчуваю нікого живого... принаймні у районі кількох сотень футів. Тунель падає вниз, а потім вирівнюється і веде на південь, більш-менш. Пасток теж начебто...

— Як ти все це з’ясувала? — спитав Лео.

Дівчина знизала плечима.

— Гадаю, так само, як ти зламав замок на мармуровій колоні. Рада, що ти не. захоплюєшся пограбуванням банків.

— О... банкові сховища. Ніколи про це не замислювався.

— Забудь про все, що я сказала, — Хейзел зітхнула. — Слухайте, ще не третя година. Ми можемо принаймні хоч трохи поблукати знизу, спробувати з’ясувати, де Ніко. А потім уже зв’яжемось з рештою. Залишайтесь тут, поки я вас не покличу. Я хочу запевнитись, що тунель не розвалюється. Але для цього потрібно спуститись.

Френк нахмурився.

— Ми тебе не відпустимо одну. Ти наражаєшся на небезпеку.

— Френку, я здатна про себе подбати. Підземелля — мій фах. Так буде безпечніше для всіх нас.

— Хіба що Френк хоче перетворитись на крота, — запропонував Лео. — Або на лучну собачку. Обожнюю їх.

— Ой та замовкни ти вже, — буркнув Френк.

— Або на борсука.

Френк ткнув пальцем у Лео.

— Вальдезе, я присягаюсь...

— Тихо, обидва, — посварила їх Хейзел. — Я незабаром повернусь. Дайте мені десять хвилин. Якщо затримаюсь... Забудьте. Усе буде гаразд. Просто намагайтеся не вбити одне одного, поки я перебуватиму внизу.

Вона стрибнула в отвір. Лео та Френк прикрили її настільки, наскільки це було можливо. Вони стали пліч-о-пліч, намагаючись виглядати якомога невимушеніше — наче не було нічого дивного у двох підлітках, які вештаються біля могили Рафаеля.

Екскурсійні групи приходили та йшли геть. Більшість не звертала уваги на Лео та Френка. Дехто боязко дивився на них і йшов далі (можливо, думав, що в нього почнуть просити копійчину). Невідомо чому, усмішка Лео часто бентежила людей.

Трійця американських ламантинів досі тинялась посеред приміщення. На одному з них була футболка з написом «ROMA» (наче без неї він міг забути, у якому місті знаходиться!). Він час від часу зиркав на Лео та Френка, наче їхня присутність була йому неприємною.

Щось у цьому чуваку бентежило Лео. Він з нетерпінням чекав повернення Хейзел.

— Ми говорили з Хейзел уранці, — раптом промовив Френк. — Вона сказала, що ти здогадався про моє вразливе місце.

Лео сіпнувся. Він майже забув, що Френк стоїть поряд.

— Вразливе... а, дерев’яна паличка. Ага.

Йому раптом закортіло запалити вогонь у долоні та закричати: «Бу-га-га!» У певному сенсі вийшло б смішно, але Лео був не настільки безсердечним.

— Слухай, старий, — промовив він. — Не хвилюйся. Я нізащо не наражав би тебе на небезпеку. Ми ж в одній команді.

Френк повертів у руках свій знак центуріона.

— Я завжди знав, що мене вб’є вогонь, але після того, як згорів бабусин дім у Ванкувері... Це здається значно реальнішим.

Лео кивнув. Він співчував Френку, але хлопчина не робив йому послуги, розповідаючи про свої біди. Аналогічно можна було сказати: «Я розбив свій “Ламборгіні”» і чекати, що тобі скажуть: «О, бідолашний!»

Авжеж Лео такого не сказав.

— Твоя бабуся загинула в пожежі? Ти не сказав.

— Я не знаю. Вона була хворою, і досить старою. Але вона сказала, що помре, коли захоче та як захоче. Здається, їй удалось вибратися з вогню. Я бачив птицю, яка пролітала над полум’ям.

Лео замислився.

— Отже, уся твоя родина вміє перетворюватись?

— Гадаю, що так. Мама вміла. Бабуся вважала, що саме це вбило її на війні в Афганістані. Мама намагалась врятувати товаришів. Я не знаю точно, що сталось. Там була запалювальна бомба.

Лео співчутливо зморщився.

— Отже, вогонь забрав мам у нас обох.

Він не збирався цього робити, але розповів Френку про все, що сталось тієї ночі у майстерні, коли перед ним з’явилась Гея і коли загинула його мама.

Очі Френка заблищали від сліз.

— Завжди ненавидів оце «співчуваю, що ти втратив маму».

— Ага, ніколи не здається щирим, — погодився Лео.

— Але співчуваю, що ти втратив маму.

— Дякую.

Хейзел досі не було ані видно, ані чутно. Американські туристи так само блукали Пантеоном. Вони кружляли дедалі ближче, наче намагались непомітно підкрастися до могили Рафаеля.

— У таборі Юпітера, — промовив Френк, — наш будинковий лар, Ретікулій, сказав, що кров Марса та здібність перетворюватись, яку я отримав від мами, роблять мене могутнішим за більшість напівбогів. Тому моє життя залежить від дерев’яної палички. Це настільки значна вада, що начебто все врівноважує.

Лео пригадав розмову з Немезидою біля Великого Солоного Озера. Вона говорила щось Схоже — про бажання відновити рівновагу. «Удача — це шахрайство. Істинний успіх потребує жертви».

Печиво з передбаченням досі лежало в його поясі та чекало, коли його розламають. «Незабаром ти зіткнешся з проблемою, що не зможеш розв'язати, однак я можу тобі допомогти... за певну ціну».

Лео шкодував, що не може вирвати цей спогад з голови і запхати його в пояс, бо той займав забагато простору.

— Ми всі маємо вади, — промовив він. — Я, наприклад, безнадійно кумедний та привабливий.

Френк фиркнув.

— Які вади ти не мав би, але твоє життя не залежить від шматка дерева.

— Не залежить, — визнав Лео. Він замислився. Якби Френкова проблема була його проблемою, як би він її розв'язав? Майже кожному недоліку можна дати раду. — Може...

Лео затнувся, коли подивився через кімнату. Троє американських туристів більше не ходили колами, намагаючись не викликати підозри. Тепер вони крокували просто до могили Рафаеля, пильно дивлячись на Лео.

— Е, Френку? Уже минуло десять хвилин?

Френк простежив за його поглядом. Обличчя американців були розлюченими та розгубленими, наче у лунатиків, яким снився дуже дратівний кошмар.

— Лео Вальдезе, — покликав хлопець у футболці з написом «ROMA». Його голос змінився. Став холодним та металевим. Він розмовляв англійською, але здавалось, що це не його рідна мова. — От ми і знову зустрілись.

Усі троє туристів кліпнули. Їхні очі стали суцільно золотими.

Френк скрикнув:

— Ейдолони!

Ламантини стиснули свої м’ясисті кулаки. За звичних обставин Лео б не хвилювався через хлопців з надмірною вагою та у фетрових капелюхах, але він підозрював, що ейдолони здатні вбити його навіть у таких тілах, особливо, якщо їм байдуже, чи виживуть ці американці.

— Вони не влізуть у дірку, — промовив Лео.

— Так, — погодився Френк. — Підземелля починає подобатись мені значно більше.

Здоровань перетворився на змію і ковзнув в отвір. Лео стрибнув за ним, у той час як угорі залунали крики духів:

— Вальдез! Убити Вальдеза!

XXXVIII Лео

Одну проблему розв’язано: люк над ними автоматично зачинився, позбавивши їх переслідувачів. А ще позбавивши хлопців світла, але цьому можна було дати раду. Лео тільки сподівався, що їм не доведеться вибиратись тим самим шляхом. Він сумнівався, що зможе відсунути плитку знизу.

Принаймні одержимі ламантини залишились по той бік. Мармурова підлога над головою Лео затряслась так, наче гладкі туристи розлючено тупотіли по ній.

Френк, здається, перетворився назад на людину. Лео чув, як приятель сопить у темряві.

— Що тепер? — спитав Френк.

— Гаразд, не втрачай голови, — промовив Лео. — Зараз я викличу трохи вогню, аби ми хоч щось могли бачити.

— Дякую за попередження!

Вказівний палець Лео спалахнув, наче свічка на святковому торті. Перед ними простягнувся кам’яний тунель з низькою стелею. Як і попередила Хейзел, він хилився вниз, а потім вирівнювався і йшов на південь.

— Ну, — промовив Лео. — Він іде тільки в одному напрямку.

— Гайда шукати Хейзел, — відповів Френк.

Лео був не проти такої пропозиції. Вони рушили коридором. Лео з вогнем пішов уперед. Він був радий, що його прикриває Френк — великий та сильний, здатний перетворитись на якусь страшну тварину, якщо одержимі туристи якимсь чином проламали люк та протиснулись крізь нього і тепер переслідують їх. Хоча так само ейдолони просто могли залишити ті тіла, просочитись під землю та оволодіти розумом одного з них.

«О, теж мені думки для мотивації на щодень!» — покартав себе Лео.

Пройшовши приблизно сотню футів, вони повернули за кут і знайшли Хейзел. Дівчина стояла у світлі свого золотого кавалерійського меча та розглядала якісь двері. Вона настільки поринула в роздуми, що помітила хлопців тільки тоді, коли Лео сказав:

— Привіт!

Хейзел завертілась, махаючи спатою. На щастя для обличчя Лео, клинок був занадто довгим, щоб користуватись ним у коридорі.

— Що ви тут робите? — випалила Хейзел.

Лео важко глитнув.

— Вибач. Ми наткнулись на розлючених туристів.

Він розповів їй, що сталось.

Вона роздратовано фиркнула.

— Ненавиджу ейдолонів. Я вважала, що Пайпер змусила їх пообіцяти триматись подалі.

— О... — Френк розкрив рота так, наче в його голові також зринула невдала думка для мотивації. — Пайпер змусила їх пообіцяти триматись подалі від корабля і не оволодівати нашими тілами. Але якщо вони нас переслідують та використовують тіла інших, щоб нападати на нас, то технічно не порушують клятви...

— Краще й бути не може, — буркнув Лео. — Ейдолони, які ще й юристи! Тепер мені кортить їх убити ще більше.

— Гаразд, поки що нам не до них, — промовила Хейзел. — Ці двері починають мене дратувати. Лео, можеш спробувати їх зламати?

Лео хруснув кісточками пальців.

— Дорогу майстрові, будь ласка!

Двері були цікавими, значно складнішими, ніж римський цифровий замок угорі. Їх майже повністю вкривало імперське золото. Посередині була вмурована механічна сфера розміром із шар для боулінгу, що складалась з п’яти концентричних кіл з викарбованими знаками зодіаку — телець, скорпіон і так далі — та, на вигляд, випадковими числами й літерами.

— Ці літери грецькі, — здивовано промовив Лео.

— Ну, багато римлян знають грецьку, — відповіла Хейзел.

— Можливо. Але ця робота... не в образу вам, юпітерянам, але вона занадто складна, щоб бути римською.

Френк фиркнув.

— Тоді як ви, греки, просто обожнюєте все ускладнювати.

— Агов, — запротестував Лео. — Я просто хочу сказати, що цей механізм дуже майстерний, навіть хитромудрий. Нагадує мені про...

Він пильно дивився на сферу, намагаючись пригадати, де читав або чув про схожий стародавній механізм.

— Це значно складніший тип замка, — вирішив він. — Треба виставити знаки на різних кільцях у правильному порядку. Тоді двері відчиняться.

— Але який правильний порядок? — спитала Хейзел.

— Слушне запитання. Грецькі сфери... астрономія, геометрія... — У Лео аж потеплішало на душі. — О, бути цього не може. Цікаво... Яке значення, пі?

Френк нахмурився.

— Яке ще «пі»?

— Він має на увазі число, — здогадалась Хейзел. — Ми вивчали це колись на математиці, але...

— З його допомогою вимірюють кола, — продовжив Лео. — Ця сфера, якщо вона зроблена хлопцем, про якого я думаю...

Хейзел і Френк витріщались на нього порожніми очима.

— Не зважайте! Я певен, що пі дорівнює, гм... 3,1415 бла-бла-бла. Число продовжується до нескінченності, але у сфери тільки п’ять кілець, отже, цього має вистачити, якщо я не помиляюсь.

— А якщо помиляєшся? — спитав Френк.

— Ну, тоді Лео провалиться крізь землю від сорому. Ходімо з’ясуємо!

Лео повертав кільця, почавши від зовнішнього і рухаючись углиб. Ігноруючи знаки та літери, він виставив кільця таким чином, що числа утворили значення пі. Нічого не трапилось.

— Телепень, — пробурмотів Лео. — Пі має поширюватись назовні, тому що воно незліченне.

Він пересунув числа у зворотному порядку, починаючи від центру і продовжуючи у напрямку країв. Коли останнє кільце встало на місце, усередині сфери щось клацнуло. Двері різко відчинились.

Лео широко усміхнувся друзям.

— Отак от, добрий народе, робляться справи у «Світі Лео». Заходьте!

— Ненавиджу «Світ Лео», — буркнув Френк.

Хейзел розсміялась.

Усередині виявилось стільки всього прикольного, що Лео міг би залишитись там на багато років. Кімната була розміром приблизно з кузню у Таборі Напівкровок, уздовж стін стояли бронзові робочі столи та кошики зі старовинними інструментами. По всій підлозі були розкидані сотні шестерень, дротів та напіврозібраних бронзових і золотих сфер, схожих на баскетбольні м’ячі в стилі стімпанк. Від кожного столика тягнулись товсті металеві кабелі. Усі вони, здавалось, вели до дальнього кінця приміщення, де знаходилось дещо на кшталт технічної будки. Обабіч до будки вели сходи, і на полицях біля лівих сходів лежали численні шкіряні циліндри — швидше за все старовинні чохли для сувоїв.

Лео вже хотів було піти до столів, аж раптом поглянув ліворуч та ледве не вистрибнув із черевиків. Обабіч дверного прорізу стояли два броньовані манекени — моторошні скелети з бронзовими трубками замість кісток, одягнені у повний набір римських обладунків та озброєні щитами і мечами.

— Ох, чуваче. — Лео підійшов до одного з манекенів. — Як би ж було круто, якби вони працювали.

Френк позадкував від манекенів.

— Вони ж не оживуть і не нападуть на нас?

Лео розсміявся.

— Навіть не мрій! Вони незакінчені. — Він постукав ближчого манекена по шиї, де з нагрудника стирчали незакріплені бронзові дроти. — Дивись, його голова не під’єднана. І тут, біля ліктя, — розладнаний блок. Знаєте, що я думаю? Римляни намагались відтворити грецькі винаходи, але їм забракло навичок.

Хейзел люто насупила брови.

— Ну, вочевидь, римляни були незвиклі до всього занадто ускладненого.

— Або витонченого, — додав Френк. — Або хитромудрого.

— Агов, я просто кажу, що бачу. — Лео погойдав головою манекена, змусивши того покивати, наче на знак згоди. — І все ж... вражаюча спроба. Я чув легенди про те, як римляни конфіскували записи Архімеда, але...

— Архімед? — Хейзел здавалась спантеличеною. — Це начебто стародавній математик чи якийсь там учений?

Лео розсміявся.

— Не просто математик. Він найвідоміший з-поміж дітей Гефеста, які коли-небудь жили.

Френк почухав вухо.

— Я чув його ім’я раніше, але як ти можеш бути певним, що цей манекен — його винахід?

— А чий іще! Слухайте, я читав усе про Архімеда. У Дев’ятому будиночку його обожнюють. Чолов’яга був греком, так? Жив в одній з грецьких колоній у південній Італії, ще коли Рим не захопив усе. Урешті-решт римляни зайшли в його місто та знищили. Римський генерал хотів пощадити Архімеда, оскільки той був дуже важливим — на зразок Ейнштейна античного світу, — але якийсь тупий римський солдат його вбив.

— Ну от знову, — пробурчала Хейзел. — Необов’язково завжди говорити «тупий» та «римський» в одному реченні, Лео!

Френк гмикнув на знак згоди.

— Хай там як, звідки ти усе це знаєш? — поцікавився він. — Тут теж десь іспанський екскурсовод поблизу?

— Ні, старий, — відповів Лео. — Як можна бути напівбогом-ремісником і нічого не знати про Архімеда? Чувак був конкретно крутим. Він обчислив значення числа пі. Придумав усю цю математику, що ми досі використовуємо у техніці. Винайшов гідравлічний гвинт, . завдяки якому вода рухається трубами.

Хейзел нахмурилась.

— Гідравлічний гвинт. Вибачте мені, що не знала про таке неймовірне досягнення!

— А ще він сконструював промінь смерті із дзеркал, що міг спалювати ворожі кораблі. Це для тебе достатньо неймовірно?

— Я бачив щось таке по телевізору, — визнав Френк. — Але там довели, що це неможливо.

— Ой, та це тільки тому, що сучасні смертні не знають, як користуватись небесною бронзою, — відповів Лeo. — Ось у чому таємниця! Архімед також винайшов величезну клешню, що могла чіплятись, як кран, і висмикувати ворожі кораблі з води.

— Ну, гаразд, оце круто, — визнав Френк. — Обожнюю палки-хапалки.

— Ну от, бачиш?! Але навіть усіх його винаходів виявилось замало. Римляни зруйнували місто. Архімеда вбили. Згідно з легендами, римський генерал був великим шанувальником його робіт, тож обчистив усю майстерню та відвіз до Рима немалу купу сувенірів. Вони зникли з історії... — Лео вказав на всяку-всячину на столах: — І опинились тут.

— Металеві баскетбольні м’ячі? — запитала Хейзел.

Лео не міг повірити, що вони не розуміють значення того, що бачать, але намагався стримати своє обурення.

— Народе, сфери сконструював Архімед. Римляни так у них і не розібрались. Вони гадали, що сфери тільки для того, щоб визначати час або знаходити сузір’я на нічному небі, через те, що ті були вкриті малюнками із зірками та планетами. А це все одно, що знайти гвинтівку і вважати її ціпком.

— Лео, римляни були першокласними інженерами, — нагадала йому Хейзел. — Вони збудували акведуки, дороги...

— Облогові знаряддя, — додав Френк. — Каналізацію.

— Гаразд-гаразд. Але Архімед був на зовсім іншому рівні. На що тільки не були здатні його сфери... але ніхто напевне не знає...

Раптом у Лео з’явилась настільки шалена ідея, що в його ніздрях спалахнув вогонь. Він якомога швидше намагався його потушити. Ох, оце було б принизливо.

Лео кинувся до полиць і оглянув позначки на шкіряних чохлах.

— О, боги. Це воно!

Він обережно витягнув один із сувоїв. Лео важко було назвати знавцем давньогрецької, але напис на чохлі безперечно говорив: «Про будування сфер».

— Народе, це ж втрачена книга! — Його руки тремтіли. — Архімед описав у ній свої методи конструювання, але всі копії були втрачені ще за античних часів. Якщо я зможу це перекласти...

Можливості відкрились би безмежні. Лео раптом почав зовсім інакше дивитись на цей похід. Він мусив безпечно винести звідси ці сфери та сувої. Мусив захистити їх, поки не повернеться у Дев’ятий бункер, де зможе їх вивчити належним чином.

— Таємниці Архімеда, — пробурмотів він. — Народе, це значніше навіть за Дедалів ноутбук. Ці таємниці можуть урятувати табір від нападу римлян. Можуть навіть дати нам перевагу в битві проти Геї та велетнів!

Хейзел і Френк скептично поглянули одне на одного.

— Гаразд, — промовила Хейзел. — Ми тут не за сувоєм, але гадаю, можна взяти його з собою.

— Якщо авжеж, — додав Френк, — ти не проти поділитись цими таємницями з нами, тупими нехитромудрими римлянами?

— Що? — Лео розгублено витріщився на друга. — Ні. Слухайте, я не це мав на увазі... А, не зважайте. Головне — це чудові новини!

Уперше за тривалий час Лео справді вірив у світле майбутнє.

Звісно, тієї самої миті все пішло шкереберть.

На столі біля Хейзел та Френка заклацала та задзижчала одна зі сфер, зсередини неї висунулася низка тонких ніжок. Куля підвелась і з її вершини вилетіло два бронзові кабелі, що вдарили Хейзел та Френка, наче електрошокер, — напівбоги попадали на підлогу.

Лео кинувся на допомогу, але два броньовані манекени (які ну ніяк не могли рухатись!) раптом зарухались. Здійнявши мечі, вони покрокували до Лео.

Той, що стояв ліворуч, повернув свій зігнутий шолом у формі вовчої голови. Попри те, що у нього не було ані обличчя, ані рота, із забрала пролунав знайомий загробний голос:

— Тобі не втекти від нас, Лео Вальдезе! Ми не любимо захоплювати машини, і все ж вони кращі за туристів. Ти не залишиш це місце живим.

XXXIX Лео

В одному Лео був згодний з Немезидою: удача таки була шахрайством. Принаймні коли йшлося про його удачу.

Минулої зими він із жахом спостерігав за родиною циклопів, які мали намір підсмажити Джейсона та Пайпер у гострому соусі. Йому вдалось перехитрити ворогів та врятувати друзів самотужки, але тоді, принаймні, був час, щоб щось придумати.

Цього разу бракувало навіть часу. Хейзел та Френка нокаутували щупальці одержимої футуристичної кулі для боулінгу, а його ось-ось мали вбити два обладунки у кепському настрої.

Лео не міг підсмажити їх вогнем. Це жодним чином не зашкодило б броні. До того ж Хейзел та Френк були занадто близько. Він не хотів їх обпалити або випадково зачепити дерев’яну скіпку, що мала владу над Френковим життям.

Праворуч від Лео затріщав дротяною шиєю другий обладунок із шоломом у формі левової голови, та звернув свої неіснуючі очі на все ще непритомних Хейзел та Френка.

— Напівбог та напівбогиня, — промовив Левова Голова. — Ці згодяться, якщо решта помре.

Порожній шолом знову повернувся до Лео.

— А ти нам не потрібен, Лео Вальдезе!

— Гей, ну ви що! — Лео намагався якомога чаруюче усміхнутись. — Лео Вальдез завжди потрібен!

Він розкинув руки в боки, сподіваючись, що виглядає впевненим та важливим, а не наляканим і доведеним до розпачу. Може, ще не запізно написати «КОМАНДА ЛЕО» на футболці?

На жаль, обладунки піддавались впливу не так легко, як фан-клуб Нарциса.

Вовкоголовий шолом заричав:

— Я був у твоїй голові, Лео. Я допоміг тобі розпочати війну.

Усмішка Лео згаснула. Він зробив крок назад.

— Це був ти?

Ось чому туристи бентежили його з першої ж миті, а цей голос здавався таким знайомим. Він чув цей голос у голові.

— Ти змусив мене вистрелити з балісти! — випалив Лео. — Це по-твоєму «допоміг»?

— Я знаю всі твої думки! — промовив Вовча Голова. — Знаю межу твоїх можливостей. Ти слабкий та самотній. Цього разу друзі тебе не захистять. А без них ти мене не здолаєш. Я присягнувся більше не оволодівати твоїм тілом, але вбити тебе я досі в змозі.

Броньовані чуваки покрокували вперед. Вістря їхніх мечей вже нависали за кілька дюймів над обличчям Лео.

Несподівано страх відступив. Лео охопив шалений гнів. Цей ейдолон у вовчому шоломі принизив його, маніпулював його розумом, змусив атакувати Новий Рим, наразив на небезпеку друзів та ледве не зірвав усі їхні плани.

Лео поглянув на нерухомі сфери на столиках, на свій пояс, на комірку в кінці кімнати. І тоді в його голові народилась операція «Купа Мотлоху».

— По-перше, ти не знаєш моїх думок, — сказав він Вовчій Голові. — По-друге, бувай.

Хлопець кинувся геть і злетів сходами угору. Обладунки були страшними, але не дуже швидкими. Як і підозрював Лео, у будці були двері з обох боків. Це були, металеві висувні ґрати, наче механіки побоювались, що їхні творіння можуть повстати проти них... як зараз. Лео щосили зачинив обидві двері, запалив вогонь у долонях та розплавив замки.

Обладунки оточили будку та почали гриміти об ґрати мечами.

— Це безглуздо, — промовив Левова Голова. — Ти тільки відкладаєш свою смерть.

— Відкладати смерть — моє улюблене заняття.

Лео оглянув свою нову оселю. Перед ним стояв стіл, схожий на контрольну панель. На ньому лежала купа мотлоху, більшість з якого Лео відкинув миттєво: схема людини-катапульти, що нізащо б не спрацювала; дивний чорний меч (Лео був таким собі мечником); величезне бронзове дзеркало (його власне віддзеркалення було не дуже приємною картиною) і купка інструментів, які хтось зламав — чи то з розчарування, чи то з незграбності.

Лео зосередився на головному проекті. Посеред столу хтось залишив розібрану Архімедову сферу. Шестерні, пружини, важелі та стрижні безладно валялись навколо неї. Усі бронзові кабелі з кімнати внизу були під’єднані до металевого диска під сферою. Лео відчував, як пронизує всю майстерню небесна бронза, готова будь-якої миті провести магічну енергію з цієї точки.

— «Єдина куля, щоб панувати над усіма»[21], — пробурмотів Лео.

Ця сфера — головний регулятор. Лео зараз стоїть у давньоримському центрі керування.

— Лео Вальдезе! — завив привид. — Відчини ці ворота, інакше я тебе вб’ю!

— Чесна та щира пропозиція! — крикнув у відповідь Лео, не відводячи очей від сфери. — Дайте мені тільки дещо закінчити. Останнє прохання, гаразд?

Це, здається, спричинило замішання у привидів, тому що вони негайно припинили стукати по ґратах.

Руки Лео залітали над сферою, збираючи відсутні частини. Нащо ці тупі римляни розібрали настільки прекрасну машину? Вбили Архімеда, викрали його добро, а потім ще й поламали винахід, з яким не змогли самі розібратись. Добре хоч додумались сховати сферу під замком на дві тисячі років, щоб Лео міг її полагодити.

Ейдолони знову почали гриміти ґратами.

— Хто там? — запитав Лео.

— Вальдез! — проревів Вовча Голова.

— Який ще Вальдез?

Рано чи пізно ейдолони збагнуть, що не зможуть потрапити всередину. Тоді, якщо Вовча Голова дійсно знає думки Лео, він придумає інший спосіб примусити хлопця співпрацювати. Тому часу було обмаль.

Лео з’єднав шестерні, зрозумів, що сунув одну не туди, і почав наново. Гефестові ручні гранати, ну й важко це було!

Урешті-решт він вставив останню пружину. Римляни своїми незграбними пальцями зламали регулятор натягу, але Лео дістав з пояса набір інструментів годинникаря та почав останній етап налаштування. Архімед був генієм... Якщо ця штука взагалі колись працювала.

Лео смикнув за кільце стартера — і шестерні почали обертатись. Він закрив верхню частину сфери і почав розглядати концентричні кола — схожі на ті, що були на дверях до майстерні.

— Вальдезе! — Вовча Голова гримів воротами. — Наш третій товариш вб’є твоїх друзів!

Лео лайнувся собі під ніс. Третій товариш. Він глянув на сферичний електрошокер з тонкими ніжками, що нокаутував Хейзел та Френка. Вочевидь, третій ейдолон ховався у цій штуці. Але Лео все ще мав визначити правильну послідовність, щоб активувати контрольну сферу.

— Гаразд, — відповів він. — Спіймали. Тільки... тільки секунду.

— Жодних більше секунд! — прогорланив Вовча Голова. — Відчиняй ворота, або вони помруть.

Одержима кулька-електрошокер здійняла щупальця і пропустила крізь Френка та Хейзел ще одну хвилю електроструму. Непритомні тіла здригнулись — така напруга могла зупинити їхні серця.

Лео придушив бажання розплакатись. Це занадто важко. Він не зможе.

Хлопець втупив очі у поверхню сфери: сім кіл, кожне вкрите крихітними грецькими літерами, числами та знаками зодіаку. І розв’язання було не «пі». Архімед нізащо б не зробив одне й те саме двічі. До того ж, поклавши долоні на сферу, Лео відчув, що послідовність обрана довільно. Відповідь знав тільки Архімед.

Уважається,. що останніми його словами були: «Не чіпай моїх кіл».

Ніхто не знав, що це означає, але Лео тепер здавалось, що слова стосувалися цієї сфери. Замок був занадто складним. Мав би Лео кілька років, то, можливо, розшифрував би позначки та з’ясував правильну комбінацію, але у нього навіть кількох секунд не було.

Його час сплив. Так само, як і везіння. А на його друзів чекала загибель.

«Проблема, що ти не зможеш розв'язати», — промовив голос у голові.

Немезида... вона попередила його про цю мить. Лео сунув руку в кишеню пояса і дістав печиво з передбаченням. За словами богині допомога коштувала великої ціни — щонайменше одного ока. Але якщо він не спробує — друзі помруть.

— Мені потрібен код для сфери, — промовив Лео.

І розламав печиво.

XL ЛЕО

Лео розгорнув паперову стрічку. На ній було написано:

«І ЦЕ ТВОЄ ПРОХАННЯ? СЕРЙОЗНО? (ПЕРЕГОРНИ)»

Він перегорнув стрічку: «ТВОЇ ЩАСЛИВІ ЧИСЛА: ДВАНАДЦЯТЬ, ЮПІТЕР, ОРІОН, ДЕЛЬТА, ТРИ, ТЕТА, ОМЕГА. (ПОМСТИСЯ ГЕЇ, ЛЕО ВАЛЬДЕЗЕ!)»

Тремтячими пальцями Лео повернув кільця.

За ґратами розгнівано заревів Вовча Голова:

— Якщо друзі для тебе неважливі, можливо, тобі потрібен якийсь інший стимул. Можливо, мені слід знищити ці сувої — безцінні Архімедові праці!

Останнє кільце з ляском встало на місце. Сфера загуділа, наповнюючись енергією. Лео пройшовся пальцями по її поверхні, відчуваючи крихітні кнопочки та важелі, що чекали наказів. Магічні електричні імпульси понеслися крізь кабелі з небесної бронзи та пронизали всю кімнату.

Лео не вмів грати на жодному з музичних інструментів, але припускав, що це щось схоже — знати кожний ключ або ноту настільки добре, щоб навіть не замислюватися над рухами рук. Натомість ти просто зосереджуєшся на тому, який звук хочеш утворити.

Він почав з маленького — зосередився на одній майже неушкодженій золотій сфері в головній кімнаті. Куля затремтіла, встала на триногу і погуркотіла до електрошокера. Наступної миті з її вершини вискочила крихітна циркулярна пила і почала розрізати поверхню свого сферичного побратима.

Лео спробував активувати іншу кулю, але та вибухнула маленькою грибоподібною хмаркою бронзового пилу та диму.

— Ой, — пробурмотів він. — Вибач, Архімеде.

— Що ти робиш? — вимогливо запитав Вовча Голова. — Припини це безглуздя та здавайся!

— О, авжеж, я здаюсь! — відповів Лео. — Здаюсь цілком і повністю!

Він намагався встановити керування над третьою кулею. Ця теж вибухнула. Лео жахливо почувався, ламаючи всі ці старовинні винаходи, але це було питанням життя та смерті. Френк колись обвинуватив Лео у тому, що він більше турбується про машини, ніж про людей, але коли постав вибір між порятунком сфер або друзів — хлопець не вагався.

Четверта спроба виявилась кращою. Інкрустована рубінами куля скинула верхню частину і випустила лопаті, як у гелікоптера. Лео зрадів, що тут немає Буфорда. Летючий столик втратив би голову від кохання. Рубінова куля здійнялась у повітря та понеслась просто до полиць із сувоями. Із середини неї витягнулись золоті руки і схопили дорогоцінні шкіряні чохли.

— Годі! — заволав Вовча Голова. — Я знищу...

Він повернувся точно тієї миті, коли рубінова сфера вже відлітала з сувоями геть. Вона пронеслась через кімнату та зависла в дальньому куті.

— Що?! — скрикнув Вовча Голова. — Убити полонених!

Напевно, ці слова стосувались електрошокера. На жаль, той був неспроможний виконати прохання. Золота сфера Лео сиділа на його розпиленій голові, дістаючи звідти шестерні та дроти, наче жабуриння з гарбуза.

Дякувати богам, Хейзел та Френк заворушились.

— Ба! — Вовча Голова підізвав жестом Левову Голову, який стояв біля протилежних ґрат. — Ходімо! Вб’ємо напівбогів самотужки.

— Сумніваюсь у цьому, хлопці. — Лео повернувся до Левової Голови. Він стиснув контрольну сферу і відчув імпульс, що пронісся під землею.

Левова Голова здригнувся й опустив меч.

Лео ошкірився.

— Тепер ти у «Світі Лео».

Левова Голова повернувся і погримав сходами униз. Замість того щоб рушити на Хейзел і Лео, він покрокував до протилежних сходів і став перед своїм товаришем.

— Що ти робиш? — обурився Левова Голова. — Ми повинні...

БОМ!

Левоголовий ляснув Вовкоголового щитом у Груди, а потім ще й стукнув ефесом меча по шолому, так що Вовча Голова став Пласкою, Деформованою та Дуже Розлюченою Вовчою Головою.

— Припини! — крикнув Вовча Голова.

— Не можу! — завив Левова Голова.

Лео вже почав призвичаюватися до керування. Він наказав обом обладункам кинути мечі та щити й безупинно давати один одному ляпасів.

— Вальдезе! — заволав тремтячим голосом Вовча Голова. — Ти помреш за це!

— Еге, — крикнув у відповідь Лео. — Хто ким тепер керує, Каспере, дружній привиде[22]?

Машинолюди скотились по сходах, після чого Лео змусив їх танцювати джитербаг[23], наче вони були модницями двадцятих років. Механічні суглоби задимились. Сфери у кімнаті почали вибухати. Крізь старовинну мережу проходило занадто багато енергії. Зростаюче тепло контрольної сфери під руками турбувало Лео дедалі більше.

— Френку, Хейзел! — крикнув він. — В укриття!

Друзі досі були напівпритомні і здивовано витріщались на танці металевих хлопців, але Лео застереження таки почули. Френк потягнув Хейзел під найближчий стіл і закрив її власним тілом.

Останній поворот сфери — і Лео послав потужний поштовх крізь мережу. Броньовані воїни розлетілись на металобрухт. Стрижні, поршні та бронзові уламки всипали підлогу. На усіх столах, наче нагріті бляшанки содової, полопались сфери. Золота куля Лео застигла. Сферичний рубіновий гелікоптер, що ніс сувої, впав на підлогу.

Раптом у кімнаті запанувала цілковита тиша, яку порушувало тільки нечасте шипіння іскор. У повітрі тхнуло згорілим автомобільним двигуном. Лео збіг сходами і знайшов неушкоджених Френка та Хейзел під столом. Він ніколи ще так не радів, коли бачив, як ці двоє обіймаються.

— Ви живі!

Ліве око Хейзел смикнулось, можливо, через електрошок. Окрім цього, з нею начебто все було гаразд.

— Е, а що сталося?

— Архімед їх зробив! — відповів Лео. — У цих старих машинах залишилось рівно стільки енергії, щоб вистачило на одне, останнє видовище. Щойно я отримав код доступу, далі все пішло як помащене.

Він погладив контрольну сферу, повиту чорним димом. Лео не знав, чи можна її полагодити, але був занадто радий тому, що врятував друзів, аби перейматись цим.

— Ейдолони, — промовив Френк. — Вони пішли? Лео ошкірився.

— Моя остання команда перевантажила їхні вимикачі — замкнула всі електричні контури, від чого їхні ядра розплавилися.

— А англійською? — поцікавився Френк.

— Я полонив ейдолонів у дротах. А потім розплавив. Вони більше не потурбують нас.

Лео допоміг друзям підвестись.

— Ти нас урятував, — промовив Френк.

— He вдавай із себе такого враженого. — Лео огледів зруйновану майстерню. — Шкода, що усе це добро повибухало, та принаймні я врятував сувої. Треба тільки доставити їх у Табір Напівкровок. Тоді я, можливо, з ясую, як відтворити Архімедові винаходи.

Хейзел почухала скроню.

— Але я не розумію, де Ніко. Цей тунель мусив привести нас до нього.

Лео майже забув, нащо вони взагалі сюди спустились. Ніко, вочевидь, тут не було. Це місце — глухий кут. То чому?

— О, — Лео почувався так, наче сфера з пилкою вскрила його власну голову і почала діставати звідти дроти та шестерні. — Хейзел, як саме ти відстежувала Ніко? Тобто ти можеш відчувати його присутність, тому що він твій брат?

Дівчина нахмурилась. Вона, здавалось, досі не оговталась після шокової терапії.

— Ні... не зовсім. Іноді я відчуваю, що він десь поряд, але, як я вже говорила, Рим такий заплутаний. Тут стільки перешкод через усі ці тунелі та печери...

— Ти відстежила його за допомогою своїх здібностей металошукача, — здогадався Лео. — За його мечем?

Хейзел кліпнула.

— Як ти дізнався?

— Вам варто на це подивитись.

Він привів Френка та Хейзел до контрольної кімнати і вказав на чорний меч.

— О... О, ні. — Хейзел би звалилась з ніг, якби Френк її не спіймав. — Але це неможливо! Меч Ніко поряд із ним у бронзовому глеку. Персі бачив це вві сні!

— Або сон був неправдивим, — промовив Лео, — або велетні перемістили меч сюди, як приманку.

— Отже, це була пастка, — підсумував Френк. — Нас сюди заманили.

— Але навіщо? — скрикнула Хейзел. — Де мій брат?

Шиплячий звук наповнив контрольну кімнату. Спочатку Лео вирішив, що повернулись ейдолони, але потім помітив, що з бронзового дзеркала на столі валить дим.

«Ох, бідолашні мої напівбоги!» — у дзеркалі з’явилось спляче обличчя Геї.

Як і завжди, вона говорила із закритим ротом. Більш моторошного вигляду їй могла додати хіба що лялька черевомовця. Лео терпіти їх не міг.

«Ви мали вибір», — промовила Гея.

Її голос заполонив усю кімнату. Він, здавалось, лунав не тільки з дзеркала, а ще й з кам’яних стін.

Лео усвідомив, що вона всюди навколо них. Звісно. Вони ж під землею! Стільки сил і часу знадобилося на будівництво «Арго II», аби можна було подорожувати морем та небом, а зрештою пошуки все одно привели їх під землю.

«Я пропонувала спасіння кожному з вас, — продовжила богиня. — Усі ви могли відступити. Але тепер уже запізно. Ви ступили на стародавні землі, де моя сила найбільша, де я прокинусь».

Лео дістав з пояса молоток і щосили стукнув ним по дзеркалу. Воно було металевим, тому тільки погнулось, наче чайна таця, але було приємно вмазати Геї по носі.

— Якщо ти не помітила, Брудолика, — промовив він, — твоя маленька засідка не спрацювала. Твої три ейдолони розплавились разом із бронзою, а з нами усе гаразд.

Гея м’яко розсміялась.

«О, мій любий Лео! Вас трьох відділили від решти напівбогів. У цьому й була вся мета».

Двері майстерні з гуркотом зачинились.

«Ви ув’язнені в моїх володіннях, — продовжила Гея. — Тим часом як Аннабет Чейз на самоті, налякана та скалічена, має загинути від рук найзапеклішого ворога її матері».

Зображення у дзеркалі змінилось. Лео побачив Аннабет, яка лежала на підлозі темної печери і здіймала свій бронзовий кинджал, наче відбивалась від якогось чудовиська. Її обличчя здавалось змученим. На одній нозі було щось, схоже на шину. Лео не бачив, на що вона дивиться, але було очевидно, що це щось жахає її. Він хотів вірити, що зображення — це обман, але мав погане передчуття, що побачене у дзеркалі — правда і відбувається просто зараз.

«Решта, — промовила Гея, — Джейсон Грейс, Пайпер МакЛін і мій любий Персі Джексон загинуть у найближчі хвилини. Їх зрадять власні сили. Вони помруть у рідних стихіях. Я майже сподівалась, що вони вціліють. З них вийшла б краще жертва. Але, на жаль, доведеться вдовольнитись вами, Хейзел та Френку! Мої прислужники незабаром заберуть вас та доставлять у стародавнє місце. Ваша кров нарешті мене пробудить. А допоки я дозволю вам спостерігати за загибеллю ваших друзів. Прошу... насолоджуйтесь останніми митями свого проваленого походу».

Лео не витримав. Його рука розжарилась до білого. Хейзел та Френк відсахнулись у той час, коли він втиснув свою долоню у дзеркало і розплавив його на бронзову калюжу.

Голос Геї змовкнув. Лео чув тільки, як реве у вухах власна кров. Він перевів подих і промовив:

— Вибачте. Вона починала дратувати.

— Що нам робити? — запитав Френк. — Ми повинні вибратися та допомогти іншим.

Лео оглянув майстерню, усипану почорнілими уламками сфер. Його друзі досі потребують його допомоги, це досі його шоу. Поки цей пояс з ним, Лео Вальдез не збирається безпомічно сидіти на одному місці та переглядати канал «Смерті напівбогів».

— Маю план, — промовив він. — Але для цього потрібні всі наші сили.

Він почав розповідати друзям свій план.

XLI Пайпер

Пайпер намагалась отримати бодай щось приємне з їхнього становища.

Коли вони з Джейсоном втомились ходити палубою та слухати, як тренер Хедж співає «Старого Макдональда» (де за версією сатира, фермер лічив зброю, а не тварин), то вирішили влаштувати собі пікнік у парку.

Хедж неохоче погодився.

— Так, щоб я вас бачив.

— Ми вам що — козенята якісь? — поцікавився Джейсон.

Хедж фиркнув.

— Якби ж то! Козенята милі та потенційно мають соціальну цінність. Ви, безперечно, не козенята.

Вони розстелили ковдру під вербою біля ставка. Пайпер перевернула свій ріг достатку та висипала з нього цілий бенкет: охайно загорнуті бутерброди, бляшанки з напоями, свіжі фрукти та (невідомо чому!) святковий торт з фіолетовою глазур’ю та запаленими свічками.

Вона насупила брови.

— Сьогодні чийсь день народження?

Джейсон зморщився.

— Я не хотів нікому казати.

— Джейсоне!

— Просто стільки всього відбувається. І якщо чесно... до минулого місяця я навіть не знав, коли мій день народження. Я дізнався тільки від Талії, під час її останнього візиту до табору.

«Цікаво, як це, — подумала Пайпер. — Не знати навіть дня, коли ти народився». Джейсона віддали вовчиці Лупі, коли йому виповнилося лише два роки. Він ніколи по-справжньому не знав своєї смертної мами, а з сестрою зустрівся тільки минулої зими.

— Першого липня, — промовила Пайпер. — Календи липня.

— Еге ж. — Джейсон самовдоволено посміхнувся. — Римлянам би це здалось сприятливим знаком — перший день місяця, названого на честь Юлія Цезаря. Священний день Юнони. З пелюшок про це мріяв.

Пайпер не хотілось на нього тиснути, змушувати святкувати насильно.

— Шістнадцять? — запитала вона.

Він кивнув.

— О, я ж тепер можу отримати водійські права.

Пайпер розсміялась. Джейсон стільки разів убивав чудовиськ та рятував світ, що думка про те, як він пітніє на водійському екзамені здавалась до безглуздя смішною. Вона уявила його за кермом якогось старого «Лінкольна» з учнівським знаком на даху та зі сварливим інструктором, який сидить на пасажирському сидінні та не прибирає ноги з аварійного, гальма.

— Ну? — підігнала вона його. — Задмухуй свічки.

Джейсон послухався. Цікаво, чи загадав він бажання? Наприклад, щоб вони з Пайпер пережили цей похід та залишились разом назавжди. Вона вирішила не запитувати, бо не хотіла наврочити або дізнатись, що він побажав чогось іншого.

З минулого вечора, коли вони залишили Геркулесові стовпи, Джейсон здавався засмученим. Пайпер його розуміла: як старший брат, Геркулес виявився великим розчаруванням, а старий річний бог Ахелой наговорив досить неулесливих речей про синів Юпітера.

Пайпер зазирнула в ріг достатку. Чи звикне Ахелой до «того, що в нього зовсім немає рогів? Вона сподівалась, що так. Авжеж, старий річний бог намагався їх убити, але Пайпер однаково йому співчувала. Вона не розуміла, як такий самотній та пригнічений дух міг створити ріг достатку, що викидав ананаси та святкові торти. Може, саме ріг його так спустошив? Може, тепер, коли рога вже немає, Ахелой знову знайде щастя і заживе для себе?

А ще вона розмірковувала про Ахелоєву пораду: «Якби ти дісталась до Рима, історія з повінню послужила б тобі краще». Пайпер знала, про яку історію він говорив, от тільки не розуміла, як вона може допомогти.

Джейсон витягнув з торта згашену свічку.

— Я тут думав...

Слова висмикнули Пайпер зі світу думок. З вуст власного хлопця фраза «Я тут думав» звучала досить тривожно.

— Про що? — поцікавилася вона.

— Табір Юпітера. Усі ті роки, що я там навчався. Ми завжди висували на перший план роботу в команді, намагались діяти, як одне ціле. Я гадав, що розумію, як воно. Але чесно? Я завжди був ватажком. Навіть, коли був зовсім малим...

— Син Юпітера. Найсильніша дитина в легіоні. Ти був зіркою.

Джейсон зашарівся, але не заперечив.

— У цій команді... я не знаю, що робити. Я не звик бути одним з багатьох... рівних. Мені здається, що я всіх підводжу.

Пайпер узяла його руку.

— Ти нікого не підводиш.

— Коли напав Хрісаор, склалось протилежне враження. Майже всю цю подорож я був або непритомним, або безпомічним.

— Годі тобі! Бути героєм не означає бути непереможним. Це означає бути достатньо хоробрим, щоб встати на ноги та зробити те, що належить.

— А якщо я не знаю, що належить?

— Для цього є друзі. У кожного з нас різні сильні сторони. Разом ми з усім розберемось.

Джейсон подивився їй в очі. Пайпер не знала, чи подіяли на нього її слова, але була рада, що він їй довірився. Їй подобалось, що Джейсон не зовсім впевнений у своїх силах, не завжди досягає мети і не вважає, що Всесвіт повинен перепрошувати у нього щоразу, коли щось пішло не так (на відміну від іншого сина бога небес, якого вона нещодавно зустріла).

— Геркулес поводився, як стерво, — промовив хлопець, наче прочитавши її думки. — Ніколи не хочу стати схожим на нього. Але мені не достало б хоробрості вступити з ним у двобій, якби ти не взяла на себе керівництво. Тієї миті героєм була ти.

— Можемо чергуватись.

— Я не заслуговую на тебе.

— Не смій більше це говорити.

— Чому?

— Це фраза для розриву стосунків. Ти ж не...

Джейсон нахилився і поцілував її. Кольори римського полудня раптом стали виразнішими, наче світ перемкнувся на високу чіткість зображення.

— Жодних розривів, — пообіцяв він. — Я, може, і вдарився головою кілька разів, але клепка в мене ще залишилась.

— Добре. А тепер торт...

Вона запнулась. До них біг Персі Джексон. З його обличчя Пайпер зрозуміла, що він має погані новини.

Вони зібрались на палубі, щоб тренер Хедж теж міг почути розповідь. Коли Персі закінчив, Пайпер ще кілька секунд не могла закрити рота.

— Отже, Аннабет викрали на моторолері, — підсумувала вона, — Грегорі Пек та Одрі Гепберн.

— Не викрали, не зовсім. Але у мене погане передчуття... — Персі глибоко вдихнув, наче ледве володів собою. — Слово, вона... вона пішла. Може, я не мусив її відпускати, але...

— Мусив, — промовила Пайпер. — Ти знав, що вона повинна піти одна. До того ж Аннабет сильна та кмітлива. Вона впорається.

Пайпер уклала трохи чарів у свій голос. Можливо, це було не зовсім гарно, але Персі повинен був себе опанувати. Навряд чи Аннабет хотіла, щоб її хлопець постраждав через те, що занадто хвилювався за неї.

Плечі Персі трохи розслабились.

— Можливо, ти маєш рацію. Хоч би там що, Грегорі... тобто Тіберін... сказав, що у нас менше часу на порятунок Ніко, ніж ми вважаємо. Хейзел і хлопці ще не повернулись?

Пайпер перевірила час на штурвальній панелі. Вона тільки тепер усвідомила, скільки часу вже минуло.

— Уже друга дня. Ми домовлялись зустрітись о третій.

— Не пізніше третьої, — виправив Джейсон.

Персі вказав на кинджал Пайпер.

— Тіберін сказав, що ти зможеш знайти Ніко... ну, цим.

Пайпер прикусила губу. Їй найменше зараз хотілось заглядати у Катоптріс за черговою порцією моторошних зображень.

— Я намагалася, — відповіла вона. — Кинджал не завжди показує те, що я хочу побачити. Узагалі-το, майже ніколи.

— Будь ласка, — промовив Персі. — Спробуй знову.

Він жалібно поглянув на неї своїми блакитно-зеленими очима, наче тюленя, яке потребувало допомоги. Як Аннабет удавалось перемагати в суперечках із цим хлопцем?

— Гаразд, — вона зітхнула і дістала кинджал.

— За одним ходом, — крикнув тренер Хедж, — дізнайся про найсвіжішу бейсбольну статистику. Ці нікчемні італійці зовсім не цікавляться бейсболом.

— Ш-ш-ш, — Пайпер вдивилась у бронзовий клинок. Він замерехтів. Вона побачила квартиру, наповнену римськими напівбогами. Дюжина з них стояла навколо столу і слухала Октавіана, який вказував на велику мапу. Рейна ходжала біля вікон і дивилася на Центральний парк, що розкинувся внизу.

— Недобре це, — пробурмотів Джейсон. — Вони вже влаштували собі штаб-квартиру на Мангеттені.

— А на мапі — Лонг-Айленд, — додав Персі.

— Вони розвідують територію, — поділився своєю здогадкою Джейсон. — Обговорюють напрямки вторгнення.

Пайпер не хотіла цього бачити. Вона зосередилась ще більше. Поверхня кинджала вкрилась брижами й показала руїни — кілька напівзруйнованих стін, колону та вкриту мохом і зів’ялими лозами кам’яну підлогу. Усе це купчилось на трав’янистому схилі, усипаному соснами.

— Я щойно там був, — промовив Персі. — Це старий форум.

Зображення збільшилось. Посеред кам’яної підлоги була викопана яма зі сходами, що вели вниз до сучасних залізних воріт з висячим замком. Зображення на кинджалі понеслось просто крізь прохід униз крученими східцями, а потім у темну циліндричну кімнату, схожу на силосну башту.

Пайпер впустила кинджал.

— Що не так? — спитав Джейсон. — Він щось нам показував.

Пайпер наче знову опинилась у морі та відчувала, як хитається корабель під ногами.

— Нам не можна туди.

Персі нахмурився.

— Пайпер, Ніко помирає. Ми повинні його знайти. Ба більше того, Рим опинився під загрозою знищення.

Голос відмовлявся їй коритись. Вона так довго тримала видіння з круглою кімнатою у таємниці, що тепер не могла змусити себе говорити про нього. Жахливе передчуття підказувало їй, що слова нічого не змінять. Вона не здатна перешкодити тому, що має статися.

Пайпер підняла кинджал. Руків’я здавалась холоднішим, ніж зазвичай.

Дівчина змусила себе подивитись на лезо. Кинджал показав їй двох велетнів у гладіаторських обладунках. Вони сиділи на масивних преторських кріслах та здіймали золоті кубки, наче щойно перемогли у важливій битві. Між ними стояв величезний бронзовий глек.

Зображення знову збільшилось. Усередині глека, так само скрутившись калачиком, сидів Ніко. Хлопець не ворушився. Гранатові зернятка — усі з’їдені.

— Ми запізнились, — промовив Джейсон.

— Ні, — випалив Персі. — Нізащо в це не повірю. Можливо, він просто глибше поглинув у транс, щоб виграти час. Ми повинні поспішати.

Поверхня кинджала потемніла. Тремтячими руками Пайпер сунула його назад у піхви. Вона сподівалась, що Персі має рацію, і Ніко досі живий. З іншого боку, вона не розуміла, як побачене пов’язане з видінням, у якому вона з Джейсоном та Персі тонули. Можливо, велетні святкували їхню смерть?

— Треба дочекатись інших, — промовила Пайпер. — Хейзел, Френк і Лео незабаром повернуться.

— Ми не можемо чекати, — наполіг Персі.

Тренер Хедж фиркнув.

— Це ж лише два велетні. Якщо бажаєте, я можу з ними розібратись.

— Е-е, тренере, — промовив Джейсон, — це гарна пропозиція, але нам на кораблі потрібна людина... чи козлолюдина... як вам більше подобається.

Хедж люто насупив брови.

— І залишити всі розваги вам трьом?

Персі стиснув сатирову руку.

— Ви потрібні Хейзел та решті тут. Коли вони повернуться, то розраховуватимуть на ваше керівництво. Ви є фундаментом цієї команди.

— Еге. — Джейсон насилу стримував серйозний вираз обличчя. — Лео завжди казав, що ви — фундамент. Розкажіть їм, куди ми пішли, та зустріньте нас з кораблем на форумі.

— І от, тримайте. — Пайпер відстібнула Катоптріс і поклала його в долоні тренера.

Сатирові очі округлились. Напівбог ніколи не мусив залишати свою зброю, але Пайпер набридли лиховісні видіння. Вона б охочіше зустріла смерть без додаткових анонсів.

— Наглядайте за нами через кинджал. І можете перевіряти результати бейсбольних матчів.

Це закріпило угоду. Хедж похмуро кивнув, готовий виконати свою частину завдання.

— Гаразд, — промовив він. — Але якщо хоч якийсь велетень проходитиме повз...

— Спокійно його підсмажуйте, — відповів Джейсон.

— А докучливих туристів?

— Ні! — в унісон відповіли всі троє напівбогів.

— Ба. Добре. Тільки не затримуйтесь, або примнусь і всіх розстріляю балістою.

XLII Пайпер

Знайти місце виявилось легко. Персі привів їх просто до нього. Воно знаходилось на зарослому схилі, який здіймався над руїнами форуму.

Потрапити всередину теж виявилось неважко. Джейсонів золотий меч розрубав замок — і металеві ворота зі скрипом відчинилися. Жодний смертний їх не побачив. Сигналізації начебто не було. Кам’яні сходи спіраллю опускались у темряву.

— Я піду першим, — промовив Джейсон.

— Ні! — скрикнула Пайпер.

Обидва хлопці повернулись до неї.

— Пайпс, у чому справа? — поцікавився Джейсон. — Зображення у клинку... ти бачила його раніше, еге ж?

Вона кивнула. В очах саднило.

— Я не знала, як вам розповісти. Я бачила кімнату там унизу, наповнену водою. Бачила, як ми троє тонемо.

Джейсон і Персі обидва нахмурились.

— Я не можу втонути, — заперечив Персі, хоча його слова пролунали, як запитання.

— Можливо, майбутнє змінилось, — припустив Джейсон. — У зображенні, яке ти нещодавно нам показала, не було води.

Пайпер хотілось вірити, що він має рацію, але вона сумнівалась, що їм так пощастить.

— Слухайте, — промовив Персі. — Я подивлюсь першим. Усе гаразд. Повернусь за мить.

Перш ніж Пайпер устигла заперечити, він зник у темряві.

Вона почала мовчки рахувати секунди до його повернення. Десь на тридцять п’ятій пролунали кроки. Персі з’явився на сходах. На його обличчі швидше було спантеличення, ніж полегшення.

— Гарні новини: води немає, — промовив він. — Погані новини: я не бачу проходу далі. І, гм, дивні новини: ну, це ви самі повинні побачити...

Вони обережно почали спускатись. Персі йшов попереду з піднятим Анаклузмосом, Пайпер — за ним, а Джейсон прикривав їх позаду. Тісні кам’яні сходи нагадували штопор і були діаметром не більше, ніж шість футів. І хоча Персі сказав, що все чисто, Пайпер пильнувала. На кожному повороті сходів вона очікувала засідку. Зброї в неї не було, тільки ріг достатку на плечі. Якби халепа таки сталась, мечі хлопців навряд чи виявились би ефективними у такій тисняві. Можливо, Пайпер зможе розстріляти ворогів чергою з копчених окостів?

Опускаючись під землю, Пайпер помітила старе графіті на стіні: римські цифри, імена і фрази італійською. Це означало, що інші люди бували тут, значно пізніше існування Римської імперії, але Пайпер це не підбадьорювало: якщо знизу чекали чудовиська, то їм було байдуже до смертних. Вони чекали смачненьких і соковитих напівбогів.

Зрештою, вони дісталися дна.

Персі повернувся.

— Обережно з останньою сходинкою.

Він стрибнув на підлогу циліндричної кімнати (сходи закінчувалися за п’ять футів від неї). Навіщо комусь було конструювати такі сходи? Пайпер гадки не мала. Можливо, кімнату і сходи збудували в різні періоди часу.

Їй хотілось повернутись і піти до виходу, але позаду стояв Джейсон. До того ж вона не могла просто так залишити Персі тут одного. Стиснувши щелепи, Пайпер стрибнула вниз, а Джейсон — за нею.

Кімната була такою самою, як у видінні в Катоптрісі, якщо не зважати на відсутність води. Зігнуті стіни колись були розмальовані фресками, але тепер від них залишились тільки побляклі кольорові цяточки. Склепінчаста стеля здіймалась футів на п’ятдесят над головою.

У дальньому кінці кімнати Пайпер помітила дев'ять заглиблень у стіні. Кожна ніша знаходилась за її ять футів над підлогою і була достатньо великою, щоб у ній умістилася статуя розміром з людину, але ніші були порожніми.

Повітря було холодним та сухим. Як і сказав Персі, єдиний вихід знаходився вгорі.

— Ну, гаразд. — Персі здійняв брови. — От дивна частина. Дивіться.

Він вийшов на середину кімнати.

Тієї самої миті на стінах замерехтіли зелені та блакитні вогники. Пайпер почула гуркіт фонтана, але досі не бачила води. Також начебто не було жодних джерел світла, окрім мечів Персі та Джейсона.

— Відчуваєте запах океану? — спитав Персі.

Пайпер не одразу це помітила. Вона стояла біля Персі, а він завжди пахнув морем. Але хлопець мав рацію. Запах солоної води та бурі посилювався, ніби наближався літній ураган.

— Ілюзія? — запитала вона і несподівано відчула дивну спрагу.

— Не знаю, — відповів Персі. — Таке відчуття, що тут має бути вода... багато води. Але її тут немає. Вперше бачу подібне місце.

Джейсон підійшов до однієї ніші та доторкнувся до її нижнього виступу, що знаходився на рівні його очей.

— Цей камінь... він украплений морськими мушлями. Це німфеум.

У Персі в роті, вочевидь, теж пересохнуло.

— Нім... що?

— У нас є один такий у Таборі Юпітера, — промовив Джейсон, — на священному пагорбі. Це святилище, призначене для німф.

Пайпер провела долонею по поверхні іншої ніші. Джейсон мав рацію: заглиблення було всипане черепашками каурі та устриць. Мушлі наче танцювали у переливчастому світлі. Вони були крижаними на дотик.

Пайпер. завжди вважала німф дружелюбними духами: дурнуватими та кокетливими, але, загалом, не здатними нікому нашкодити. Вони чудово ладнали з дітьми Афродіти, обожнювали ділитись плітками та таємницями краси. Однак, це місце було зовсім не таким, як озеро в Таборі Напівкровок або лісні струмки, де Пайпер, зазвичай, зустрічала німф. Воно здавалось їй неприродним, ворожим, і дуже наганяло спрагу.

Джейсон відступив і оглянув низку ніш.

— У Стародавньому Римі такі святилища були на кожному кроці. Заможні люди будували їх біля своїх віл, щоб ушанувати німф та запевнитись, що місцева вода завжди залишатиметься питною. Деякі святилища будували на природних джерелах, але більшість були цілковито штучними.

— Отже... німфи тут не мешкали? — з надією спитала Пайпер.

— Не певен, — відповів Джейсон. — Місце, на якому ми стоїмо, могло бути ставком з фонтаном. Багато німфеумів належали напівбогам. Вони запрошували німф мешкати у збудованому святилищі. Якщо духи оселялись, то це вважалось гарним знаком.

— Для господаря, — припустив Персі. — Але це також прив’язувало німф до нового водного джерела. І це чудово, якщо фонтан знаходиться під сонечком у милому парку і з нього б’є свіжа вода, що підкачує акведук...

— Але це місце століттями знаходиться під землею, — продовжила Пайпер. — Висохле та поховане. Що могло статись із німфами?

Журчання води поступилося місцем хору шиплячих зміїних голосів. Переливчасте світло змінилося з синього та зеленого на пурпурове та блякло-салатове. Дев’ять ніш угорі запалали. Вони більше не були порожніми.

В усіх заглибленнях стояли зморщені старі жінки, настільки кволі та сухі, що нагадали Пайпер мумій (якщо не брати до уваги те, що мумії зазвичай не рухаються). Очі жіночок палали пурпуром, наче чиста блакитна вода їхнього життєвого джерела згустилась та потемнішала. Витончені шовкові сукні стали вицвілим лахміттям. Колись завите у пишні локони та прикрашене римськими коштовностями волосся перетворилось на сухі, наче солома, патли. Якщо водяні людожери існували, то ймовірно виглядали саме так.

— Що могло статись із німфами? — промовила істота у центральній ніші.

Вона знаходилася навіть у гіршому стані, ніж решта. Її спина нагадувала рибальський гачок, а кістляві руки вкривав тонкий, наче папір, шар шкіри. На її голові, зверх моторошних патлів, блищав побитий золотий лавровий вінець.

Жінка впилась у Пайпер своїми пурпуровими очима.

— Яке цікаве запитання, моя люба. Німфи могли залишитись тут, у муках, в очікуванні змоги помститись.

Пайпер присягнулась собі, що наступного разу, коли матиме змогу, розплавить Катоптріс та здасть його на металобрухт. Ідіотський кинджал так і не показав їй повної картини. Звісно, вона побачила, як тоне, але якби знала, що на неї чекатимуть дев'ять висушених зомбі-німф, то ніколи б сюди не спустилась.

Першою думкою стало помчати до сходів, але, коли Пайпер повернулась, вихід зник. Зовсім. Тепер там не було нічого, окрім суцільної стіни. Дівчина підозрювала, що це ілюзія. Та навіть якщо це було так, Пайпер нізащо б не встигла дістатися до протилежного боку кімнати швидше, ніж зомбі-німфи на них накинуться.

Джейсон і Персі стали обабіч неї з мечами напоготові. Пайпер була рада, що вони поряд, але сумнівалась, що їхня зброя чимось допоможе. Вона бачила, що станеться у цій кімнаті. Якимсь чином ці істоти переможуть їх.

— Хто ви? — вимогливо запитав Персі.

Середня німфа повернула голову.

— А... імена. Колись ми мали імена. Я була Гагно, першою з дев’ятки!

Божество чистих джерел, ім’я якого звучить майже як «багно»? Пайпер це здалось якимсь жорстоким жартом, але вона вирішила промовчати.

— Дев’ятка, — повторив Джейсон. — Німфи цього святилища. Тут завжди було дев’ять ніш.

— Авжеж. — Гагно лиховісно ошкірилась. — Але ми перша дев’ятка, Джейсоне Грейс! Ми були присутні під час народження твого батька.

Джейсонів меч опустився.

— Тобто Юпітера? Ви були там, коли він народився?

— Зевс, так ми його тоді називали, — відповіла Гагно. — Яке ж верескливе було дитинча! Ми допомагали Реї під час пологів. Коли немовля народилось, ми сховали його подалі від очей власного батька Кроноса, щоб той його не з’їв. Ох, і легені ж він мав, цей малий! Нам нічого не залишалось, окрім як приглушувати крики водою, щоб Кронос не почув. Коли Зевс виріс, нам пообіцяли вічну вдячність. Але це було в старій країні, у Греції.

Інші німфи завили і зашкрябали по нішах. Вони наче були ув’язненими у своїх заглибленнях, наче їхні ноги приклеїли до каменю разом із декоративними мушлями.

— Коли Рим запанував світом, нас запросили сюди, — продовжувала Гагно. — Син Юпітера спокусив нас своїми словами. Він обіцяв новий дім. Більший і кращий! Жодних завдатків та бездоганний район. Рим житиме вічно.

— Вічно, — зашипіли інші.

— Ми піддались спокусі. Залишили скромні струмки та ключі на горі Лікайон і переселились сюди. Багато століть наші життя були дивовижними! Вечірки, підношення на нашу честь, нові сукні та прикраси щотижня. Усі напівбоги Риму залицялись до нас та шанували нас.

Німфи завили, а потім зітхнули.

— Але Рим не вижив, — гаркнула Гагно. — Акведуки відвели. Віллу нашого господаря залишили та зруйнували. Нас забули і поховали під землею, але ми не можемо піти. Наші життєві джерела прив’язані до цього місця. Наш старий господар ніколи не замислювався над тим, щоб нас звільнити. Ми століттями марніємо тут, у темряві, та страждаємо від спраги... такої нестерпної спраги.

Решта почала хапатись за свої роти.

Пайпер відчула, як пересихає у її власному горлі.

— Мені шкода, — промовила вона, намагаючись вкладати чари у свої слова. — Це напевно було так жахливо. Але ми вам не вороги. Якщо ми можемо допомогти...

— Ох, який чарівний голос! — скрикнула Гагно. — Які прекрасні риси. Колись я була такою саме молодою. Мій голос заспокоював, наче гірський струмок. Але знаєш, що трапляється з розумом німфи, коли вона ув’язнена у темряві та здатна живитись тільки ненавистю та жорстокими думками? Так, моя люба. Ви можете нам допомогти.

Персі підняв руку.

— Е-е... я син Посейдона. Я можу створити нове джерело води.

— Га! — скрикнула Гагно і решта озвалась луною. — Га! Га!

— Можеш, сину Посейдона! Я чудово знаю твого батька. Ефіальт і От обіцяли, що ти прийдеш.

Пайпер вхопилась за руку Джейсона, щоб не втратити рівновагу.

— Велетні, — промовила вона. — Ви служите їм?

— Вони наші сусіди. — Гагно посміхнулась. — Їхня оселя під цим місцем, де акведук відвели для ігор. Щойно ми з вами розберемось... щойно ви нам допоможете... близнята пообіцяли, що ми більше ніколи не страждатимемо.

Гагно повернулась до Джейсона.

— Ти, дитино Юпітера, заплатиш за жахливу зраду свого попередника, який привів нас сюди. Я знаю про всі сили небесного бога! Я ростила його немовлям! Колись ми, німфи, могли управляти дощами та джерелами. Коли я закінчу з тобою, ми знову матимемо цю силу. А в тебе, Персі Джексоне, дитя морського бога... в тебе ми заберемо воду, нескінченний запас води.

— Нескінченний? — Очі Персі заметались від однієї німфи до іншої. — Е-е... слухайте, про нескінченність нічого не обіцяю. Але кількох галонів мені не шкода.

— А ти, Пайпер МакЛін, — пурпурові очі Гагно заблищали, — така юна, така вродлива, так обдарована цим чарівним голосом. У тебе ми віднімемо вроду. Ми зберігали останні краплі власних сил для цього дня. Ми дуже прагнемо пити. І ми вдосталь нап’ємось ваших сил!

Усі дев’ять ніш засвітились. Німфи зникли. Із заглиблень ринула нудотно-чорна, наче нафта, вода.

XLIII Пайпер

Пайпер потребувала дива, а не казки на ніч. Але в ту мить, ошелешено витріщаючись на чорну воду, що піднімалась по її ногах, вона не змогла пригадати нічого корисного, окрім легенди, про яку згадував Ахелой, — історію про повінь.

Не ту, що з Ноєм, а черокійську версію, яку багато разів розповідав їй батько, з танцюючими привидами та кістяною собакою.

Коли Пайпер була маленькою, то любила скручуватись калачиком біля тата у його великому кріслі. Вона дивилась у вікно на узбережжя Малібу, а він розповідав байки, що почув від дідуся Тома ще в резервації в Оклагомі.

— У чоловіка був собака, — завжди починав її батько.

— Не можна так починати розповідь! — заперечувала Пайпер. — Ти повинен сказати: «Давним-давно».

Тато сміявся.

— Але це черокійська історія. Вони дуже прості. У чоловіка був собака. Щодня він водив його до берега озера, щоб набрати води. Пес завжди несамовито гавкав на озеро, наче був розлючений на нього.

— А він був розлючений?

— Терпіння, люба. Урешті-решт чоловікові набридло, що його собака стільки гавкає, і він почав сварити свого улюбленця. «Поганий собака! Припини гавкати на воду. Це просто вода!» Несподівано для чоловіка, собака подивився на нього і заговорив.

— А наш собака може говорити «дякую». І гавкати «геть».

— Ну, можна й так сказати. Але цей собака говорив цілими реченнями. Він сказав: «Незабаром буде буря. Води здіймуться — і всі потонуть. Ти. можеш урятувати себе та свою родину, якщо збудуєш пліт, але спочатку повинен принести мене в жертву. Ти повинен кинути мене у воду.

— Це жахливо! Я нізащо б не втопила свого собаку!

— Чоловік сказав те саме. Він вирішив, що собака бреше... ну, після того, як оговтався від факту, що його собака з ним розмовляє. Але коли чоловік заперечив, собака відповів: «Якщо не віриш мені, подивись на мій загривок. Я вже мертвий».

— Дуже сумно! Навіщо ти мені це розповідаєш?

— Тому що ти попросила, — нагадав її тато. І правда, щось у цій розповіді чарувало Пайпер. Вона чула її безліч разів, але ніяк не могла припинити про неї думати. — Отже, — продовжив тато, — чоловік схопив собаку за загривок побачив, що шкіра та хутро вже відвалюються. Під ними не було нічого, окрім кісток. Собака був скелетом.

— Фє!

— Згоден. Отже, зі сльозами в очах чоловік попрощався зі своїм набридливим собакою та жбурнув його у воду, де той швидко потонув. Чоловік збудував пліт. Коли прийшла повінь, він з родиною вцілів.

— Без собаки.

— Так. Без собаки. Коли дощі вщухнули і пліт прибило до берега, виявилось, що на всій землі вижили лише цей чоловік з родиною. Раптом чоловік почув звуки на іншому боці пагорба — наче тисячі людей сміялись та танцювали. Але коли примчався на вершину, то, на жаль, не побачив знизу нічого, окрім кісток, якими була всипана земля — тисячі скелетів людей, які померли під час повені. Чоловік зрозумів, що танцювали духи померлих. Ось, що за звуки він чув.

— І?

— І нічого. Кінець.

— Не можна так закінчувати! Чому привиди танцювали?

— Я не знаю. Дідусь ніколи не вважав за потрібне це пояснювати. Можливо, духи були раді, що хоч одна родина вціліла. Можливо, вони насолоджувались загробним життям. Вони ж привиди. Хто їх зна?

Пайпер була дуже цим невдоволена. Вона хотіла поставити багато запитань. Чи знайшла та родина собі іншого собаку? Це ж зрозуміло, що потонули не всі собаки, адже у Пайпер був пес.

Вона не могла забути цю казку і більше ніколи не дивилась на собак, як раніше. Завжди гадала, чи може один з них бути скелетом. І чому взагалі родині довелось пожертвувати собакою, щоб уціліти? Хоча пожертвувати собою, щоб урятувати свою родину, було шляхетним учинком — дуже по-собачому.

І тепер, у німфеумі під Римом, стоячи по пояс у темній воді, Пайпер гадала, чому річний бог Ахелой згадав про цю історію.

Їй хотілось би мати пліт, але вона відчувала, що швидше підходить на роль собаки, бо вона вже була мертвою.

XLIV Пайпер

Резервуар наповнювався з тривожною швидкістю.

Пайпер, Джейсон і Персі гамселили руками по стінах, шукаючи вихід, але нічого не могли знайти. Вони видерлись на ніші, щоб піднятись вище, але вода лилась з кожного з дев’яти заглиблень, тож це скидалося на балансування на краю водоспаду. Та навіть піднявшись на нішу, Пайпер незабаром опинилась по коліна у воді. Вода піднялась уже на вісім футів над підлогою і продовжувала прибувати.

— Я можу спробувати блискавку, — промовив Джейсон. — Може, продірявити дах?

— Обвалиш усю кімнату, а нас розчавиш, — відповіла Пайпер.

— І підсмажиш електрострумом, — додав Персі.

— Варіантів небагато, — поскаржився Джейсон.

— Дайте перевірю дно, — промовив Персі. — Якщо це місце будували як фонтан, тут просто має бути відтік.

Ви огляньте ніші, пошукайте приховані виходи. Може, мушлі — це кнопки, чи щось таке.

План був відчайдушним, але Пайпер зраділа можливості зробити бодай щось.

Персі стрибнув у воду. Джейсон і Пайпер почали перелізати з ніші на нішу, гамселячи стінки ногами і руками та хитаючи забиті у камінь мушлі, але марно.

Персі виринув на поверхню раніше, ніж очкувала Пайпер. Він гамселив руками і ногами та жадно хапав ротом повітря. Коли Пайпер подала йому руку, хлопець ледве не затягнув її вниз.

— Не міг дихати, — ледве вимовив він. — Вода... не звичайна. Насилу виплив.

«Життєва сила німф, — подумала Пайпер. — Настільки отруєна злобою та ненавистю, що навіть син морського бога не може нею керувати».

Що вище піднімалась вода, то більше Пайпер відчувала її вплив на собі. М’язи на її ногах тремтіли, наче вона пробігла багато миль. Руки висохли та вкрились зморшками, попри те, що дівчина перебувала посеред фонтана.

Хлопці почали рухатися зовсім мляво. Джейсонове обличчя зблідло. Він наче ледве втримував свій меч. Персі змокнув як хлющ і не міг припинити тремтіти. Його волосся здавалось не таким темним, як завжди, наче вода вимивала з нього колір.

— Вони забирають наші сили, — промовила Пайпер. — Спустошують нас.

— Джейсоне, — Персі закашлявся, — викликай свою блискавку.

Джейсон здійняв меч. Кімнату охопив гуркіт, але блискавка не з’явилась. Дах не проломився. Натомість над кімнатою утворилась мініатюрна злива з ураганом. Почало дощити, пришвидшуючи наповнення фонтана, але злива була незвичайною. Її краплі були такими саме темними, як вода в резервуарі, і саднили шкіру під час дотику.

— Я не це. замовляв, — промовив Джейсон.

Вода вже була їм по шию. Пайпер відчувала, як згасають її сили. Дідусеві історії про водяних канібалів виявились правдою. Лихі німфи забирали її життя.

— Ми не помремо сьогодні, — пробурмотіла вона собі під ніс.

Але цього разу слова не здатні були їй допомогти. Отруйна вода незабаром накриє їх з головою, тому їм . доведеться пливти, а вони вже зараз ледве могли рухатись.

Вони потонуть, точно так, як у її видінні.

Персі почав відштовхувати воду зовнішньою частиною долоні, наче проганяв поганого собаку.

— Не можу... не можу нею керувати!

«Ти повинен пожертвувати мною, — сказав собака у казці. — Повинен кинути мене у воду».

Пайпер охопило химерне відчуття, наче хтось схопив її за загривок і оголив їй кістки. Вона стиснула в руках свій ріг достатку.

— Марно боротись,— промовила дівчина. — Опір тільки робить нас слабшими.

— Що означає марно? — крикнув крізь дощ Джейсон.

Вода вже була на рівні підборіддя. Ще кілька дюймів — і їм доведеться пливти. Але до стелі досі було далеко. Пайпер сподівалась, це означає, що в них ще є час.

— Ріг достатку, — промовила вона. — Треба затопити це місце чистою водою. Дати німфам більше, ніж їм під силу використати. Якщо ми зможемо розбавити цю отруту...

— А твій ріг таке зробить? — Персі насилу утримував голову на поверхні, що, вочевидь, було для нього свіжим досвідом. Він здавався наляканим до смерті.

— Тільки якщо ти допоможеш.

Пайпер починала розуміти, як діє ріг. Усяке добро, що він давав, не з’являлось на порожньому місці. Їй вдалось поховати Геркулеса під харчами тільки тому, що вона зосередилась на всіх приємних спогадах, які поділяла із Джейсоном.

Щоб створити достатньо чистої води, їй потрібно було піти далі, відкрити свої почуття навіть більше. Та, на жаль, вона починала втрачати здатність зосереджуватися.

— Мені потрібно, щоб ви передали всі свої почуття рогу. Персі, думай про море.

— Солону воду?

— Несуттєво! Головне — щоб була чистою. Джейсоне, ти думай про зливу — значно сильнішу зливу. І обидва візьміться за ріг.

Вода починала виштовхувати їх з ніш. Пайпер пригадала татову пораду, що він дав їй під час першого заняття з серфінгу: «Щоб допомогти потопельникові, треба обійняти його однією рукою з-за спини та, відштовхуючись ногами, плисти на спині». Дівчина не певна була, що такий саме прийом спрацює з двома людьми, але обійняла хлопців і намагалася утримати їх на плаву, поки вони тримали ріг.

Нічого не сталось. Дощ періщив суцільною стіною, так само темний і кислотний.

Ноги Пайпер були наче свинцеві. Вируюча вода намагалась затягнути її на дно. Дівчина знесилилася.

— Марно! — плюючись водою, прокричав Джейсон.

— Не виходить, — погодився Персі.

— Ви повинні діяти разом, — крикнула Пайпер, сподіваючись, що не помиляється. — Обидва подумайте про чисту воду — ураган води. Не пручайтеся, уявіть, як усі ваші сили вас залишили.

— Це важко! — відгукнувся Персі.

— Змусьте силу піти! Віддайте все, наче... наче ви вже мертві. Єдина ваша мета: допомогти німфам. Це має бути даром... жертвою.

Вони втрьох притихнули після цього слова.

— Нумо спробуємо Знову! — порушив тишу Джейсон. — Разом.

Цього разу Пайпер теж зосередила всі свої почуття на розі. Німфи хотіли її юність, життя, голос? Добре. Вона добровільно від усього відмовляється, уявивши, як усі її сили линуть назовні.

«Я вже мертва, — сказала вона собі, так спокійно, як кістяний собака. — Це єдиний вихід».

Чиста вода ринула з рогу з такою силою, що відкинула їх до стіни. Чорний дощ змінився на білу зливу, настільки чисту та прохолодну, що Пайпер розкрила рота.

— Працює! — заволав Джейсон.

— Аж занадто добре працює, — погодився Персі. — Кімната наповнюється швидше.

Він мав рацію. Вода піднімалась так швидко, що дах уже був лише за кілька футів над ними. Пайпер могла би простягнути руку та доторкнутися до мініатюрних хмарочок.

— Не спиняйтесь! — крикнула вона. — Ми повинні розчиняти отруту, поки німфи не очистяться від скверни.

— А якщо це неможливо? — запитав Джейсон. — Вони озлоблювались тут кілька тисяч років.

— Просто не вагайтесь, — промовила Пайпер. — Віддайте усе. Навіть якщо ми потоне...

Її голова вдарилась об стелю. Хмари розсіялись і перетворились на воду. Ріг достатку не припиняв вивергати чистий потік.

Пайпер ближче притягнула Джейсона і поцілувала його.

— Я кохаю тебе! — промовила вона.

Слова просто линули з неї, як вода з рогу достатку. Вона не побачила його реакції, адже вони вже опинилися під водою.

Пайпер затримала дихання. У вухах ревіла течія. Навколо кружляли бульбашки. Світло досі мерехтіло на стінах, і Пайпер здивувалась, що бачить його. Вода стає чистішою?

Її легені були ладні вибухнути, але дівчина влила у ріг свої останні сили. Вода продовжила бити струменем, хоч для неї вже давно не було місця. Чи розколються стіни під тиском?

В очах Пайпер потемніло.

Вона подумала, що рев у вухах — її власне затухаюче серцебиття, але потім збагнула, що це трясеться кімната. Вода завирувала швидше. Пайпер почала тонути.

Зібравши останні залишки волі, вона відштовхнулась ногами вгору і вирвалась на поверхню, жадно хапаючи ротом повітря. Ріг достатку спинився, а вода стікала майже так саме швидко, як піднялась.

Раптом Пайпер із жахом усвідомила, що досі бачить Джейсона та Персі під водою. Вона витягнула їх на поверхню. Персі миттєво відкашлявся і почав борсатись, але Джейсон був нерухомим, наче ганчір’яна лялька.

Пайпер вхопила його за плечі, прокричала його ім’я, потрясла і ляснула по обличчю. Вона майже не помітила, що вода повністю стекла і залишила їх на вологій підлозі.

— Джейсоне!

Її розум відчайдушно намагався щось придумати. Може, перевернути Джейсона на бік? Ляснути його по спині?

— Пайпер, — промовив Персі. — Я допоможу.

Він нахилився біля неї та доторкнувся до Джейсонового чола. З рота непритомного хлопця хлинула вода. Його очі різко розплющилися. Персі та Пайпер відкинуло назад ударом блискавки.

Коли в очах Пайпер прояснилось, то вона побачила, що Джейсон уже сидить. Він досі кашляв, але до його обличчя повертався рум’янець.

— Вибачте. Я не хотів...

Пайпер кинулась на нього з обіймами і повалила на підлогу. Вона б ще й поцілувала його, але не хотіла, щоб хлопець задихнувся.

Персі ошкірився.

— Якщо вам раптом цікаво: у твоїх легенях була чиста вода, тому я без проблем змусив її випити.

— Дякую, старий, — Джейсон слабко потиснув руку Персі. — Але гадаю, справжній герой тут Пайпер. Вона всіх нас урятувала.

«Так, урятувала», — пролунав крізь усю кімнату чийсь голос.

Ніші засвітились. У них з’явились дев’ять постатей, але вони вже не були змарнілими істотами. Перед напівбогами стояли молоді, прекрасні німфи у сяючих блакитних сукнях та зі срібними й золотими брошками у лискучих чорних локонах. Їхні очі сяяли ніжними відтінками блакитного та зеленого.

He встигла Пайпер отямитися, вісім німф розчинились на пару і попливли угору. Залишилась тільки жінка посередині.

— Гагно? — запитала Пайпер.

Німфа усміхнулась.

— Так, моя люба. Я й не думала, що серед смертних існує така безкорисливість... особливо серед напівбогів. Без образ.

Персі підвівся.

— Які образи? Ви ж усього лише намагались нас утопити та позбавити всіх життєвих сил.

Гагно зморщилась.

— Вибачте. Я була сама не своя. Але ви нагадали мені про сонце, дощ і струмки у луках. Завдяки вам, Персі та Джейсоне, я пригадала море і небо. Я очистилась. Але найбільше я вдячна Пайпер. Вона поділилась зі мною дечим навіть кращим за свіжу проточну воду. — Німфа повернулась до Пайпер. — Ти маєш чудову природу. А я дух природи. Я розумію, що кажу.

Гагно вказала на інший бік кімнати. Там знову з явились сходи, що вели на поверхню. Просто під ними замерехтів круглий отвір, схожий на водостічну трубу, у яку ледве можна було проповзти. «Мабуть, туди витекла вся вода», — подумала Пайпер.

— Ви можете повернутись на поверхню, — промовила Гагно. — Або, якщо наполягаєте, можете через канал піти до велетнів. Ця труба приєднана до старого акведука, що водночас живив і цей німфеум, і гіпогеум, який , велетні називають домівкою.

— Ох, — Персі стиснув долонями свої скроні. — Будь ласка, більше без складних слів.

— О, «домівка» — не складне слово, — Гагно, здавалось, говорила абсолютно щиро. — Раніше воно здавалось таким, але тепер ви звільнили мене від пут цього місця. Сестри вже шукають собі нові домівки... гірський струмок, можливо, або озеро серед луків. Я вирушу за ними. Не дочекаюсь миті, коли знову побачу ліси, степи та чисту проточну воду.

— Е-е... — стурбовано промовив Персі, — світ нагорі дещо змінився за останні кілька тисяч років.

— Нісенітниці, — відповіла Гагно. — Ну наскільки там може бути погано? Пан нізащо б не дозволив спаплюжити природу. Його, до речі, я теж не дочекаюсь зустріти.

Персі, здавалось, хотів щось сказати, але все ж промовчав.

— Щасти вам, Гагно! — промовила Пайпер. — І дякую.

Німфа востаннє усміхнулась і розчинилась.

На коротку мить німфеум засяяв лагідним світлом, наче від повного місяця. Пайпер відчула запах екзотичних прянощів та квітучих троянд, почула віддалену музику та щасливі голоси, які розмовляли та сміялись. Мабуть, це були сотні років вечірок та свят, проведених у цьому святилищі у давні часи, — спогади, що звільнились разом із духами.

— Що це? — збентежено поцікавився Джейсон.

Пайпер стиснула його долоню.

— Духи танцюють. Ходімо. На нас чекають велетні.

XLV Персі

Пepci втомився від води.

Якби він сказав це вголос, його б напевно турнули з «Юних морських скаутів Посейдона», але йому було байдуже.

Після того як він ледве вижив у німфеумі, йому хотілось на поверхню. Хотілось висушитись та надовго засісти десь на сонечку... бажано, разом з Аннабет.

На жаль, Персі гадки не мав, де його дівчина. Френк, Хейзел і Лео також не повертались із завдання. Він досі мусив урятувати Ніко ді Анжело, якщо той узагалі ще живий. А до того ж була ще одна невеличка проблема — велетні збирались знищити Рим, пробудити Гею і захопити владу над світом.

Ну, серйозно, цим чудовиськам та богам тисячі років. Хіба вони не могли почекати кілька десятків років та дати Персі пожити нормально? Вочевидь, не могли.

Персі першим поліз у відвідний канал. Через тридцять футів той відкрився у ширший тунель. Ліворуч, десь удалечині, щось гуркотіло та скрипіло, наче величезний механізм, що потребує змащення. Персі ані трохи не кортіло з’ясовувати, звідки береться цей звук, тож він вирішив, що саме туди їм і треба.

Ще за кілька сотень футів вони натрапили на поворот. Персі жестом спинив друзів і зазирнув за кут.

Коридор вів у величезне приміщення з двадцятифутовою стелею та низками опорних колон. Це був той самий «підземний паркінг», який Персі бачив уві снах, але тепер значно більше завалений усяким мотлохом.

Скрипи та гуркіт лунали від величезних шестерень та блоків, що бозна-навіщо піднімали та опускали секції підлоги. Усі механізми були під’єднані до величезних коліс. Одним колесам надавала руху вода, що текла канавами (о, приголомшливо, і тут вода!). В інших метались пекельні хортиці. Дивлячись на бідолашних створінь, Персі не міг не думати про Місіс О’Лірі: якою б нещасною вона була у такому ув’язненні.

На стелі висіли клітки з живими тваринами: левом, кількома зебрами, цілою зграєю гієн і навіть восьмиголовою гідрою. Уздовж стін тягнулися старовинного вигляду конвеєри з бронзи та шкіряних ременів, на них важко рухалася зброя та обладунки. Місце багато в чому нагадувало склад амазонок у Сієтлі, але було значно старішим та не так добре організованим.

«Лео був би у захваті», — подумав Персі. Усе приміщення було наче єдина масивна моторошна та ненадійна машина.

— Що там таке? — прошепотіла Пайпер.

Персі гадки не мав, що відповісти. Він не побачив велетнів, тож показав жестом, що можна пройти далі та подивитись.

Приблизно за двадцять футів від входу вискочила з підлоги дерев’яна фігура гладіатора і з шумом поїхала по конвеєру. За мить її підхопило гачком і потягнуло на мотузці в проріз на даху.

— Що це було? — пробурмотів Джейсон.

Вони зайшли всередину. Персі оглянув приміщення. Майже кожна з кількох тисяч речей у цій кімнаті рухалася. Як підліток з синдромом порушення уваги Персі чудово почувався у хаосі. Приблизно за сотню ярдів він помітив підвищену платформу з двома величезними порожніми преторськими кріслами. Між ними стояв бронзовий глек, достатньо великий, щоб умістити людину.

— Дивіться, — вказав він друзям.

Пайпер нахмурилась.

— Занадто просто.

— Еге, — погодився Персі.

— Але вибору у нас немає, — промовив Джейсон. — Ми повинні врятувати Ніко.

— Так. — Персі рушив через кімнату, обережно обходячи конвеєри та рухомі платформи.

Пекельні хортиці у колесах не звертали на напівбогів жодної уваги. Вони щодуху бігли, захекавшись від обертання колеса, їхні очі світились, наче передні фари автівки. Тварини у клітках дивились на прибульців з нудьгою, наче мовили: «Ми вас вбили б, але для цього потрібно забагато сил».

Персі намагався не втрачати пильності, але в цьому місці все здавалось пасткою. Він пригадав, скільки разів ледве не помер кілька років тому, коли проходив Лабіринт. Якби ж тут була Хейзел з її підземними здібностями, щоб допомогти йому (ну і нарешті возз’єднатись з братом, звісно).

Вони перестрибнули через водний рів та пройшли навприсідки під низкою кліток з вовками. До бронзового глека залишалась половина шляху, аж раптом у стелі відчинився люк і з нього опустилась платформа. На ній, закинувши голову догори та здійнявши руку, наче актор, стояв пурпуроволосий велетень Ефіальт.

Як і показували сни Персі, Ефіальт виявився маленьким за стандартами велетнів — приблизно дванадцять футів заввишки, — але він спробував надолужити це кричущим убранням. Замість гладіаторських обладунків він одягнув гавайську сорочку, яку навіть Діоніс назвав би вульгарною: кислотні кольори із зображеннями вмираючих напівбогів, жахливих тортур та левів, які пожирали рабів у Колізеї. Волосся велетня прикрашали золоті та срібні монети. На спині висів десятифутовий спис, що зовсім не пасував до сорочки. Нижче пояса на велетні були білосніжні джинси, а на... ну, не ногах, а на вигнутих зміїних головах — сандалії. Змії звивались та стрекотіли язиками, вочевидь, не раді тримати на собі вагу велетня.

Ефіальт усміхнувся напівбогам, наче був дуже радий їх бачити.

— Нарешті! — проревів він. — Таке щастя! Чесне слово, сумнівався, що ви пройдете повз німф, але так добре, що я помилився. Так значно веселіше. Ви саме встигли на головну виставу!

Джейсон і Пайпер наблизилися до Персі. Відчуття того, що вони поряд, заспокоїло хлопця. Цей велетень був меншим за більшість чудовиськ, з якими він стикався, але щось таке в ньому викликало мурахи по тілу: в очах Ефіальта танцювали божевільні вогники.

— Ми тут, — промовив Персі й подумав, нащо він говорить таке очевидне. — Відпусти нашого друга.

— Авжеж! — відповів Ефіальт. — Хоча, як на мене, він уже трохи прострочений. Оте, де ти?

Неподалік розсунулась підлога. З неї на платформу вийшов другий велетень.

— Оте, нарешті! — весело крикнув його брат. — Ти не вдягнувся точнісінько, як я! Ти... — На обличчі Ефіальта застигнув жах. — Що ти на себе натягнув?

От виглядав як найбільший та найсердитіший балерун у світі. На ньому було небесно-блакитне трико, що, на думку Персі, залишало занадто мало місця для уяви. Кінчики його величезних пуантів були відрізані. З них стирчали змії. Діамантова тіара (Персі вирішив бути великодушним та вважати її королівською короною) гніздилась на зеленому волоссі, прикрашеному петардами. Велетень мав похмурий вигляд, ніяковів, але спромігся на реверанс, що, безперечно, дався йому нелегко з ногами-зміями та величезним списом за спиною.

— Боги та титани! — заволав Ефіальт. — Час вистави! Про що ти тільки думав?

— Я не хотів надягати гладіаторське вбрання, — поскаржився От. — Я досі вважаю, що балет підійшов би бездоганно, ну, на час, поки триває армагедон. — Він з надією поглянув на напівбогів. — У мене є зайві костюми...

— Ні! — рявкнув Ефіальт. Уперше Персі був з ним згодний.

Пурпуроволосий велетень повернувся обличчям до Персі. Він так болісно усміхнувся, нібито його щойно вдарило током.

— Будь ласка, пробачте мого брата, — промовив Ефіальт. — Він зовсім не вміє поводитись на сцені, цілковито позбавлений відчуття стилю.

— Гаразд, — Персі вирішив нічого не говорити про гавайську сорочку. — Так, щодо нашого друга...

— О, він, — Ефіальт презирливо всміхнувся. — Ми збиралися дати йому померти на публіці, але він зовсім далекий від мистецтва. Скрутився калачиком і спав цілими днями. Яке з цього видовище? Оте, відкрий глек.

От почимчикував до помосту, час від часу зупиняючись, щоб зробити пліє. Він штурхнув глек на землю, кришка відпала і назовні вивалився Ніко ді Анжело. Смертельно-бліде обличчя та змарніла статура хлопця змусили серце Персі застигнути. Він не міг збагнути, живий його друг чи мертвий. Йому захотілось підбігти та перевірити, але Ефіальт загородив йому шлях.

— Ну, нам треба поспішати, — промовив велетень. — Потрібно перечитати сценарій. Гіпогеум готовий до вистави!

Персі був ладний розрубати велетня навпіл та забратись геть з цього місця, але над Ніко стояв От. Якщо почнеться битва, Ніко ніяк не зможе захиститися. Персі мав виграти другові трохи часу, щоб той міг отямитися.

Джейсон здійняв свій золотий гладіус.

— Ми не братимемо участі у жодних виставах, — промовив він. — І що таке гіпо... ну як ти там його назвав?

— Гіпогеум! — випалив Ефіальт. — Ти хіба не римський напівбог? Мав би знати! А, хоча, якщо ми добре робили своїх справи тут, під землею, ти й не повинен був знати про існування гіпогеума.

— Я знаю це слово, — промовила Пайпер. — Це місце під амфітеатром. Там тримають декорації та обладнання для створення спецефектів.

Ефіальт із захватом заплескав у долоні.

— Саме так! Ти студентка театрального, дівчинко моя?

— Е-у... мій тато актор.

— Неперевершено! — Ефіальт повернувся до брата. — Чув, Оте?

— Актор, — пробурчав От. — Усі актори. Жодний не вміє танцювати.

— Будь люб’язним! — докорив братові Ефіальт. — Хай там що, дівчинко моя, ти маєш рацію, але цей гіпогеум — не якась там звичайна підсобка амфітеатру. Ти знала, що у давні часи деякі велетні були ув’язнені під землею і час від часу викликали землетруси, намагаючись звільнитись? Що ж, ми проводили свій час зі значно більшою користю! Ув’язнені на тисячі років під Римом, ми ані на мить не припиняли будувати свій гіпогеум. Рим незабаром побачить найвидатніше видовище у своїй історії — і, разом із цим, найостанніше!

Біля ніг Ота смикнувся Ніко. Персі здалося, наче у його грудях забігала в колесі пекельна хортиця. Принаймні Ніко живий. Тепер їм потрібно тільки перемогти велетнів (бажано без руйнівних наслідків для Рима) і забратись геть, щоб знайти друзів.

— Hy! — вигукнув Персі, сподіваючись зосередити увагу велетнів на собі. — Сценарій, кажете?

— Так! — підтвердив Ефіальт. — Тож, до справи. Я добре розумію, що винагорода, призначена за тебе й Аннабет, можлива, якщо залишити вас живими. Але, якщо чесно, — дівча приречене, тож сподіваюсь, ти не проти, якщо ми трохи відхилимось від плану.

У роті Персі з’явився присмак, наче він ковтнув отруєної води німф.

— Приречена. Тобто вже...

— Померла? — запитав велетень. — Ні. Поки що ні. Але не переймайтесь! Ми ув’язнили ваших інших Друзів.

З горла Пайпер вирвався приглушений звук.

— Лео? Хейзел і Френк?

— Це вони, — підтвердив Ефіальт. — Отже, принести у жертву ми можемо їх. А донька Афіни може помирати, що дуже задовольнить Її Милість. А вас трьох ми використаємо у виставі! Гея дещо розчарується, але зрештою виграють усі. Ваші смерті — це значно веселіше.

— Хочете веселощів? Я покажу вам веселощі! — випалив Джейсон.

Пайпер вийшла вперед. Якимсь чином їй удалось мило усміхнутись.

— У мене є краща думка, — сказала вона велетням. — Чому б вам нас не відпустити? Оце був би сюжетний поворот! Це стало б дивовижним внеском у мистецтво і довело б усьому світу, які ви круті.

Ніко заворушився. От поглянув на нього. Велетневі ноги-змії застрекотіли язиками біля голови Ніко.

— А ще! — швидко продовжила Пайпер. — А ще ми можемо зробити кілька танцювальних па під час утечі. Можливо, балетний номер!

От одразу забув про Ніко. Він з гуркотом підбіг до Ефіальта і тицьнув того у груди.

— Бачиш? От про що я говорив! Це було б казково!

На якусь мить Персі повірив, що хитрість Пайпер спрацює. От благально подивився на брата, а той роздумливо почухав підборіддя.

Та зрештою Ефіальт похитав головою.

— Ні... ні, як на мене, то це неможливо. Розумієш, дівчинко моя, я анті-Діоніс. Я мушу підтримувати свою репутацію. Діоніс уважає, що розуміється на вечірках? Він помиляється! Його гулянки — нудьга порівняно з тим, на що здатен я. Той давній трюк, наприклад, коли ми нагромадили гори одна на одну, щоб дістатись Олімпу...

— Я запевняв тебе, що це нізащо не спрацює, — буркнув От.

— Або той раз, коли мій брат покрив себе м’ясом та бігав крізь полосу перешкод з драгонами...

— Ти сказав, що мене покажуть на Гефест-ТВ, — промовив От. — Ніхто навіть не чув про цей трюк.

— Ну, ця вистава буде навіть кращою, — пообіцяв Ефіальт. — Римляни завжди бажали хліба та видовищ — їжі та розваг! Поки ми руйнуватимемо їхнє місто, я запропоную їм і те, й інше. Дивіться на зразок!

Зі стелі щось впало і приземлилось біля ніг Персі — буханець білого хліба у прозорій пластиковій обгортці з червоними та жовтими цятками.

Персі підняв його.

— «Чудо-хліб» ?

— Величний, чи не так? — Ефіальтові очі палали скаженим збудженням. — Можеш залишити буханець. Я збираюсь роздавати мільйони таких римському народу, поки знищуватиму його.

— «Чудо-хліб» — це добре, — визнав От. — Хоча було б краще, якби римляни отримували його в обмін на танок.

Персі мигцем поглянув на Ніко, який поки що тільки ледве ворушився. Починати бій було зарано. Ніко мав хоча б опритомніти, щоб мати змогу відповзти у безпечне місце. До того ж Персі хотів дізнатися від велетнів більше про Аннабет і місце ув’язнення його друзів.

— Можливо, — наважився Персі, — вам слід привести наших друзів сюди. Ну, видовищні смерті... чим більше, тим краще, хіба ні?

— Гм. — Ефіальт почав перебирати пальцями ґудзики на своїй сорочці. — Ні. Уже занадто пізно змінювати постановку. Але не хвилюйтесь. Циркові трюки будуть дивовижними! І... зауважте: не якісь там сучасні. Тоді знадобились би клоуни, а я їх ненавиджу.

— Усі ненавидять клоунів, — промовив От. — Навіть клоуни.

— Саме так, — погодився його брат. — Але у нас заплановані значно кращі розваги! Ви троє помрете у муках, високо вгорі, де вас бачитимуть усі боги та смертні. Але це тільки церемонія відкриття! У давні часи ігри тривали багато днів, навіть тижнів. Наша вистава — знищення Рима — триватиме цілий місяць, поки не прокинеться Гея.

— Стривайте, — промовив Джейсон. — Один місяць — і Гея прокинеться?

Ефіальт відмахнувся від запитання.

— Так, так. Чомусь перше серпня вважається найкращою датою для знищення людства. Але кому яке до цього діло! Мудрість матінки-землі безмежна. Вона погодилась, що Рим можна знищити першим, повільно та видовищно. Хіба може бути інакше!

— Отже... — Персі не вірилось, що він справді обговорює кінець світу з буханцем «Чудо-хліба» у руці. — Ви у Геї на розігріві.

Обличчя Ефіальта спохмурніло.

— Це не розігрів, напівбоже! Ми випустимо диких тварин та чудовиськ на вулиці. Наш відділ спецефектів улаштує пожежі та землетруси. Усюди буде розверзатися земля та на кожному кроці з’являтимуться вулкани! Усюди лютуватимуть привиди.

— Привиди не спрацюють, — промовив От. — Усі, кого ми опитували, запевняють, що вони погано вплинуть на рейтинги.

— Сноби! — випалив Ефіальт. — У цьому гіпогеумі все спрацює!

Ефіальт помчався до великого столу зі скатертиною. Він потягнув її на себе і відкрив цілу колекцію важелів та кнопочок, що здавалась не менш складною, ніж контрольна панель Лео на «Арго II».

— Знаєте, навіщо ця кнопка? — запитав Ефіальт. — Вона випустить дюжину скажених вовків на форум. А оця викличе роботів-гладіаторів, що накинуться на туристів біля фонтана Треві. А ця змусить Тибр вийти з берегів, щоб ми могли влаштували морську битву просто на П’яцца Навона! Ти, Персі Джексоне, маєш це оцінити, ти ж син Посейдона!

— Е-е... я досі вважаю, що відпустити нас — краща думка, — відповів Персі.

— Він має рацію, — знову спробувала Пайпер. — Інакше почнеться це типове протиборство. Ми проти вас. Ви проти нас. Ми руйнуємо ваші плани. Ми, знаєте, чимало велетнів перемогли останнім часом. Але я ненавиджу, коли ситуація виходить з-під контролю.

Ефіальт задумливо кивнув.

— Маєш рацію.

Пайпер кліпнула очима.

— Справді?

— Не можна, щоб ситуація вийшла з-під контролю, — погодився велетень. — Усе повинно статися своєчасно. Але не переймайтесь. Я розпланував ваші присмертні рухи. Ви будете у захваті.

Ніко зі стогоном почав відповзати. «Якби ж він рухався швидше, а стогнав менше, — подумав Персі. — Може, кинути в нього “Чудо-хлібом”?»

Джейсон переклав меч у другу руку.

— А якщо ми відмовимось брати участь у вашій виставі? — запитав він.

— Ну, вбити нас ви не зможете, — Ефіальт розсміявся так, наче думка була зовсім безглуздою. — З вами немає бога, отже, ви позбавлені шансів на тріумф. Тож для вас значно розсудливіше просто погодитись на болісну смерть. Вибачте, але вистава має тривати.

«Цей Ефіальт навіть гірший за Форкія», — усвідомив Персі. Велетень був не супротивником Діоніса, а швидше самим Діонісом, який схибнувся через уживання стероїдів. От тільки Діоніс був богом гулянь та нестримних вечірок, а Ефіальт збирався влаштувати безлад та руйнування тільки заради насолоди.

Персі поглянув на друзів.

— Мені вже набридла сорочка цього хлопця.

— Час бійки? — Пайпер схопила ріг достатку.

— Ненавиджу «Чудо-хліб», — промовив Джейсон. Разом вони атакували.

XLVI Персі

Усе одразу пішло шкереберть. Велетні розчинились у двох клубах диму і з’явились в іншому місці, посеред кімнати. Персі ринув на велетнів, але під його ногами відкрились прорізи, з яких піднялися металеві стіни та відділили його від друзів.

Стіни рушили на нього зусібіч, намагаючись розчавити, як слюсарні лещата. Персі підстрибнув та вхопився за дно клітки з гідрою. Краєм ока він побачив Пайпер, яка перестрибувала через ями з вогнем, наче граючись у класики. Дівчина прямувала до напівпритомного та неозброєного Ніко, до якого підкрадалась пара леопардів.

Тим часом Джейсон кинувся на Ота. Велетень дістав спис та важко зітхнув, наче радше станцював би «Лебедине озеро», ніж убив чергового напівбога.

Щоб побачити усе це, Персі вистачило долі секунди, але він мало чим міг зарадити друзям — гідра вкусила його за руку. Він не втримався і впав у гай розфарбованих фанерних дерев, що вискочили невідь-звідки. Персі біг крізь штучні хащі, але дерева почали рухатись, тож хлопцеві довелось дістати Анаклузмос та скосити весь ліс.

— Дивовижно! — скрикнув Ефіальт. Він стояв біля контрольної панелі приблизно зі шість футів від Персі. — Вважатимемо це генеральною репетицією. Чи не час мені випустити гідру на Іспанські сходи?

Велетень потягнув за важіль. Персі озирнувся. Клітка, на якій він щойно висів, тепер здіймалась у напрямку люка в стелі. Три секунди — і вона зникне. Якщо Персі нападе на велетня, гідра спустошить місто.

Лайнувшись, хлопець жбурнув Анаклузмос, наче бумеранг. Меч не призначався для такого використання, але небесна бронза змогла розрізати ланцюги, на яких трималась гідра. Клітка полетіла вниз. Двері відчинилися і чудовисько виповзло назовні — просто перед Персі.

— Ох, любиш ти псувати іншим задоволення, Персі Джексоне! — вигукнув Ефіальт. — Ну й нехай. Бийся з нею тут, якщо хочеш, але твоя смерть тепер буде далеко не такою вражаючою без оплесків збудженого натовпу.

Персі зробив крок уперед до чудовиська... а потім збагнув, що викинув свою зброю. Трішки помилився.

Усі вісім голів гідри бризнули на нього отрутою, але він відкотився вбік, а там, де він щойно стояв, у підлозі утворився димний кратер. Персі терпіти не міг гідр. Можливо, йому навіть пощастило втратити меч, тому що інакше він би інстинктивно почав відрубувати чудовиську голови, а на їхньому місці виростали б ще дві такі самі.

Коли він востаннє бився з гідрою, його врятував лінійний корабель з бронзовими гарматами, що розірвав чудовисько на шмаття. Цього разу така стратегія йому не допоможе... чи допоможе?

Гідра шмагнула хвостом. Персі сховався за велетенським колесом і оглянув кімнату, шукаючи коробки, що бачив уві сні. Він пам’ятав щось про протитанкові рушниці.

Пайпер уже стояла на помості та прикривала Ніко. Леопарди наближались. Дівчина прицілилась рогом достатку та вистрелила угору тушкованим м’ясом. Запах, напевно, був дуже приємний, тому що леопарди кинулись за їжею.

Джейсон бився з Отом (мечем проти списа) приблизно за вісім футів праворуч від Пайпер. От загубив діамантову тіару і, здавалось, був дуже розгніваний цим. Він, напевно, міг би проколоти Джейсона вже кілька разів, але наполегливо продовжував робити піруети з кожною атакою, через що рухався значно повільніше.

Тим часом Ефіальт реготав та клацав на кнопки контрольної панелі. Конвеєри оберталися з більшою швидкістю, а з кліток виходило дедалі більше тварин та чудовиськ.

Гідра оминула колеса. Персі метнувся за колону, схопив сміттєвий пакет, сповнений «Чудо-хліба», та жбурнув його у чудовисько. Гідра плюнула кислотою, що було помилкою. Пакет та обгортки розчинились у повітрі, але «Чудо-хліб» поглинув кислоту, наче вогнегасна піна, і хлюпнувся на гідру, вкривши її липким, паруючим шаром висококалорійного отруйного слизу.

Поки чудовисько борсалось, трясло головами та блимало очима, щоб позбутися «Чудо-кислоти», Персі відчайдушно оглядав приміщення. Він не бачив коробок з протитанковими рушницями, але біля дальньої стіни стояла якась дивна штуковина, схожа на мольберт. Зусібіч її обліплювала вибухівка. Персі також помітив базуку, гранатомет, велетенську «римську свічку» та ще з дюжину інших, загрозливих на вигляд знарядь для вбивства. Усі вони були скріплені дротами, спрямовані в одному напрямку та під’єднані до бронзового важеля збоку пекельної машини. У верхній частині «мольберта» хтось написав яскраво-рожевим чорнилом: «ЩАСЛИВОГО ЗНИЩЕННЯ, РИМЕ!»

Персі помчався до пристрою. Гідра зашипіла й кинулась за ним.

— Знаю! — радісно скрикнув Ефіальт. — Можемо почати з вибухів уздовж Віа Лабікана! Не можна змушувати глядачів чекати вічно.

Персі проник за мольберт і розвернув його на Ефіальта. Він не розумівся так добре на техніці, як Лео, але знав, як цілитись зброєю.

Гідра ринула на нього, закривши велетня своїм тілом. Персі сподівався, що штуковині достане вогневої міці, щоб збити дві цілі за раз. Він смикнув за важіль, але ручка залишилась на місці.

Усі вісім голів гідри нависли над Персі, готові розчинити його на слизьку калюжу. Він знову смикнув за важіль. Цього разу мольберт задрижав і зброя почала шипіти.

— В укриття! — заволав Персі, сподіваючись, що друзі його почують.

Він відстрибнув убік — і мольберт вистрелив. Звук був такий, наче хтось улаштував карнавал посеред палаючого складу боєприпасів. Гідра миттєво розчинилась у повітрі. Але, на жаль, віддача звалила мольберт на бік і решта снарядів розлетілись кімнатою: додолу полетів уламок стелі та розтрощив водяне колесо; клітки зірвались з ланцюгів та випустили зебр і гієн; одна граната вибухнула над головою Ефіальта, але тільки збила його з ніг. Контрольна панель здавалась зовсім непошкодженою.

У протилежному кінці кімнати, біля Пайпер та Ніко, посипались згори мішки з піском. Пайпер намагалася відтягнути Ніко у безпечне місце, але один мішок влучив їй у плече та повалив на землю.

— Пайпер! — крикнув Джейсон.

Він побіг до дівчини, зовсім забувши про Ота, який цілив списом йому у спину.

— Обережно! — заволав Персі.

Джейсон мав бездоганні рефлекси. Щойно От кинув спис, він нахилився. Коли вістря пролітало над його головою, Джейсон змахнув рукою і викликав порив вітру, що змінив напрямок польоту списа. Зброя понеслась кімнатою та влучила в бік Ефіальта саме тоді, коли велетень підвівся на ноги.

— Оте! — Ефіальт захитався. Стискаючи спис, він почав розсипатись на пил. — Коли ж ти припиниш мене вбивати!

— Я не винний!

От щойно договорив, коли ракетна штуковина Персі виплюнула останню вогняну сферу з «римської свічки». Палаюча куля смерті (звісно, вона була рожевого кольору) влетіла у стелю над Отом і вибухнула прекрасним дощем світла. Барвисті іскри граційно завирували навколо велетня. А потім згори звалився десятифутовий уламок даху. Ота розчавило.

Джейсон підбіг до Пайпер. Коли він доторкнувся до її руки, дівчина крикнула. Її плече неприродньо вигнулося, але дівчина пробурмотіла:

— Добре. Зі мною все добре.

Поряд з нею підвівся Ніко. Він розгублено роздивлявся навколо, наче щойно усвідомив, що пропустив битву.

На жаль, з велетнями нe було покінчено. Ефіальт уже починав відроджуватись. Його голова та плечі піднімались з купки пилу. Він витягнув руки і дивився з ненавистю на Персі.

На іншому кінці кімнати заворушилась кам’яна купа. З неї вирвався От. Його голова злегка погнулась, а всі петарди на зачісці повибухали, від чого з волосся валив дим. Трико перетворилося на лахміття і, на диво, почало виглядати навіть гірше, ніж раніше.

— Персі! — крикнув Джейсон. — Контрольна панель!

Персі отямився. Анаклузмос знову був у кишені. Хлопець зняв з нього ковпачок і кинувся до важелів. Рубанувши мечем по верхівці панелі, Персі здійняв зливу бронзових іскор.

— Ні! — заволав Ефіальт. — Ти зіпсував видовище!

Персі повернувся занадто повільно. Ефіальт, наче биткою, змахнув списом і ляснув його по грудях. Хлопець упав навколішки. Біль, як розпечена лава, спалахнув у його животі.

Джейсон кинувся до нього, але у тому самому напрямку погрюкав і От. Персі насилу підвівся та опинився пліч-о-пліч із Джейсоном. Пайпер досі лежала на помості, нездатна підвестись. Ніко був ледве притомний.

Велетні продовжували відроджуватися — сильнішали щохвилини. А Персі — ні.

Ефіальт співчутливо посміхнувся.

— Стомився, Персі Джексоне? Як я вже казав, ви не здатні вбити нас. Тож, гадаю, становище у нас безвихідне. О, хоча стривайте... не безвихідне! Тому що ми можемо вбити вас!

— Це, — буркнув От, здійнявши спис, — перші розумні слова, що я від тебе чую.

Велетні спрямували списи на Персі та Джейсона, ладні зробити з хлопців напівбожий шашлик.

— Ми не здамося, — гаркнув Джейсон. — Ми порубаємо вас на шматки, як зробив Юпітер із Сатурном.

— Атож, — погодився Персі. — Вам обом кінець. Мені байдуже, чи є з нами бог, чи ні.

— Що ж, шкода, — промовив якийсь новий голос.

Праворуч від Персі опустилась зі стелі ще одна платформа. На ній, розслаблено спираючись на ціпок із сосновою шишкою, стояв чоловік у пурпуровій табірній сорочці, похідних шортах та сандалях, узутих на білі шкарпетки. Чоловік підняв свій крислатий капелюх. Його очі спалахнули пурпуровим полум’ям.

— Не хотілось би дізнатись, що моя екстрена подорож була марною.

XLVII Персі

Персі ніколи б не подумав, що присутність пана Ді може діяти заспокійливо, але раптом навколо запанувала тиша. Механізми зупинились. Дикі тварини припинили гарчати.

Два леопарди, досі облизуючись після тушкованого м’яса, неспішно покрокували до бога і почали лагідно тикатись мордами в його ноги. Пан Д. почухав кожного з них за вухом.

— Чесне слово, Ефіальте, — докірливо промовив він. — Вбивати напівбогів — це одна справа. Але використовувати леопардів у своїй виставі? Це вже занадто.

Велетень пискнув.

— Ц... ц... це неможливо. Д... ді...

— Узагалі-το Бахус, мій давній друже. І, авжеж, це можливо. Мені сказали, що тут вечірка.

Бог виглядав точнісінько так, як тоді у Канзасі, але Персі все одно ніяк не міг змиритись з відмінністю між Бахусом та його давнім, якщо можна так сказати, другом паном Д.

Бахус був неприємнішим, хоча й худішим, з меншим черевом. Він мав коротше волосся, більше жвавості в ході та значно більше люті в очах. Якимсь чином навіть соснова шишка на його ціпку здавалась загрозливою.

Ефіальтів спис затремтів.

— Ви... ви боги приречені! Іменем Геї, забирайся!

— Гм, — Бахус не здавався враженим. Він почав неквапливо походжати між поламаною бутафорією, платформами та механізмами.

— Застаріло. — Бог махнув рукою на розфарбованого дерев’яного гладіатора, а потім повернувся до машини, що походила на величезну скалку, обтикану ножами. — Дешево. Нудно. А це... — Він розглянув ракетну штуковину, що досі димилась. — Застаріло, дешево і нудно. Чесне слово, Ефіальте! У тебе відсутнє відчуття стилю.

— СТИЛЮ? — Велетневе обличчя спалахнуло. — Та у мене гори стилю. Я встановлюю стиль. Я... я...

— Мій брат сочиться стилем, — запропонував От.

— Дякую! — скрикнув Ефіальт.

Бахус зробив крок уперед, а велетні позадкували.

— Ви двоє хіба не були вищими? — поцікавився бог.

— Оце вже низько, — проревів Ефіальт. — Я достатньо високий, щоб тебе знищити, Бахусе! Ви, боги, завжди ховаєтесь за спинами своїх смертних героїв. Довіряєте долю Олімпу оцим.

Він презирливо посміхнувся до Персі.

Джейсон підкинув меч у руці.

— Володарю Бахусе, ми вбиватимемо цих велетнів чи як?

— Неодмінно, — відповів бог. — Будь ласка, продовжуйте.

Персі витріщився на нього.

— Хіба ви тут не для того, щоб допомогти?

Бахус знизав плечима.

— О, я оцінив підношення у морі. Цілий корабель дієтичної «кока-коли». Дуже мило. Хоча я надаю перевагу дієтичній «пепсі».

— І шість, мільйонів у золоті та коштовному камінні, — пробурмотів Персі.

— Так. Хоча для групи з п’ятьох чи більше напівбогів чайові включені в рахунок, тож це було необов’язково.

— Що?

— Не зважай. Хай там як, ви привернули мою увагу.. Я тут. Тепер я мушу побачити, що ви гідні моєї допомоги. Уперед. Бийтесь. Якщо справите на мене глибоке враження, я приєднаюсь у фіналі.

— Ми проткнули одного списом, — промовив Персі. — На другого звалили дах. Що, на вашу думку, означає «глибоке враження»?

— О, чудове запитання... — Бахус постукав тирсом. А потім посміхнувся так, що Персі подумав: «Ой». — Можливо, вам потрібне натхнення! Сцену бозна-як обставили. По-твоєму, це вистава, Ефіальте? Дай-но покажу тобі, як потрібно.

Бог розчинився у пурпуровому тумані. Пайпер і Ніко зникли.

— Пайпс! — крикнув Джейсон. — Бахус, куди ти?

Уся підлога загриміла й почала підніматись, стеля розійшлась у боки У приміщення полилось сонячне світло. Повітря замерехтіло, наче міраж, і Персі почув рев натовпу вгорі.

Гіпогеум здійнявся крізь ліс обшарпаних кам’яних колон і опинився посеред руїн амфітеатру.

Серце Персі, здається, зробило сальто. Це був не звичайний амфітеатр: вони стояли у самому Колізеї. Обладнання велетнів для спецефектів працювало: машини розкладали дошки над зруйнованими опорними балками, так що на арені знову з’явилася нормальна підлога. Місця для глядачів почали самі собою лагодитись, поки не заблищали первинним білим кольором. Велетенський червоний балдахін, оздоблений золотом, розтягнувся над головою, щоб захистити від полуденного сонця. Імператорська ложа була драпірована шовком та оточено з обох боків прапорами й золотими орлами. Оглушливі овації долинули від тисяч мерехтливих пурпурових привидів — ларів Рима, повернених зі світу мертвих на одне, останнє видовище.

У підлозі відкрились клапани і з них посипався на арену пісок. Здійнялись величезні декорації: алебастрові гори, кам’яні колони і (невідомо чому) пластикові свійські тварини натурального розміру. На одному боці арени з’явилось невеличке озеро. В усіх напрямках протягнулись рови на випадок, якщо хтось буде в настрої для окопної війни.

— Оце належне видовище! — пророкотів над ареною голос Бахуса.

Бог сидів в імператорській ложі, одягнений у пурпурову тогу та із золотим вінцем на голові. Ліворуч від нього сиділи Ніко і Пайпер, над пораненим плечем якої схилилася німфа у формі санітарки. Праворуч від Бахуса присів сатир, який подавав йому кукурудзяні чипси та виноград. Бог здійняв бляшанку дієтичної «пепсі». Натовп шанобливо затихнув.

Персі люто впився у нього очима.

— І ви збираєтесь просто там сидіти?

— Напівбог має рацію! — проревів Ефіальт. — Бийся з нами сам, боягузе! Ну, без напівбогів.

Бахус ліниво посміхнувся.

— Юнона сказала, що зібрала гідну команду напівбогів. Доведіть мені. Розважте мене, олімпійські герої. Дайте мені привід зробити більше. Життя бога має свої привілеї.

Він відкрив бляшанку. Натовп схвально заревів.

XLVIII Персі

Персі побував у багатьох битвах. Він навіть бився на кількох аренах, але жодна з них не була такою, як ця. Стоячи у величезному Колізеї, серед незчисленних криків привидів, під пильним поглядом Бахуса, у тіні дванадцятифутових велетнів, Персі почувався маленьким і незначним, як комаха. А ще — дуже розлюченим.

Битись з велетнями — одна справа, але те, що Бахус зробив з цього якусь гру — з цим він не міг змиритись.

Персі пригадав, що сказав йому Лука Кастелан багато років тому, коли хлопець повернувся зі свого першого завдання: «Хіба ти не збагнув, наскільки все це марне? Усе це геройство — бути пішаками Олімпійців?»

Тепер йому виповнилося майже стільки років, скільки тоді Луці. Він розумів, чому його друг став таким злим. Останні п’ять років Персі забагато разів був пішаком. Олімпійці наче по черзі користувались ним у своїх змовах.

Може, боги і були кращими за титанів, або велетнів, або Гею, але це не означало, що вони хороші чи мудрі. І не означало, що Персі має подобатись ця ідіотська битва на арені.

На жаль, вибору в нього не було. Він мусив перемогти велетнів, щоб урятувати друзів. Мусив вижити і знайти Аннабет.

Ефіальт та От позбавили його думок, напавши першими. Разом велетні підняли фальшиву гору, не меншу за нью-йоркську квартиру, і жбурнули нею у напівбогів.

Персі та Джейсон зірвались з місця. Вони пірнули разом у найближчий рів. Гора розвалилась над ними, розлетівшись алебастровою шрапнеллю (вона була не смертельною, але жалила нестерпно).

Натовп засвистів та почав вимагати крові.

— Бийся! Бийся!

— Я знову візьму Ота? — крикнув крізь шум Джейсон. — Чи ти його хочеш цього разу?

Персі намагався думати. Розділитись та битись з велетнями сам-на-сам здавалось логічним рішенням, але останнього разу це майже не спрацювало. Раптом він збагнув, що їм потрібна інша стратегія.

Усю цю подорож Персі почувався відповідальним за ухвалення всіх рішень та захист друзів. Він був певен, що Джейсон почувався так само. Вони об’єднувалися у маленькі групи та сподівались, що так буде безпечніше. Бились як одинаки. Кожний робив те, що вмів найкраще. Але Гера зробила їх командою сімох небезпідставно. Ті кілька разів, коли Персі та Джейсон діяли в команді — викликали бурю у форті Самтер, допомагали «Арго II» залишити Геркулесові стовпи, навіть наповнювали німфеум, — Персі почувався значно впевненіше та швидше розв’язував проблеми, наче все життя він був Циклопом і раптом прокинувся з двома очима.

— Нападемо разом, — промовив він. — От перший, тому що він слабший. Швидко позбавимось його, а потім — Ефіальта. Бронза і золото разом — можливо, це трохи подовшить час їхнього відродження.

Джейсон сухо усміхнувся, наче щойно з’ясував, що помре принизливим способом.

— Чому б і ні? — погодився він. — Але Ефіальт не стоятиме та не чекатиме, поки ми вбиватимемо його брата. Хіба що...

— Сьогодні приємний вітерець, — запропонував Персі. — А під ареною тече вода.

Джейсон миттю його зрозумів. Він розсміявся. Персі відчув між ними дружню іскру. Їхні думки багато в чому збігалися.

— На три? — спитав Джейсон.

— Нащо чекати?

Вони вистрибнули з рову. Як і підозрював Персі, велетні знайшли собі іншу алебастрову гору та чекали слушної миті, щоб її жбурнути. Близнюки здійняли скелю і приготувались до кидка, але Персі підірвав водопровідну трубу та струсив землю під їхніми ногами. Джейсон спрямував порив вітру в груди Ефіальта. Пурпуроволосий велетень перекинувся на спину. От випустив гору, яка тієї самої миті накрила його брата. З-під гори стирчали тільки Ефіальтові ноги-змії, що смикали головами так, наче гадали, куди ділась решта їхнього тіла.

Натовп схвально заревів, але Персі підозрював, що Ефіальта всього лише оглушило. Вони мали не більше кількох секунд.

— Агов, Оте! — крикнув він. — «Лускунчик» — відстій!

— А-р-р-р! — От схопив свій спис і метнув його, але був занадто розлючений, щоб добре прицілитись. Джейсон відбив спис — і той пролетів над головою Персі в озеро.

Напівбоги почали відступати до води, викрикуючи образи стосовно балету — що потребувало немалих зусиль, оскільки Персі не дуже на ньому розумівся.

От голіруч рушив до них, перш ніж, швидше за все, нарешті збагнув, що: а) його руки порожні, б) нестись на сина Посейдона, коли той стоїть біля великого водоймища, не найкраща думка.

От зупинився, але було запізно. Напівбоги відкотились у протилежні боки. Джейсон викликав вітер і, скориставшись інерцією тіла велетня, пхнув того у воду. Поки От безуспішно борсався у воді, Персі й Джейсон напали разом. Вони здійнялися над велетнем у повітря й обрушили свої клинки на його голову.

Бідолаха не мав шансу навіть на пірует. Він вибухнув. На воду опустився лише пил, наче відкрили величезний пакет з розчинною кавою.

Персі змусив воду в озері завирувати. От спробував відродитись, але щойно з води з’явилась його голова, Джейсон викликав блискавку і знову розірвав її на пил.

Поки що все йшло непогано, але вони не могли утримувати Ота вічно. Персі почувався втомленим ще після битви під землею. Живіт досі болів від удару древком списа. Він відчував, як слабшає, а проти них залишався ще один велетень.

Наче за сигналом позаду них вибухнула гора. Ефіальт підвівся і розгнівано заревів.

Персі й Джейсон чекали, поки велетень з гуркотом мчав на них, зі списом у руці. Вочевидь, полежавши під алебастровою горою, він тільки ще більше збудився. У його очах палало кровожерливе полум’я. Полуденне сонце відблискувало від монет у його волоссі. Навіть ноги-змії виглядали розлюченими, адже оголили ікла та шипіли.

Джейсон викликав ще одну блискавку, але Ефіальт зловив її списом та відвів убік, розплавивши пластикову корову. Він відкинув зі свого шляху кам’яну колону, наче то була купка дитячих кубиків.

Персі досі намагався підтримувати вир в озері. Він не хотів, щоб От відродився та повернувся у бій. Але коли Ефіальт скоротив останні кілька футів до них, йому довелось переключитись.

Вони з Джейсоном кинулись назустріч велетню. Хлопці робили випади, кололи та рубали з блискавичною швидкістю, але Ефіальт відбивав кожний удар.

— Я не відступлю! — проревів велетень. — Ви зіпсували мою виставу, але Гея все одно знищить ваш світ!

Персі зробив різкий випад і розрубив велетнів спис навпіл. Ефіальт цьому навіть не здивувався. Він змахнув тупим кінцем і збив Персі з ніг. Персі невдало приземлився на руку, у якій тримав меч. Анаклузмос з грюкотом випав з його долоні.

Джейсон спробував скористатись нагодою. Він зблизив дистанцію та уколов велетня у груди, але той якимсь чином відбив удар та рубанув у відповідь. Вістря списа пройшлось по Джейсонових грудях і розрізало посередині пурпурову футболку. Джейсон захитався і поглянув на тоненьку цівку крові на тому місці. Ефіальт вдарив його ногою і повалив на землю.

Зверху в імператорській ложі скрикнула Пайпер, але її голос потонув у ревінні натовпу. Бахус продовжував дивитись і гризти чипси із задоволеною усмішкою.

Ефіальт нависнув над Персі й Джейсоном, спрямувавши обидві половини свого списа на їхні голови. Персі не відчував правої руки. Гладіус Джейсона відкотився на протилежний бік арени. Їхній план зазнав невдачі.

Персі підвів очі на Бахуса і гадав, яку передсмертну лайку кинути у бік винного бога, коли побачив обрис у небі над Колізеєм — величезний темний овал, що стрімко знижувався.

З озера заволав От. Він напевно хотів попередити брата, але його напіврозчинене обличчя спромоглось тільки на: «А-а-е-е-му-у-у!»

— Не хвилюйся, брате! — відповів Ефіальт, не відводячи очей від напівбогів. — Я подбаю про те, щоб вони страждали!

У небі «Арго II» повернувся лівим бортом. З балісти понісся зелений вогонь.

— Узагалі-то, — промовив Персі, — тобі краще озирнутись.

Вони з Джейсоном відкотились геть, а Ефіальт обернувся та ошелешено заревів.

Персі впав у рів точнісінько тієї миті, коли вибух струснув Колізей.

Коли він знову видерся на арену, «Арго II» уже приземлявся. Джейсон висунув голову зі свого імпровізованого бомбосховища — пластикової конячки. Обгорілий Ефіальт лежав на землі та стогнав. Жар грецького вогню обпалив пісок навколо велетня. Тепер його оточувало скляне кільце. От борсався в озері та відчайдушно намагався відновити тіло, але нижче рук досі нагадував купку підгорілої вівсянки.

Персі пошкандибав до Джейсона і поплескав друга по плечах. Натовп привидів одарував їх бурхливими оплесками, а тим часом «Арго II» випустив шасі та приземлився на арені. За штурвалом стояв Лео. Хейзел і Френк усміхались поряд із ним. Тренер Хедж стрибав навколо балісти, лупцював повітря і волав:

— Оце я розумію — бійка!

Персі повернувся до імператорської ложі.

— Ну? — крикнув, він до Бахуса. — Достатньо розважився, ти, ходячий перегар у безглуздих...

— Це не обов’язково. — Раптом бог уже стояв поряд із Персі на арені. Він змахнув крихти чипсів з пурпурової тоги. — Я вирішив, що ви гідні товариші для цього бою.

— Товариші? — проревів Джейсон. — Ти нічого не зробив!

Бахус наблизився до берега озера. Вода миттєво кудись утекла, залишивши на дні кашоподібну купку з головою Ота. Бахус обережно опустився на дно і, поглянувши на натовп, здійняв тирс.

Натовп почав свистіти, волати та показувати великим пальцем вниз. Персі ніколи не був певен: цей знак означає «живи» чи «помри». Він пережив обидва випадки.

Бахус обрав цікавіший варіант. Він гепнув Ота по голові сосновою шишкою, і велетенська купа отовсянки повністю розчинилась у повітрі.

Натовп ошаленів. Бахус піднявся з озера і з поважним виглядом покрокував до Ефіальта, який досі лежав розпластаний на землі, підгорілий та закопчений.

Бахус знову здійняв тирс.

— ЗРОБИ ЦЕ! — заревів натовп.

— НЕ РОБИ ЦЬОГО! — завив Ефіальт.

Бахус стукнув велетня по носу — і той розсипався на попіл.

Привиди схвально загуділи та почали кидати примарні конфеті, в той час як Бахус з переможно здійнятими руками крокував ареною, насолоджуючись своїм тріумфом. Він усміхнувся напівбогам:

— Оце, друзі мої, видовище! І авжеж я щось таки зробив. Я вбив двох велетнів!

Поки друзі Персі сходили з корабля, натовп привидів замерехтів та зник. Пайпер і Ніко насилу вибирались з імператорської ложі, що так само, як решта чарівної реконструкції Колізею, почала перетворюватись на туман. Підлога арени залишилась цілою, але, загалом, стадіон виглядав так, наче у ньому не вбивали жодних велетнів упродовж багатьох тисячоліть.

— Ну, — промовив Бахус. — Це було весело. Маєте мій дозвіл продовжувати подорож.

— Дозвіл? — огризнувся Персі.

— Так. — Бахус здійняв брову. — Однак твоя подорож може виявитись дещо важчою, ніж ти очікуєш, сину Нептуна!

— Посейдона, — мимовільно виправив його Персі. — Що означає моя подорож?

— Можеш спробувати зазирнути на автостоянку за будівлею Емануеля. Найкраще місце, щоб вдертися. А тепер прощавайте, друзі мої! І, ну, щасти вам із цією іншою вашою проблемкою.

Бог розчинився у хмарі туману, від якого доносився слабкий запах виноградного соку. Джейсон кинувся назустріч Пайпер та Ніко.

Тренер Хедж підбіг до Персі, а одразу за ним — Хейзел, Френк та Лео.

— Це був Діоніс? — поцікавився Хедж. — Обожнюю цього чолов’ягу!

— Ви живі! — вигукнув Персі. — Велетні сказали, що вас ув’язнили. Що сталось?

Лео знизав плечима.

— О, просто ще один геніальний план Лео Вальдеза. Не повіриш, які можливі дива, коли в тебе є Архімедові сфери, дівчина з надзвичайними підземними здібностями та ласка.

— Ласкою був я, — похмуро промовив Френк.

— Одне слово, — почав пояснювати Лео, — я активував гідравлічний гвинт за допомогою Архімедового пристрою, що, до речі, просто розквітне, щойно я встановлю його в корабель. Хейзел визначила найлегший шлях до поверхні. Ми зробили тунель достатньо широким, щоб пролізла ласка. Френк поліз туди разом з передавачем, що я до нього приєднав. А потім залишалось тільки зламати улюблену мережу супутникових каналів тренера Хеджа і сказати йому, щоб він прилетів на кораблі та врятував нас. Він нас забрав. Ми майже одразу вас знайшли — завдяки шаленому світловому видовищу у Колізеї.

Персі зрозумів приблизно десять відсотків розповіді Лео, але вирішив, що цього достатньо, оскільки хотів поставити більш негайні запитання.

— Де Аннабет?

Лео зморщився.

— Так, щодо цього... вона досі у халепі, здається. Поранена, може, зі зламаною ногою... принаймні, якщо вірити видінню, що нам показала Гея. Порятунок Аннабет — наша наступна зупинка.

За дві секунди до цього Персі був ладний звалитись без сил. Але тепер усе його тіло пронизала хвиля адреналіну. Йому захотілось вхопити Лео за горло та вимагати пояснення, чому «Арго II» не відлетів спочатку рятувати Аннабет? Але він вирішив, що це може прозвучати трохи невдячно.

— Розкажи мені про видіння, — промовив він. — Розкажи мені все.

Земля затремтіла. Дерев’яні планки почали зникати, висипаючи пісок у гіпогеум знизу.

— Краще поговоримо на борту, — запропонувала Хейзел. — Треба відлітати, поки можемо.

Вони вилетіли з Колізею і повернули над дахами Рима на південь.

Усюди навколо площі Колізею застиг дорожній рух. На вулицях зібрались натовпи смертних, напевно гадаючи, що за дивні звуки лунали з руїн. Наскільки бачив Персі, жодний з велетневих задумів з ефектного знищення міста не спрацював. Рим здавався таким саме, як раніше. Ніхто начебто не помічав величезної грецької триреми, що здіймалась у небо.

Напівбоги зібрались біля штурвала. Джейсон забинтовував розтягнене плече Пайпер, поки Хейзел сиділа на кормі та годувала Ніко амброзією. Син Аїда ледве міг підняти голову. Ного голос був таким тихим, що Хейзел доводилось нахилятись до нього щоразу, коли він щось казав.

Френк і Лео розповідали про те, що сталось у кімнаті з Архімедовими сферами, та про видіння, яке Гея показала їм у бронзовому дзеркалі. Вони швидко дійшли згоди, що їхня найкраща зачіпка у пошуках Аннабет — це таємнича порада Бахуса — будівля Емануеля, чим би це не виявилося. Френк почав набирати у штурвальному комп’ютері, а Лео взявся несамовито клацати по своїй панелі управління, бурмочучи: «Будівля Емануеля. Будівля Емануеля». Тренер Хедж теж намагався допомогти і почав боротися з перевернутою догори дриґом мапою Рима.

Персі присів біля Джейсона та Пайпер.

— Як плече?

Пайпер усміхнулась.

— Загоїться. Ви обидва чудово впорались.

Джейсон штурхнув Персі ліктем.

— Непогана у нас команда.

— Це було краще, ніж битися на канзаському кукурудзяному полі, — погодився Персі.

— От воно! — крикнув Лео, вказуючи на монітор. — Френку, ти приголомшливий! Зараз визначу курс.

Френк стенув плечима.

— Я просто прочитав назву на моніторі. Якийсь китайський турист позначив місце на гугл-мапі.

Лео ошкірився до інших.

— Він уміє читати китайською.

— Зовсім трошки, — промовив Френк.

— Хіба це не круто?

— Хлопці, — втрутилась Хейзел. — Шкода переривати ваше милування, але вам слід це почути.

Вона допомогла Ніко підвестись. Хлопчина завжди був блідим, але тепер його шкіра походила на сухе молоко. Темні впалі очі нагадали Персі світлини зі звільненими військовополоненими, ким Ніко, по суті, і був.

— Дякую, — проскрипів Ніко. Його очі збентежено заметались. — Я вже зневірився.

Протягом останнього тижня Персі часто думав, що уїдливого скаже Ніко, коли вони знову зустрінуться. Тепер хлопець здавався таким слабким та сумним, що злитись на нього було просто неможливо.

— Ти весь час знав про два табори, — промовив Персі. — Ти міг сказати мені це першого дня, коли я прибув до Табору Юпітера, але не сказав.

Ніко важко оперся об штурвал.

— Персі, вибач. Я дізнався про Табір Юпітера минулого року. Тато привів мене туди, хоча я не знаю причини. Він сказав, що боги тримали ці табори окремо багато століть, і що я не можу нікому про це розповідати. Був не час. Але він сказав, що для мене важливо про це знати...

Хлопець зігнувся у приступі кашлю.

Хейзел тримала його за плечі, поки він не зміг знову встати.

— Я... я гадав, що тато мав на увазі Хейзел, — продовжив Ніко. — Мені знадобилось би безпечне місце, куди я міг би її привести. Але тепер... я розумію, що він розповів мені про обидва табори тому, що я мав зрозуміти, наскільки важливі мої пошуки — пошуки Брами Смерті.

Повітря наче наелектризувалось — ні, воно справді наелектризувалось, оскільки з Джейсона летіли іскри.

— Ти знайшов двері? — поцікавився Персі.

Ніко кивнув.

— Я дурень. Гадав, що можу ходити де завгодно у Підземному царстві, і, зайшов просто в Геїну пастку. Аналогічно міг би спробувати втекти від чорної діри.

— Е-е... — Френк прикусив губу.— Про яку ще чорну діру ти говориш?

Ніко почав було говорити, але те, що він мав намір сказати, напевно, лякало його самого. Хлопець повернувся до Хейзел.

Вона поклала долоню на його плече.

— Ніко розповів мені, що Брама Смерті має дві сторони — одна у смертному світі, друга у підземному. Смертна сторона порталу в Греції. Її пильно охороняють слуги Геї, крізь неї Ніко перетягнули у верхній світ, а потім до Рима.

Пайпер, напевно, нервувала, тому що з її рогу достатку виплюнувся чизбургер.

— Де саме у Греції ці двері?

Ніко важко вдихнув.

— У Домі Аїда. Це підземний храм в Епірі. Я можу позначити його на мапі, але... але нам варто перейматись не про смертну сторону порталу. У Підземному царстві Брама Смерті відчиняється у... у...

По спині Персі наче хтось ковзнув крижаними пальцями.

Чорна діра. Безвихідна частина Підземного царства, недоступна навіть Ніко ді Анжело. Чому Персі раніше до цього не додумався? Він перебував на самому краю цього місця і досі бачив кошмари про нього.

— Тартар. Найглибша частина Підземного царства.

Ніко кивнув.

— Вони затягнули мене у прірву, Персі. Те, що я бачив там....

Його голос надломився.

Хейзел стиснула губи.

— Жодний смертний не бував у Тартарі, — пояснила вона. — Принаймні, жодний з тих, кому вдалось повернутись. Це найбільш захищена в’язниця Аїда, де поневолені старі титани та інші вороги богів. Туди потрапляють усі чудовиська після смерті на землі. Це місце... ну, ніхто не знає точно, яке воно.

Її очі метнулись до брата. Решту її думок не обов'язково було висловлювати: «Ніхто, окрім Ніко».

Хейзел передала братові його чорний меч.

Ніко оперся на нього, наче старець на тростину.

— Тепер я розумію, чому Аїд не міг зачинити всі двері, — промовив він. — Навіть боги не опускаються у Тартар. Навіть бог смерті, сам Танатос, ані на крок не наблизиться до цього місця.

Лео виглянув з-за штурвала.

— Отже, дай-но вгадаю. Ми повинні туди вирушити.

Ніко похитав головою.

— Це неможливо. Навіть я, син Аїда, ледве вижив. Слуги Геї миттєво мене подолали. Вони настільки ні там, унизу... Жодному напівбогу це не під силу. Я майже лишився глузду.

Очі Ніко були як розбите скло. «Може, щось усередині нього зламалось назавжди», — сумно подумав Персі.

— Тоді ми попливемо до Епіру, — промовив він. — Зачинемо двері тільки з цього боку.

— Усе не так просто, — заперечив Ніко. — Щоб зачинити двері, слід контролювати їх з обох боків. Це як подвійна печатка. Можливо, усі разом усімох ви переможете війська Геї на смертній стороні в Домі Аїда. Але якщо на стороні Тартару не битиметься інша команда, команда достатньо сильна, щоб перемогти легіон чудовиськ на їхній рідній землі...

— Має бути якийсь вихід, — промовив Джейсон.

Ніхто не запропонував жодних ідей.

Персі раптом здалось, що він сам опускається на дно Тартару. А потім він усвідомив, що це знижувався корабель. Вони наближались до великої будівлі, схожої на палац.

Аннабет. Новини Ніко були такими жахливими, що він на мить забув, у якій небезпеці вона опинилася. Його скувало відчуття провини.

— Розберемось із Тартаром потім, — сказав він. — Це будівля Емануеля?

Лео кивнув.

— Бахус щось говорив про стоянку позаду? Ну, от вона. Що тепер?

Персі пригадав сон про темну кімнату та лиховісний голос чудовиська, яке велетні називали її Милістю. Пригадав, якою збентеженою була Аннабет, коли повернулась після зустрічі з павуками у форті Самтер. Він починав підозрювати, що було у тому святилищі... буквально праматір усіх павуків. Якщо здогадка була правильною й Аннабет знаходилась там віч-на-віч з цим чудовиськом уже багато часу, та ще й зі зламаною ногою... Персі було байдуже, чи має це завдання бути самостійним, чи ні.

— Ми повинні її звідти забрати, — промовив він.

— Ну, так, — погодився Лео. — Але, е-е... — Він, здавалось, хотів сказати: «Раптом ми вже запізнились?», але вчасно передумав. — Нам перешкоджає стоянка.

Персі подивився на тренера Хеджа.

— Бахус щось сказав про «вдертися». Тренере, у вас ще залишились боєприпаси .для цих баліст?

Сатир ошкірився, наче дикий козел.

— Гадав, що ніколи не запитаєш.

XLIX Аннабет

Аннабет дійшла до межі свого страху.

Їй погрожували силою привиди-шовіністи. Вона зламала щиколотку. Їй довелось лізти через прірву, щоб утекти від армії павуків. А тепер, у нестерпних муках, зі щиколоткою, примотаною до дощок з бульбашковою обгорткою, з одним тільки кинджалом у руці, вона зустрілась віч-на-віч з Арахною — потворним напів-павуком, який хотів вбити її та зобразити це на меморіальному гобелені.

Останні кілька годин Аннабет тремтіла, пітніла, скиглила та придушувала сльози стільки разів, що її тіло просто відмовилось боятися далі. Її мозок сказав щось таке: «Гаразд, вибач, але я не можу бути ще більш наляканою, ніж зараз».

Тож натомість Аннабет почала міркувати.

Потворна істота повільно прокрадалася до неї з вершини вкритої павутинням статуї. Вона рухалась від ниті до ниті та задоволено шипіла, блискаючи крізь темряву своїми чотирма очима. Їй або нікуди було поспішати, або у неї були повільні ноги.

Аннабет сподівалась, що справа у повільності.

Хоча чи мало це значення? Аннабет неспроможна була втекти і не дуже вірила в перемогу у битві. Арахна, певно, важила кілька сотень фунтів. Її ноги з шипами були бездоганними для захоплення та вбивства здобичі. До того ж, павучиха певно мала інші жахливі здібності — отруйний укус, жбурляння павутинням, як давньогрецька людина-павук.

Ні, бійка не допоможе.

Залишаються хитрощі та мозок.

У давніх легендах Арахна зазнала неприємностей через гординю. Вона хизувалась своїми гобеленами, стверджуючи, що вони кращі, ніж в Афіни. Це призвело до першого олімпійського реаліті-шоу «То ти вважаєш, що плетеш краще, ніж богиня?», у якому Арахна зазнала нищівної поразки.

Аннабет дещо розумілася на гордині. Вона мала таку саму фатальну ваду. Їй часто доводилось нагадувати собі, що не усе на світі слід робити самотужки. Вона не завжди була найкращою у кожній справі. Іноді Аннабет занадто зосереджувалась на меті та забувала про потреби інших, навіть Персі. Її легко було відволікти розмовою на улюблені теми.

Але чи зможе вона використати цю слабкість проти павучихи? Можливо, якщо тягнути час... хоча навіщо? Її друзі не зможуть до неї дістатись, навіть якщо дізнаються, куди йти. Кавалерія не прийде. І все ж, тягнути час — це краще, ніж помирати.

Намагаючись зберегти спокійний вираз обличчя, що було складно через зламану щиколотку, Аннабет покульгала до найближчого гобелена — пейзажів Стародавнього Рима.

— Неймовірно, — промовила вона. — Розкажіть мені про цей гобелен.

Арахна стиснула губи з мандибулами.

— Тобі навіщо? Ти незабаром помреш.

— Ну, так. Але ви так приголомшливо зобразили світло. Ви користувались справжніми золотими нитками для сонячних променів?

Плетіння і справді було вражаючим. Аннабет не треба було навіть вдавати цікавість.

Арахна самовдоволено посміхнулась.

— Ні, дитя. Не золото. Я змішала декілька кольорів — яскраво-жовтий з більш темними відтінками. Саме це дало ефект тривимірного зображення. .

— Прекрасно.

Розум Аннабет розділився на два відділення: одне підтримувало розмову, інше несамовито хапалося за будь-яку хитрість, що може допомогти вціліти. На думку не спадало нічого корисного. Арахну перемагали тільки раз — це була сама Афіна. Для цього їй знадобились божественні чари та неймовірні навички у плетінні.

— То... — промовила вона. — Ви бачили цю картину на власні очі?

Арахна зашипіла — її рот вкрився не дуже привабливою піною.

— Ти намагаєшся відтягнути свою смерть. Це марно.

— Ні, ви що, — запевнила Аннабет. — Просто так шкода, що ці прекрасні гобелені не можуть побачити всі. Їм місце у музеї, або...

— Або?

У голові Аннабет виник шалений, але повністю готовий план, просто як її мама, коли та вистрибувала із Зевсової голови. Але чи зможе Аннабет його втілити?

— Нічого. — 3 тугою зітхнула Ацнабет. — Безглузда думка.

Арахна швидко поповзла вниз по статуї, поки не вмостилась на щиті богині. Навіть на такій відстані Аннабет відчувала павучий сморід, наче повну пекарню булочок залишили гнити на місяць.

— Яка? — наполягла павучиха. — Яка думка?

Аннабет змусила себе залишитись на місці. Попри зламану щиколотку кожний нерв у її тілі пульсував від страху та наказував дівчині забратися геть від величезного павука, який нависав над нею.

— О... просто мені доручили переконструювання Олімпу. Ну, після війни титанів. Я виконала більшість роботи, але у нас зовсім немає справжніх витворів мистецтва. Тронна зала богів, наприклад... я подумала, що там було б бездоганне місце для виставки ваших робіт. Олімпійці нарешті б побачили, наскільки ви талановита. Як я і казала — це безглуздість.

Волохате черево Арахни затремтіло. Чотири її ока заблищали так, наче за кожним з них ховалась окрема думка. Павучиха намагались сплести з них цільне полотно.

— Ти перебудовуєш Олімп! Мої роботи... у тронній залі.

— Ну, і в інших місцях. Головному павільйону не завадять кілька гобеленів. Оцей з грецьким пейзажем — дев’ять муз були б у захваті від нього. А ще я певна, що боги битимуться за ваші роботи. Вони змагатимуться за змогу забрати ваші гобелени у свій палац. Гадаю, окрім Афіни, жодний з богів не бачив того, на що ви здатні?

Арахна клацнула мандибулами.

— У тому й біда. У давні часи Афіна розривала всі мої найкращі роботи. Бач, мої гобелени зображували богів з дещо неулесливого боку, а твоїй матері це не подобалось.

— Це досить лицемірно. Боги весь час глузують одне з одного. Як на мене, було б весело нацькувати їх одне на одного. Арес, наприклад, був би у захваті від гобелена, що висміює мою матір. Він завжди ненавидів Афіну.

Голова Арахни нахилилась під неприроднім кутом.

— І ти підеш проти власної матері?

— Я просто кажу, що сподобалось би Аресу. А Зевс залюбки забере щось таке, що висміюватиме Посейдона. О, я певна, якщо Олімпійці побачать ваші роботи, то зрозуміють, наскільки ви приголомшлива. Мені ще доведеться проводити аукціон. А щодо того, щоб піти проти матері: чому б і ні? Хіба вона не послала мене сюди помирати? Під час останньої нашої зустрічі у Нью-Йорку вона відмовилась від мене.

Аннабет розповіла свою історію. Поділилась гіркими скорботами і, напевно, здавалась щирою, бо павучиха на . неї не накинулась.

— Така природа Афіни, — прошипіла Арахна. — Позбулася навіть власної доньки, коли та стала некорисною. Вона б ніколи не дозволила повісити мої роботи у палацах богів. Вона завжди мені заздрила.

— Але тільки уявіть, що ви могли б нарешті помститись.

— Убивши тебе!

— Можливо, й так. — Аннабет почухала голову. — Або... можете дозволити мені стати вашим агентом. Я можу зробити так, щоб ваші роботи потрапили на Олімп. Можу домовитись про виставку для інших богів. Коли моя матір дізнається, уже буде запізно. Олімпійці нарешті побачать, що ваші роботи кращі.

— Отже, ти це визнаєш! — крикнула павучиха. — Донька Афіни визнає, що я краща! Ох, це нектар для моїх вух.

— Але хіба ви не можете отримати більше? Якщо я помру тут, ви продовжите жити в тіні. Гея знищить богів. Вони ніколи не дізнаються, що ви краща ткачиха.

Павучиха зашипіла.

Аннабет боялась, що матір раптом з’явиться поряд та прокляне її якоюсь жахливою недугою. Перший урок, що засвоює кожна дитина Афіни, — мама найкраща в усьому, і ти ніколи, ніколи не повинен навіть припускати протилежне.

Але нічого не сталось. Можливо, Афіна розуміла, що Аннабет каже усі ці слова тільки, щоб урятуватись. Або богиня була в такому кепському стані, розділена між грецькою та римською особистостями, що навіть не звертала на це уваги.

— Так не вийде, — пробурчала Арахна. — Я не можу на це погодитись.

— Ну... — Аннабет нахилилась убік, щоб позбутися напруження з пульсуючої щиколотки. У підлозі з’явилась нова тріщина. Дівчина покульгала назад.

— Обережно! — рявкнула Арахна. — Фундамент цього святилища згризли багато віків тому!

Серце Аннабет завмерло.

— Згризли?

— Ти гадки не маєш, скільки ненависті кипить під нами. Злобні думки стількох чудовиськ, що намагаються дістатись до Афіни Парфенос та знищити її. Моє павутиння — єдине, на чому тримається ця кімната! Один хибний крок — і ти провалишся у Тартар. Повір мені, приземлення буде дуже неприємним і, на відміну від Брами Смерті, крізь цей прохід ти назад не повернешся! А тобі не дозволено помирати, перш ніж ти не розповіси свої плани щодо моїх робот.

Аннабет відчула присмак іржі в роті. Аж до самого Тартару ?

Вона намагалася не втрачати ясного розуму, але це було нелегко — підлога скрипіла та тріщала, у прірву падали камінці.

— Авжеж, план, — промовила Аннабет. — Ну... як я вже казала, я б з радістю віднесла ваші гобелени на Олімп та розвісила їх усюди. Зможете довіку нагадувати Афіні, як утерли їй ніс своєю майстерністю. Але єдиний спосіб це зробити... Ні. Це занадто важко. З таким саме успіхом можете просто мене вбити.

— Ні! — скрикнула Арахна. — Це неприйнятно. Очікування вже давно не приносить мені насолоди. Мої роботи повинні опинитись на Олімпі! Що я мушу зробити? Аннабет похитала головою.

— Вибачте, не варто мені було взагалі починати. Просто штовхніть мене у Тартар чи щось таке.

— Нізащо!

— Що за нісенітниці. Убийте мене.

— Ти мені не наказ! Скажи, що робити! Або... або...

— Або вб’єте мене?

— Так! Ні! — Павучиха схопилась передніми ногами за голову. — Я мушу показати свої роботи на Олімпі.

Аннабет намагалася стримати свою радість. Її план міг спрацювати... але вона досі мусила переконати Арахну зробити дещо неможливе. У її голові сплинула чудова фраза Френка: «Усе легше, ніж здається».

— Мабуть, я можу потягнути за деякі ниточки... — здалась вона.

— Я бездоганно вмію тягнути за ниточки! — заявила Арахна. — Я ж павучиха!

— Так, але щоб ваші роботи потрапили на Олімп, нам потрібна належна співбесіда. Я повинна сформувати пропозицію, висунути її на перегляд богів та скласти портфоліо. Гм... у вас є світлини?

— Світлини?

— Глянсові, чорно-білі... Ой, не зважайте. Головне — зразки роботи. Ці гобелени відмінні. Але богам потрібне щось дуже особливе — щось таке, що сповна розкриє ваш талант.

Арахна сердито насупилась.

— Ти хочеш сказати, що це не мої найкращі роботи? Ти викликаєш мене на змагання?

— О, ні! — Аннабет розсміялась. — Зі мною? Лишенько, ні. Ви занадто майстерні для мене. Це буде радше змагання із самою вами, щоб подивитись, чи ви дійсно гідні того, щоб показати свої роботи на Олімпі.

— Авжеж гідна!

— Ну, я теж у цьому не сумніваюсь. Але співбесіда, розумієте... боги такі педантичні. Боюсь, це буде важко. Ви впевнені, що не хочете просто мене вбити?

— Годі це повторювати! — заверещала Арахна. — Що я мушу створити?

— Я покажу. — Аннабет зняла з плечей рюкзак, дістала Дедалів ноутбук та розкрила його. Логотип у формі дельти засвітився у темряві.

— Що це? — поцікавилася Арахна. — Якийсь ткацький верстат?

— У певному сенсі. Він для ткацьких планів. У ньому є схема роботи, що ви виконаєте.

Дівчина відкрила свою програму для тривимірного проектування. Її останній проект досі був там. Це був ключ до плану Аннабет, на який її надихнула найбільш несподівана муза з-поміж усіх можливих: Френк Чжан.

Аннабет провела кілька швидких розрахунків. Вона збільшила розміри моделі й показала Арахні, як її створити: стрічки матеріалу накладені одна на одну, а потім скручені у довгий циліндр.

Золотаве світло з екрану пролилось на обличчя павучихи.

— Ти хочеш, щоб я зробила оце? Але це ж пусте! Таке маленьке і просте!

— Справжній розмір буде значно більшим, — попередила Аннабет. — Бачите оці вимірювання? Зрозуміло, що виріб має бути достатньо великим, щоб вразити богів.

Він, може, й виглядає простим, але його структура матиме неймовірні властивості. Ваше павутиння є ідеальним матеріалом для цього: м’яке та еластичне, але, водночас, міцне як сталь.

— Зрозуміло... — Арахна нахмурилась. — Але це навіть не гобелен.

— Саме тому це випробовування. Ця робота поза зоною вашого комфорту. Така річ — абстрактна скульптура — саме те, що потрібно богам. Вона стоятиме біля входу до олімпійської тронної зали, де її бачитиме кожний відвідувач. Ви прославитесь навічно!

Арахна із сумнівом мугикнула. Аннабет бачила, що павучисі не подобається ідея. Її руки почали вкриватись холодним потом.

— На це знадобиться чимало павутиння, — поскаржилась павучиха. — Більше ніж я здатна створити за рік.

Аннабет сподівалась на це. Вона розрахувала вагу та розмір конструкції відповідно до цього.

— Вам доведеться розплутати статую. Використайте старі нитки.

Арахна було заперечила, але Аннабет змахнула на Афіну Парфенос, наче та була нічого не варта.

— Що важливіше — вкривати стару статую чи довести, що ваші роботи найкращі? Звісно, вам доведеться бути неймовірно обережною, бо треба залишити достатньо павутини, щоб кімната не розвалилась. Тож, якщо ви гадаєте, що це занадто важко...

— Я цього не говорила!

— Гаразд. Просто... Афіна сказала, що створити цю плетену структуру — неможливе завдання для будь-якого ткача, навіть для неї. Тому, якщо ви сумніваєтеся, що...

— Афіна таке сказала?

— Ну, так.

— Та це просто смішно! Я зможу!

— Чудово! Але вам доведеться почати негайно, перш ніж олімпійці оберуть іншого майстра для своїх прикрас.

Арахна заричала.

— Якщо ти обманюєш мене, дівча...

— Я залишусь тут, як ваша заручниця, — нагадала Аннабет. — Куди мені йти? Щойно ви закінчите скульптуру, то погодитесь, що ніколи не створювали нічого видатнішого. Коли ж ні, то я з радістю помру.

Арахна завагалась. Її шпичасті ноги були так близько, що вона могла б одним швидким рухом проколоти Аннабет.

— Гаразд, — промовила павучиха. — Одне останнє змагання... проти себе самої!

Арахна поповзла по павутині та почала розплутувати Афіну Парфенос.

L Аннабет

Аннабет втратила плин часу.

Вона відчувала, як з’їдена раніше амброзія починає зцілювати ногу, але біль усе одно був настільки сильним, що пронизував її аж до шиї. Усюди по стінах бігали у темряві маленькі павучки, наче чекаючи наказів господині. Тисячі з них шаруділи за гобеленами, через що плетені картини рухались, наче від вітру.

Аннабет сіла на напіврозвалену підлогу та намагалася не втрачати марно сил. Поки Арахна не дивилась, вона спробувала надіслати друзям сигнал через Дедалів ноутбук, але, звісно, марно. Таким чином їй не залишалось нічого, окрім як вражено та налякано спостерігати за роботою Арахни, яка з гіпнотичною швидкістю рухала своїми вісьма ногами та розплутувала пряжу навколо статуї.

У своєму золотому вбранні та з блискучим обличчям зі слонової кістки Афіна Парфенос лякала навіть більше, ніж Арахна. Грізні опущені очі наче говорили «Принеси мені чогось смачненького або пошкодуєш». Аннабет могла уявити себе в античній Греції, як входить у Парфенон та бачить масивну богиню зі щитом, списом, величезним змієм та Нікою, крилатим духом перемоги, у вільній руці. Цього було достатньо, щоб у будь-якого смертного поповзли мурахи по спині.

Ба більше того, статуя випромінювала могутність. Що більше Арахна знімала павутиння, то теплішим ставало повітря навколо статуї. Її шкіра зі слонової кістки світилась життям. Павучки, які повзали кімнатою, почали хвилюватись та відступати назад у коридор.

«Напевно павутиння Арахни якимсь чином маскувало та приглушувало чари статуї», — подумала Аннабет. Тепер, коли Афіна Парфенос знову була вільною, вона наповнювала кімнату чарівною енергією. Протягом століть перед її очима промовляли молитви та запалювали підношення, вона була зосередженням могутності Афіни.

Арахна цього не помічала. Вона все бурмотіла собі під ніс, підраховуючи ярди пряжі та обчислюючи, скільки ниток потрібно для її проекту. Щоразу, коли павучиха починала вагатись, Аннабет вигукувала щось підбадьорливе та нагадувала, як дивовижно виглядатимуть гобелени на Олімпі.

З часом статуя стала настільки теплою та яскравою, що Аннабет змогла роздивитись більше деталей святилища: римську кам’яну кладку, що колись, напевно, осліплювала білизною; потемнілі кістки минулих жертв Арахни; здобич у павутинні та масивні канати, що з’єднували підлогу зі стелею. Тільки тепер Аннабет побачила, наскільки крихкі на підлозі мармурові плитки. Їх укривав товстий шар павутиння — як сіткою вкривають розбите дзеркало, щоб трималося вкупі. Варто було Афіні Парфенос хоч трохи зсунутись з місця, на підлозі починали утворюватися нові тріщини. У деяких місцях зяяли дірки не менші за кришки каналізаційних люків. Аннабет майже шкодувала, що стало так світло. Навіть якщо її план буде успішним і їй вдасться здолати Арахну, вона не певна була, що зможе вибратися з цієї кімнати живою.

— Стільки павутиння, — пробурмотіла Арахна. — Вистачило б на двадцять гобеленів...

— Не зупиняйтесь! — вигукнула Аннабет. — У вас чудово виходить.

Павучиха продовжила працювати. Здавалось, минула ціла вічність, перш ніж біля підніжжя статуї з’явилась купа блискучих ниток. Стіни кімнати досі вкривало павутиння. Троси, на яких трималась кімната, залишились неушкодженими. Але Афіна Парфенос була вільною.

«Будь ласка, прокинься, — заблагала статую Аннабет. — Мамо, допоможи мені».

Нічого не сталось, але тріщини, здавалось, почали поширюватися підлогою значно швидше. За словами Арахни, злісні думки чудовиськ упродовж століть згризали фундамент святилища. Якщо це була правда, то вільна Афіна Парфенос має привертати ще більшу увагу жителів Тартару.

— Схема, — промовила Аннабет. — Вам слід поспішати.

Вона підняла екран комп’ютера, щоб Арахна могла подивитись, але павучиха гаркнула:

— Я запам’ятала її, дитя. У мене око митця.

— Авжеж. Але нам слід поспішати.

— Чому?

— Ну... щоб ми могли показати світу вашу роботу!

— Гм. Добре.

Арахна почала ткати. Це була довга робота — з’єднувати нитки у стрічки. Кімната гриміла. Тріщини під ногами Аннабет ширшали.

Якщо Арахна щось і помічала, то їй було байдуже. В Аннабет виникла думка якимсь чином зіштовхнути павучиху у прірву, але вона швидко передумала. Дівчина не бачила достатньо великої дірки, до того ж, якщо підлога обвалиться, Арахна напевно зможе вчепитись за павутиння та вціліти, тоді як Аннабет залишиться тільки впасти у Тартар.

Повільно Арахна закінчила плести довгі шовкові стрічки та почала їх з’єднувати. Її навички були досконалими. Аннабет не могла не вражатись її майстерністю. Вона знову відчула спалах сумніву щодо своєї матері: раптом Арахна справді була кращою ткачихою, ніж Афіна?

Але справа була не в майстерності Арахни. Її покарали за гординю та нахабство. Несуттєво, наскільки ти дивовижний, не можна просто так ходити та ображати богів. Олімпійці були згадкою про те, що завжди є хтось кращий за тебе, тож не слід задирати носа. І все ж... перетворення на мерзотну безсмертну павучиху здавалось занадто суворим покараннями за хвастощі.

Арахна запрацювала швидше, коли справа дійшла до з’єднання стрічок. Незабаром вона закінчила. Біля підніжжя статуї лежав плетений циліндр із шовкових стрічок, у п’ять футів діаметром та десять футів завдовжки. Поверхня блищала, наче морська мушля, але ця річ не здавалась Аннабет прекрасною. Вона була функціональною — пасткою. Вона буде прекрасною, тільки якщо спрацює.

Арахна повернулась до Аннабет з урочистою посмішкою.

— Готово! А тепер — моя нагорода! Доведи, що дотримуєш своїх обіцянок.

Аннабет придивилась до пастки, нахмурилась і почала походжати навколо, розглядаючи плетіння зусібіч. А потім обережно, щоб не нашкодити пораненій щиколотці, вона встала накарачки і поповзла всередину. Розрахунки дівчина. робила подумки, тож могла помилитись та приректи себе на невдачу. Але їй вдалось пройти крізь тунель, не торкаючись його стінок. Павутиння було липким, але не чіплялось намертво. Аннабет виповзла з іншого кінця та похитала головою.

— Там дефект, — промовила вона.

— Що?! — скрикнула Арахна. — Неможливо! Я дотримувала інструкцій...

— Всередині. Пролізьте всередину та подивіться самі. Він у самому центрі — дефект у плетінні.

З рота Арахни пішла піна. Аннабет злякалась, що передала куті меду з критикою, павучиха зараз накинеться на неї. Тоді вона стане черговою купкою кісток у павутині.

Натомість Арахна капризно затупотіла ногами.

— Я не помиляюсь.

— О, дефект незначний. Ви безперечно зможете його виправити. Я просто хочу показати богам вашу найкращу роботу. Слухайте, зайдіть усередину та перевірте. Якщо виправите, покажемо олімпійцям. Ви станете найвидатнішим митцем усіх часів. Вони, швидше за все, звільнять дев’ятьох муз та наймуть вас як покровительку всіх видів мистецтв. Богиня Арахна... так, я б цьому не здивувалась.

— Богиня... — Дихання Арахни шалено прискорилось. — Так, так. Я виправлю дефект.

Вона сунула голову всередину тунелю.

— Де він?

— Просто посередині, — почала підганяти Аннабет. — Не зволікайте. Хоча для вас там може бути трохи завузько.

— Пролізу! — огризнулась павучиха і подалася вглиб.

Як і сподівалась Аннабет, павуче черево вмістилось, але насилу. Коли Арахна проштовхувалась усередину, стрічки розтягнулись та пропустили її — ткачиха залізла у циліндр по самі прядильні органи.

— Не бачу жодних дефектів! — вигукнула вона.

— Справді? — запитала Аннабет. — Ну, це дивно. Виходьте, і я знову подивлюсь.

Ну, або пан або пропав. Арахна засіпалась, намагаючись дати заднього ходу. Плетений тунель звузився і міцно її стиснув. Вона спробувала вирватись уперед, але пастка намертво вчепилась у її черево. Павучиха не могла вийти із жодного кінця. Аннабет боялась, що шпичасті ноги проколють павутину, але вони були настільки туго притиснуті до тіла, що Арахна ледве могла ними рухати.

— Що... що таке? — вигукнула вона. — Я застрягла!

— А, — зітхнула Аннабет. — Забула сказати. Цей витвір мистецтва називається китайськими наручниками. Точніше, це збільшений їхній варіант. Я називаю це китайськими павучниками.

— Підступно! — Арахна борсалась, вертілась та корчилась, але пастка міцно її тримала.

— Винахідливо, — виправила Аннабет. — Ти збиралась мене вбити у будь-якому випадку, допоможу я тобі чи ні, еге ж?

— Ну, авжеж! Ти дитя Афіни. — Пастка застигла. — Тобто... ні, авжеж ні! Я дотримую, обіцянок.

— Ага. — Аннабет відступила від плетеного циліндра, що знову почав здригатись. — Зазвичай, ці пастки роблять з плетеного бамбуку, але павутина навіть краща. Вона ціпко тебе утримуватиме, і до того ж вона занадто міцна, щоб порватися... навіть для тебе.

— Г-А-А-А! — Арахна засіпалась і покотилась, але Аннабет відійшла осторонь. Навіть зі зламаною щиколоткою їй вдалось уникнути зіткнення з велетенською пасткою для пальців.

— Я тебе знищу! — пообіцяла Арахна. — Тобто... ні, я буду дуже люб’язною, якщо ти мене випустиш.

— Я б не марнувала сил на твоєму місці, — Аннабет глибоко вдихнула. Це була перша мить хоч якогось відпочинку за багато годин. — Я збираюсь зв’язатись із друзями.

— Ти... ти збираєшся обговорити з ними мої витвори? — з надією у голосі запитала Арахна.

Аннабет огледіла кімнату. Мав бути якийсь спосіб надіслати Іридо-повідомлення на «Арго II». У неї залишилась вода у пляшці, але як утворити достатньо світла і туману, щоб у такій темряві з’явилась веселка?

Арахна знову почала кататись.

— Ти кличеш друзів, щоб вони мене вбили! — заверещала вона. — Я не помру! Не такою смертю!

— Заспокойся. Ми залишимо тебе в живих. Нам потрібна тільки статуя.

— Статуя?

— Так. — Аннабет мала б спинитись на цьому, але її страх перетворювався на злість та прагнення помститися. — Витвір мистецтва, що я поставлю на видноті на Олімпі. Це не будуть твої поробки. Там місце Афіні Парфенос — просто посеред центрального парку богів.

— Ні! Ні, це жахливо!

— О, це станеться не одразу. Спочатку ми заберемо статую із собою у Грецію. У пророцтві сказано, що вона має силу, яка допоможе перемогти велетнів. А потім... що ж, ми не можемо просто взяти і повернути її в Пантеон. Це спричинить забагато запитань. Статуї буде безпечніше на Олімпі. Вона об’єднає дітей Афіни та поверне мир між римлянами та греками. Дякую, що дбала про неї впродовж усіх цих століть. Ти чудово послужила Афіні.

Арахна залементувала та завертілась. З її прядильного органу вилетіла шовкова нитка і причепилась до одного з гобеленів на дальній стіні. Арахна смикнула черевом і зірвала свій витвір мистецтва. Вона продовжила кататися підлогою, безладно стріляючи павутиною, скидаючи жаровні з чарівним вогнем та відриваючи плитку від підлоги. Кімната затряслась. Гобелени зайнялись вогнем.

Припини! — Аннабет шкутильгаючи намагалась ухилятись від павутини. — Ти обвалиш усю печеру та вб’єш нас обох!

— Це краще, ніж дивитись на твою перемогу! — заволала Арахна. — Діти мої! Допоможіть мені!

О, цього тільки бракувало! Аннабет сподівалась, що чарівна аура статуї триматиме маленьких павучків подалі, але Арахна продовжувала галасувати, благаючи їх про допомогу. Аннабет замислилася над тим, щоб вбити павучиху, аби та припинила волати. Було б так легко скористатись кинджалом зараз, проте дівчина не могла наважитись убити чудовисько, коли воно беззахисне, навіть Арахну. До того ж, удар крізь плетений шовк міг ослабити пастку, а якщо б це сталось — хтозна, чи зможе Аннабет добити Арахну, перш ніж та звільниться.

Усі ці ідеї спали на думку занадто пізно. Павуки вже повзли юрбою до кімнати. Статуя Афіни засяяла яскравіше. Маленькі повзучі жахіття, без сумнівів, не хотіли наближатись, проте все ж повільно просувались уперед, наче збираючись з силами, бо їхня матір з криками благала про допомогу. Аннабет розуміла, що врешті-решт усі вони ринуть всередину та подолають її чисельністю.

— Арахно, припини! — крикнула вона. — Я...

Якимсь чином Арахна повернулась у своїй пастці та націлила своє черево на голос 'Аннабет. Нитки шовку вдарили дівчину у груди з силою боксера важкої ваги.

Аннабет впала. У нозі спалахнув біль. Дівчина почала шалено різати кинджалом павутиння, в той час як Арахна тягнула її до свого волохатого черева.

Аннабет удалось розрізати нитку і відповзти геть, але маленькі павуки вже оточили її.

Дівчина зрозуміла, що всіх її зусиль виявилось замало. Їй не судилось вибратися звідси. Діти Арахни незабаром вб’ють її біля підніжжя статуї матері.

«Персі, — подумала вона. — Пробач».

Тієї миті кімната застогнала — і стеля вибухнула у вогні.

LI Аннабет

На долю Аннабет випало чимало дивних речей, але дощ з автівок вона бачила вперше.

Коли дах обвалився, дівчину осліпило сонячним світлом. Вона мигцем побачила «Арго II», що ширяв у небі. Корабель певно вистрелив з балісти та продірявив землю просто під собою.

Униз полетіли величезні уламки асфальту, не менші за гаражні двері, та шість чи сім італійських автівок. Одна звалилась на Афіну Парфенос, але сяюча аура статуї спрацювала як силовий бар’єр, тому автівка відскочила геть. На жаль, у напрямку Аннабет.

Дівчина відстрибнула вбік і підвернула свою ушкоджену ногу. Вона ледве не знепритомніла від хвилі шаленого білю. Наступної миті Аннабет перевернулась на спину і побачила, як «Фіат 500» обрушився на Арахну у шовковій пастці, продавив підлогу та зник разом із китайськими павучниками.

Падаючи у прірву, Арахна здійняла такий виск, що могла б заглушити товарний потяг на перехресті шляхів, але її голос швидко стихнув. Усюди навколо Аннабет продовжували падати уламки і залишати у підлозі дірки.

Афіна Парфенос залишилась неушкодженою, хоча мармур під її п’єдесталом укрився розколинами. Аннабет була з ніг до голови у павутинні. Вона почала тягнути за нитки, що висіли на ній, наче на маріонетці. Дивовижним чином жодний з уламків не впав на неї. Хотілось вірити, що її захистила статуя, хоча Аннабет підозрювала — це звичайне везіння.

Армія павуків зникла. Вони або втекли назад у пітьму, або звалились у прірву. Сонячне світло заливало печеру. Гобелени Арахни на стінах почали розсипатися на пил. Аннабет боляче було дивитись на це — особливо на гобелен, що зображував її з Персі.

Проте усе це стало несуттєвим, коли згори пролунав голос її хлопця:

— Аннабет!

— Тут! — схлипнула вона.

З одним відчайдушним криком її наче залишили всі страхи. «Арго II» опускався. Вона побачила Персі, який перехилився через борт. Його усмішка була кращою за будь-які гобелени.

Кімната продовжувала трястись, але Аннабет удалося підвестися. Підлога під нею поки що була стабільною. Її рюкзак опинився невідомо де, разом із Дедаловим ноутбуком. Бронзовий кинджал, який вона не полишала із семи років, теж зник — швидше за все впав у яму Але Аннабет було байдуже. Вона вижила.

Дівчина обережно наблизилась до краю діри, що залишив «Фіат». Зазубрені скелясті стіни круто опускались у темряву — настільки далеко, наскільки бачили очі. Тут і там стирчали невеличкі виступи, але на них не було нічого, окрім ниток павутини, що звисали, наче новорічна мішура.

Цікаво, чи Арахна казала правду про ущелину? Чи впала павучиха у Тартар? Аннабет намагалася відчути задоволення від цієї думки, але натомість її охопив сум. Арахна дійсно створювала прекрасні речі. Вона страждала тисячоліттями, а тепер навіть її останні гобелени розсипались. Після усього цього, падіння у Тартар здавалось занадто жорстоким кінцем.

Заднім числом Аннабет збагнула, що «Арго II» зупинився приблизно за сорок футів над підлогою. Опустилась драбина, але Аннабет не могла відвести очей від темряви. Тоді біля неї раптом з’явився Персі. Його пальці стиснули її долоні.

Він лагідно повернув її від ями та пригорнув до себе. Вона ткнулась обличчям у його груди і розридалась.

— Усе гаразд, — промовив він. — Ми разом.

Він не сказав: «З тобою все добре» або «Ми живі». Після всього, що вони витримали за останній рік, Персі розумів, що немає нічого важливішого, ніж бути разом. І саме за це вона його кохала.

Їхні друзі зібрались навколо. Серед них був і Ніко ді Анжело, але думки Аннабет настільки затьмарилися, що її це зовсім не здивувало. Їй здавалось, що інакше і бути не могло.

— Твоя нога... — Пайпер присіла біля неї та оглянула шину з бульбашкової обгортки. — Ох, Аннабет, що тут сталось?

Аннабет почала пояснювати. Говорити було важко, але з кожним реченням слова давались їй дедалі легше. Персі не відпускав її руку, що також додавало їй впевненості. Коли вона закінчила, обличчя друзів виглядали здивованими.

— Боги олімпійські, — промовив Джейсон. — Ти пройшла крізь усе це сама. Зі зламаною щиколоткою.

— Ну... не через усе.

Персі широко всміхнувся.

— Ти змусила Арахну сплести собі власну пастку? Я, звісно, знав, що ти можеш постояти за себе, але, свята Гера... Аннабет, тобі вдалося. Поколіннями діти Афіни намагались і зазнавали невдачі. А ти знайшла Афіну Парфенос!

Усі витріщились на статую.

— Що робитимемо, з нею? — запитав Френк. — Вона величезна.

— Ми повинні взяти її із собою у Грецію, — промовила Аннабет. — Статуя могутня. Не знаю як, але вона допоможе нам зупинити велетнів.

— «Загибель велетнів бліда і золотом палає, — процитувала Хейзел. — З в’язниці витої звільнить її лиш біль». — Вона із захватом подивилась на Аннабет. — Це були Арахнині пута. Ти хитрістю змусила її їх сплести.

«І з нестерпним болем», — подумала Аннабет.

Лео здійняв руки. Він зробив пальцями рамку, наче вимірював Афіну Парфенос.

— Ну, доведеться дещо перемістити, але, гадаю, ми зможемо проштовхнути її у двері стайні. Якщо ноги стирчатимуть, я можу огорнути їх прапором чи ще щось таке придумаю.

Аннабет здригнулась. Вона уявила, як Афіна Парфенос стирчить з триреми, а навколо її її п'єдесталу звивається прапор з написом «НЕГАБАРИТНИЙ ВАНТАЖ».

А потім вона подумала про інші рядки з пророцтва: «Близнята подих янгола зупинять, до смерті вічної сховають ключ».

— А щодо вас? — поцікавилася вона. — Що сталось із велетнями?

Персі розповів їй про порятунок Ніко, появу Бахуса та бій з велетнями у Колізеї. Ніко майже нічого не говорив. Бідолаха виглядав так, наче шість тижнів блукав пустелею. Персі пояснив, що дізнався Ніко про Браму Смерті, й чому її треба зачинити з обох боків. Навіть із сонячним світлом, що лилось згори, після слів Персі у печері наче знову стало темніше.

— Отже, смертна сторона в Епірі, — промовила Аннабет. — Принаймні туди ми можемо дістатись.

Ніко скривився.

— Але проблема в іншій стороні. У Тартарі.

Слово наче відбилось від стін кімнати. З ями позаду них здійнявся холодний струмінь повітря. Тоді Аннабет остаточно позбулась сумнівів. Розколина вела просто у Підземне царство.

Персі напевно теж це відчув. Він відвів її від краю. Нитки павутини потягнулися за нею, наче шлейф весільної сукні. Якби ж у неї був кинджал, щоб відрізати цей мотлох! Вона вже хотіла попросити Персі допомогти їй Анаклузмосом, але він заговорив раніше:

— Бахус сказав, що моя подорож виявиться важчою, ніж я очікую. Не розумію...

Кімната затряслась. Афіна Парфенос нахилилась в один бік. Її голова оперлась на один з тросів Арахни, але мармуровий її єдестал розсипався.

Аннабет скрутило нутрощі. Якщо статуя впаде у прірву, усі її зусилля виявляться марними. Їхній похід зазнає невдачі.

— Не дайте їй впасти! — скрикнула вона.

Друзі миттєво її зрозуміли.

— Чжане! — заволав Лео. — Віднеси мене до штурвала, швидко! Тренер там на самоті.

Френк перетворився на велетенського орла і понісся з Лео до корабля.

Джейсон пригорнув рукою Пайпер і повернувся до Персі.

— За мить повернусь за вами.

Хлопець викликав вітер і здійнявся у повітря.

— Підлога не витримає! — крикнула Хейзел. — Решті з нас треба бігти до драбини.

З отвору у підлозі здійнялись стовпи пилу та павутиння. Шовкові троси Арахни заколихались, наче величезні гітарні струни, і почали розриватися. Хейзел кинулась до драбини і жестом покликала Ніко за собою, але той був не у кращій формі для бігу.

Персі міцніше стиснув долоню Аннабет.

— Усе буде добре, — пробурмотів він.

Вона подивилась угору і побачила, як з «Арго II» вилетіли абордажні троси та повились навколо статуї. Один з них затягнувся петлею на шиї Афіни. Лео почав віддавати зі штурвала накази, а Джейсон та Френк несамовито залітали від однієї мотузки до іншої,- намагаючись їх закріпити.

Тільки-но Ніко дістався до драбини, як ушкоджену ногу Аннабет пронизав несподіваний біль. Вона охнула і захиталась.

— Що сталося? — запитав Персі:

Вона намагалася дотягнутися до драбини. Чому вона рухається у зворотному напрямку? Ноги висмикнуло з-під Аннабет — і вона впала ниць.

— Щиколотка! — закричала Хейзел з драбини. — Відрубайте її! Відрубайте її!

Думки Аннабет затуманились від болю: «Відрубати щиколотку?»

Персі, вочевидь, теж не зрозумів, що хотіла сказати Хейзел. А потім щось смикнуло Аннабет назад і потягнуло до ями. Персі кинувся до неї. Він схопив її руку, але за інерцією потягнуло і його.

— Допоможіть їм! — закричала Хейзел.

Аннабет помітила Ніко, який шкутильгав у їхньому напрямку, а потім Хейзел, меч якої заплутався у канатній драбині. Решта їхніх друзів досі були зосереджені на статуї. Крики Хейзел губились у загальному галасі та гуркоті печери.

Аннабет схлипнула, ударившись об край розколини. Її ноги повиснули над прірвою. Вона занадто пізно зрозуміла, що відбувається: вона заплуталась у павутинні. Потрібно було одразу її відрізати. Дівчина думала, що нитки вільно теліпаються, але у купі павутиння на підлозі не помітила одне-єдине пасмо навколо своєї ноги, що тягнулось у яму. Нитка була приєднана до чогось важкого у темряві — чогось, що тягнуло дівчину за собою.

— Ні, — пробурмотів Персі. В його очах промайнув блиск усвідомлення. — Мій меч...

Але він не міг дістати Анаклузмос, не відпустивши її руку. Сили залишили Аннабет. Вона зісковзнула з краю. Персі впав з нею.

Її тіло об щось ударилось. Вона певно на мить знепритомніла від бою. Коли зір повернувся, Аннабет побачила, що впала в розколину і звисає над порожнечею. Персі вдалось вхопитись за виступ у стіні, футів за п’ятнадцять від краю урвища. Однією рукою він тримався, другою — стискав руку Аннабет, але щось дуже важке продовжувало тягнути дівчину вниз.

«Не втечеш, — промовив голос знизу у темряві. — Я піду у Тартар, але заберу і тебе із собою».

Аннабет не певна була, чи чує голос Арахни насправді, чи тільки в голові.

Заглибина затряслась. Аннабет не падала тільки завдяки Персі. Він насилу тримався за виступ розміром з книжкову полицю.

Ніко нахилився над краєм прірви і простягнув руку, але був занадто далеко, щоб допомогти. Хейзел несамовито кричала, але друзі, навіть якби і почули, то нізащо б не встигли на допомогу вчасно.

Аннабет здавалось, що її ногу ось-ось відірвуть. Від болю все перед очима почервоніло. Якась надпотужна сила тяжіння у Підземному царстві тягнула її донизу. Дівчина не могла з нею боротися і розуміла, що вже занадто далеко від краю, щоб її можна було врятувати.

— Персі, відпусти мене! Ти не зможеш мене підняти.

Його обличчя зблідло від напруження, Аннабет побачила в його очах, що він також розуміє, наскільки все марно.

— Нізащо, — видихнув Персі. Він подивився нагору, на Ніко, який перехилився за п’ятнадцять футів від нього. — На іншому боці, Ніко! Побачимось там! Зрозумів?

Очі Ніко округлились.

— Відведи їх туди! — крикнув Персі. — Пообіцяй мені!

— Я... гаразд.

Голос під ними розсміявся: «Жертви. Прекрасні жертви, щоб пробудити Гею».

Персі міцніше стиснув зап’ясток Аннабет. Його обличчя було змученим, у подряпинах і крові, волосся вкривала павутина, але коли вона зустрілась з ним очима, то подумала, Що він ще ніколй не був таким вродливим.

— Ми залишимось разом, — пообіцяв він. — Я не відпущу тебе. Ніколи більше не відпущу.

Тільки тоді вона зрозуміла, що зараз станеться. «Білет в один кінець. Дуже неприємне приземлення». — Разом попри все, — прошепотіла вона. Аннабет почула, як кричали вгорі Ніко та Хейзел, гукаючи по допомогу, і побачила вдалечині сонячне світло — можливо, останнє у житті.

А тоді Персі відпустив уступ, за який чіплявся, і разом, тримаючись за руки, вони впали у безмежну темряву.

LII Лео

Лео досі не міг отямитися.

Усе сталось так швидко. Вони закріпили мотузки на Афіні Парфенос точно перед тим, коли останній павутинний канат розірвався та обвалилась підлога. Джейсон та Френк пірнули вниз, щоб урятувати решту, але знайшли тільки Ніко та Хейзел, які висіли на канатній драбині. Персі з Аннабет зникли. Розколину до Тартару завалило тоннами будівельного сміття. Лео витягнув «Арго II» з печери за кілька секунд перед тим, яке усе місце обвалилось, забравши із собою решту автомобільної стоянки. Тепер корабель стояв на пагорбі над містом. Джейсон, Хейзел і Френк повернулись до місця катастрофи, сподіваючись розкопати уламки та знайти спосіб урятувати Персі й Аннабет, але повернулись ще засмученішими. Розколина просто зникла. Місце події кишіло поліцейськими та робітниками рятувальних служб. Жодний смертний не постраждав, але італійці мали ще кілька місяців чухати потилицю, гадаючи, як величезна карстова вирва виникла просто посеред стоянки і поглинула дюжину чудових автівок.

О ціпенілі від горя, Лео з друзями обережно перемістили Афіну Парфенос у трюм. Завдяки гідравлічним лебідкам та Френкові Чжану (слону на півставки), це виявилось не важко. Статуї ледь вистачило місця, хоча, що вони з нею робитимуть далі, Лео гадки не мав.

Тренер Хедж був занадто згорьований, щоб допомагати. Він усе ходжав палубою зі сльозами в очах, час від часу хапаючись за борідку, ляскаючи себе по голові й бурмочучи:

— Я мусив їх урятувати! Я мусив улаштувати більше вибухів!

Урешті-решт Персі змусив сатира піти в трюм та перевірити все перед відльотом. Від самобичування не було жодної користі.

Шестеро напівбогів зібрались на шканцях і втупилися очима у стовпи пилу, що досі здіймалися над місцем обвалу.

Лео опустив руку на Архімедову сферу, що тепер стояла на панелі управління, готова до монтування. Він мав би радіти цій мить. Це було найбільшим відкриттям у його житті — більшим навіть за Дев’ятий бункер. Якщо він зможе розшифрувати Архімедові сувої, то зможе робити неймовірні речі. Йому було дещо боязко на це сподіватись, але він, можливо, навіть зміг би створити новий контрольний диск для одного знайомого дракона.

І все ж, ціна виявилась занадто великою.

Він майже чув, як сміється Немезида: «Я ж казала тобі, Лео Вальдезе, ми з тобою добре попрацюємо разом».

Лео відкрив печиво. Він отримав код доступу до сфери та врятував Френка і Хейзел. Але ціною за це були Персі та Аннабет. Лео не сумнівався у цьому.

— Це моя провина, — нещасно промовив він.

Решта витріщились на нього. Тільки Хейзел, здавалось, зрозуміла його слова. Вона була з ним біля Великого Солоного озера.

— Ні, — наполягла вона. — Ні, це Геїна провина. Ти до цього не причетний.

Лео хотів у це вірити, але не міг. Вони почали цю подорож з того, що Лео все зіпсував, коли розстріляв Новий Рим. А тепер він розламав печиво і заплатив за це значно більшу ціну, ніж одне його око.

— Лео, послухай мене, — Хейзел стиснула його руку. — Я не дозволю тобі звалювати на себе всю провину. Я не витримаю цього після... після Семі...

Дівчина розгубилась, але Лео розумів, що вона хоче сказати. Його бісабуельо звинувачував себе у зникненні Хейзел. Семі прожив чудове життя, але спочив з думкою, що прирік кохану дівчину на тяжку долю, продавши проклятий діамант.

Лео не хотів, щоб Хейзел почувалась нещасною ще й через нього, але це було іншим. «Істинний успіх потребує жертви». Лео вирішив розламати те печиво, а Персі й Аннабет впали у Тартар. Це не могло бути збігом.

Ніко ді Анжело, опираючись на свій чорний меч, почовгав до нього.

— Лео, вони не мертві. Інакше я відчув би.

— Як ти можеш бути певним? — запитав Лео. — Якщо та заглибина вела... розумієш... Як би ти зміг відчути їх так далеко?

Ніко і Хейзел переглянулись між собою, можливо, обмінювались сигналами на своїх Аїдо-Плутонових радаpax. Лео аж тіпнуло. Хейзел ніколи не здавалась йому дитиною Підземного царства, але Ніко ді Анжело був моторошним.

— Ми не можемо бути впевненими на сто відсотків, — визнала Хейзел. — Але, гадаю, Ніко має рацію. Персі й Аннабет живі... принаймні, поки що.

Джейсон грюкнув кулаком по борту.

— Я мав бути уважнішим. Я міг прилетіти та врятувати їх.

— Я теж, — простогнав Френк. Здоровань ледве стримував сльози.

Пайпер поклала руку на спину Джейсону.

— Ви не винні. Жодний з вас. Ви намагались урятувати статую.

— Вона має рацію, — промовив Ніко. — Навіть, якби прірву не завалило, ви не змогли б влетіти в неї. Вона б так само затягнула вас усередину. Я єдиний, хто бував у Тартарі. Неможливо описати, наскільки могутнє це місце. Варто наблизитися — і прірва затягує тебе. Я був приречений на поразку.

Френк хлюпнув носом.

— Отже, у Персі з Аннабет теж немає жодних шансів?

Ніко покрутив свій перстень з черепом.

— Я ніколи не зустрічав напівбогів могутніших за Персі. Не в образу усім вам, але це правда! Якщо хтось і здатен вижити, то це він, особливо, якщо Аннабет буде поряд. Вони знайдуть вихід з Тартару.

Джейсон повернувся до друзів.

— Тобто до Брами Смерті. Але ти сказав, що її охороняють наймогутніші слуги Гея. Як два напівбоги зможуть?..

— He знаю, — визнав Ніко. — Але Персі сказав мені відвести вас до Епіру, до смертного боку дверей. Він збирається зустрітись з нами там. Якщо ми вціліємо у Домі Аїда, проб’ємося крізь військо Геї, то, можливо, об’єднаємось із Персі та Аннабет і зачинимо Браму Смерті з обох сторін.

— І повернемо Персі з Аннабет? — запитав Лео.

— Можливо.

Лео не подобалось, як говорив Ніко — хлопець наче не ділився всіма своїми сумнівами. До того ж, Лео розумівся на замках та дверях. Якщо Браму Смерті потрібно зачинити з обох сторін, то як вони зроблять це, не залишивши нікого на іншому боці, у пастці?

Ніко важко зітхнув.

— Я не знаю, як їм це вдасться, але Персі та Аннабет знайдуть спосіб. Вони пройдуть крізь Тартар та відшукають Браму Смерті. І коли це станеться, ми повинні бути готовими.

— Легко не буде, — промовила Хейзел. — Гея зробить усе що завгодно, аби спинити нас на шляху до Епіру.

— Хіба це щось нове? — зітхнув Джейсон.

Пайпер кивнула.

— У нас немає вибору. Ми повинні зачинити Браму Смерті, перш ніж вирушимо на битву проти велетнів, інакше їхні армії будуть безсмертними. Ми повинні поспішати. Римляни у Нью-Йорку. Незабаром вони вирушать на Табір Напівкровок.

— У нас не більше місяця, — додав Джейсон. — Ефіальт сказав, що Гея прокинеться точно через місяць.

Лео випростався.

— Ми зможемо.

Усі витріщились на нього.

— Архімедова сфера посилить цей корабель, — промовив він, сподіваючись, що не помиляється. — Я збираюсь вивчити стародавні сувої, що у нас є. Я зможу виготовити багато нових видів зброї. Ми вдаримо по силах Геї всією новою вогневою міццю.

Фестус на носі корабля заскрипів щелепами і демонстративно видмухнув вогонь.

Джейсон не втримав усмішки і поплескав Лео по плечу.

— Схоже на чудовий план, пане адмірале! Бажаєте задати курс?

Друзі часто дражнили його, називаючи адміралом, але цього разу Лео прийняв звання. Це був його корабель. Він пройшов так далеко не для того, щоб боятись якихось там перешкод.

Вони знайдуть Дім Аїда і відіб’ють Браму Смерті. І нехай боги будуть свідками: якщо Лео доведеться сконструювати таку довгу руку-маніпулятор, щоб дістати Персі та Аннабет з Тартару — то так він і зробить.

Немезида хоче, щоб він помстився Геї? Лео охоче зробить їй таку ласку. Він змусить Гею пошкодувати, що вона зв’язалась з Лео Вальдезом.

— Так. — Він востаннє поглянув на вулиці Рима, що ставали криваво-червоними у вечірній заграві. — Фестусе, здіймай вітрила! Час рятувати друзів.

Подяки

 Ця книга була оцифрована з турботою для всіх, хто цінує українську літературу та знання. Наша мета — збереження та популяризація української книги в цифровому форматі, щоб кожен мав доступ до якісних текстів.

Якщо ця книга стала для вас корисною і ви бажаєте підтримати оцифрування нових видань, ви можете зробити благодійний внесок:

ПриватБанк

(4731-1856-8903-8245)

Monobank

(4441-1110-7061-1623)

Примітки

1

Найбільший у світі клуб байкерів. — Прим. пер.

2

Велика грошова афера Чарльза Понці. — Прим. пер.

3

Горщик або іграшка з пап’є-маше, наповнена солодощами; на свята піньяту підвішують до стелі та пропонують одному з присутніх розбити її із зав’язаними очима. — Прим. пер.

4

Потім (латин.). — Прим. пер.

5

Страва мексиканської кухні; складена тортилья з начинкою, у складі якої обов’язково є сир. — Прим. ред.

6

Британський винищувач часів Першої світової, біплан. — Прим. пер.

7

Новий бог (з фр.) — Прим. ред.

8

Артилерійська гармата з коротким дулом. — Прим. ред.

9

Національна іспанська страва, солодка випічка із заварного тіста. — Прим. ред.

10

Застаріла форма кари у школах англомовних країн. — Прим. пер.

11

Геді Ламар, Кларк Гейбл, Гері Купер — відомі актори в 1930—1940-х роках. — Прим. ред.

12

Від ісп. mijo — «синку». — Прим. ред.

13

Від ісп. bisabuelo — «прадід». — Прим. ред.

14

Від ісп. mi bebito — «малюк». — Прим. ред.

15

Від ісп. el viejo loco — «божевільний старий». — Прим. пер.

16

Від ісп. nieta — «онучка». — Прим. пер.

17

Вид медуз. — Прим. ред.

18

Головне шосе Східного узбережжя США. — Прим. ред.

19

Штучний мармур. — Прим. ред.

20

Свайний міст. — Прим. ред.

21

Лео робить відсилку до роману «Володар Перстнів» Дж. Р. Р. Толкієна.

22

Головний герой однойменного мультсеріалу про хлопчика-привида. — Прим. ред.

23

Популярний у середині XX століття танок, схожий на бугі-вугі та рок-н-рол. — Прим. ред.