АНОТАЦІЯ

Остання імперія століттями існує в непорушному порядку — у світі, поділеному на панів і рабів; світі, в якому вільно користуватися магією дозволено лише обраним; світі, де забули, що всі люди колись були вільними, а рослини — зеленими.

Спенса, дівчина-підліток, завжди мріяла бути однією з них, злетіти над Землею і довести свою хоробрість. Але її доля переплетена з долею батька — пілота, який загинув багато років тому, несподівано покинувши свою команду, через що шанси Спенси вступити до льотної школи стали майже нульовими. Ніхто не дозволить Спенсі забути, що зробив її батько, але вона все ще сповнена рішучості літати.

Коли вона знаходить уламки стародавнього корабля, то розуміє, що ця мрія може стати реальністю — за умови, що вона зможе відремонтувати корабель, пройти льотну школу і (можливо, найголовніше) переконати дивну машину допомогти їй. Тому що цей корабель, як виявилося, має душу...

ISBN 978-617-7914-62-3 (GW)

ПРОЛОГ

На поверхню підіймаються тільки дурні. Мама завжди казала, нерозумно наражати себе на таку небезпеку. Бо там не лише майже безупинно на голову сиплеться космічний брухт з поясу уламків, а ще й ніколи не знаєш, коли крелли завдадуть чергового удару.

Ясно, що батькові доводилося підніматися туди чи не щодень: він мусив, бо був пілотом. Отже, за визначенням матері, батько був не просто дурний, а дуже дурний, проте я вважала його дуже хоробрим.

Для мене стало великою несподіванкою, коли одного дня, після нескінченних умовлянь, він таки погодився взяти мене з собою. Тоді мені було сім, хоча себе я вважала дорослою і готовою до всього. Я побігла за ним, світячи ліхтариком на стіни заваленої уламками печери. Більшість каменів там лежали розбиті й потріскані, найімовірніше — внаслідок креллівських бомбардувань, від яких там, унизу, гуркотів посуд і тремтіли лампи.

Дивлячись на ті биті каменюки, я уявляла собі своїх ворогів: як потрощені, розбиті вони лежать і, тягнучи до мене свої тремтячі руки, благають про помилування.

Дивною малою я була.

Я наздогнала батька, він озирнувся і усміхнувся до мене. Це була наймиліша у світі усмішка: така впевнена, ніби йому абсолютно байдуже, що кажуть про нього інші. Йому й справді було однаково, що його вважають диваком, не таким як усі.

Та й чого б йому було перейматися? Кожен захоплювався ним. Його обожнювали навіть ті, хто не любив морозива та іграшкових мечів. Навіть малий плакса Родж Маккаффрі, і той любив мого батька.

Узявши мене за руку, тато показав угору:

— Далі трохи складніше. Дай-но підсаджу.

— Я сама, — відказала я і скинула його руку.

Я ж бо була вже велика: сама спакувала наплічник і навіть залишила вдома свого іграшкового ведмедика Кривавця. Плюшеві ведмежата — то для маленьких, хай навіть для свого з ниток та уламків посуду я й виготовила обладунок.

А от іграшкового зорельота я таки спакувала, бо ж не зовсім ще збожеволіла. Розуміла, що будь-якої миті крелли можуть завдати удару, розбомбити наш сховок, і решту життя нам доведеться провести в пустелі, вдалині від суспільства і цивілізації. Для того мені про всяк випадок і був потрібен мій іграшковий зореліт.

Я віддала наплічник тату і подивилася в тріщину між каменями. Щось у ній було незвичайне. Крізь неї лилося якесь неприродне світло, геть не схоже на м’яке світіння наших ламп.

Поверхня... Небо! Усміхнувшись, я почала видиратися крутосхилом, який наполовину складався з насипаних уламків, а наполовину був стіною печери. Руки ковзали, я обдирала шкіру об гострі камінці, але не плакала. Бо доньки пілотів не плачуть.

Здавалося, розколина в склепінні печери була за цілих сто метрів від мене. Мені страх як не подобалося бути малою, але я вірила: ще день-два, і я виросту великою, як тато, і більше не буду найменшою серед дітлахів. От тоді я й посміюся з них усіх звисока, і вони нарешті визнають мою велич.

Стиха крекнувши, я видерлася на камінь. До наступного мені було не дотягнутися, та я огледіла його мовчки і стрибнула. Як у справжньої Нескореної, в мені билося серце зоряного дракона.

Однак тілом я була семирічна дівчинка. Тому до каменя я не долетіла добрі пів метра.

Та не встигла я впасти, як мене підхопила сильна рука. Батько засміявся, тримаючи мене за комір комбінезона, який я розмалювала фломастерами, щоб він був схожий на його уніформу. На лівій вилозі, прямо над серцем, намалювала навіть значок, як у нього, який вказував, що він — пілот. Той значок був у формі крихітного зорельота з трьома рисочками під ним.

Поставивши мене на камінь біля себе, вільною рукою тато активував світловий трос. Пристрій був схожий на металевий браслет, але щойно він постукав по ньому двома пальцями, той засвітився яскравим світлом. Відтак батько торкнувся камінця над собою, а коли прибрав руку, на камінці залишився товстий світловий трос, інший кінець якого він обв’язав мені під руками і відчепив від браслета. Той перестав світитися, але мотузка нікуди не зникла і тримала мене прив’язаною до каменя.

Раніше мені здавалося, що світловий трос пекучий, але він був тільки злегка теплий. Як обійми.

— Ну що, Дзиґо, — звернувся до мене тато, називаючи прізвиськом, яке сам вигадав, — спробуй ще раз.

— Воно мені не потрібне, — сказала я, смикаючи за трос.

— Це щоб мені було не так страшно.

— Страшно? Ти ж нічого не боїшся. Ти воюєш із креллами.

Він засміявся.

— Мала, сотня креллівських зорельотів не нажене на мене такого страху, як твоя мама, якщо ти прийдеш додому зі зламаною рукою.

— Я не мала. А якщо й зламаю руку — залиш мене тут, доки вона не загоїться. Я битимуся з печерними потворами, здичавію, шитиму собі одяг із їхніх шкур і...

— Лізь, — усміхнено підігнав мене він. — Поборешся з печерними потворами іншим разом. Хоча думаю, єдині потвори, які тут водяться — це ті, що мають довгі хвости і два гострі зуби.

Мушу визнати, з тросом то він гарно придумав, бо на ньому було зручно підтягуватися. Коли ми піднялися до тріщини, тато підсадив мене. Ухопившись за краї розколини, я вилізла з печери і вперше в житті ступила на поверхню.

Там було дуже просторо.

Роззявивши рота, я стояла і дивилася... в нікуди. Просто... Просто вгору. Бо там не було склепіння, стін. Доти я уявляла собі поверхню, як велику, велетенську таки печеру. Але поверхня виявилася дечим більшим, і водночас — меншим.

— Ого.

Тато виліз за мною і обтрусив пилюку з форми. Я хутко зиркнула на нього і знову задерла голову до неба, широко усміхаючись.

— Не боїшся? — спитав він.

Я сердито глянула на нього.

— Ну вибач, — гигикнув він. — Неправильно висловився. Просто бачиш, Спенсо, багато кого небо лякає.

— Воно прекрасне, — прошепотіла я, виглядаючи у нескінченне ніщо, у товщу повітря, що, простягаючись у безмежжя, чорніла високо вгорі.

Та поверхня була набагато яскравіше, ніж я собі уявляла. Наша планета, Детрит, захищена кількома товстелезними шарами прадавнього космічного сміття — брухту, що літає високо-високо, за межами атмосфери, у космосі. Покинуті космічні станції, велетенські металеві щити, старі купи брухту завбільшки з гору — усе це в кілька шарів огортає нашу планету.

Проте нічого з цього ми не будували. На цій планеті ми розбилися, коли бабуся була ще маленька, і цей мотлох був древнім навіть у ті часи. Та попри те дещо з нього досі функціонувало. Наприклад, у нижньому шарі — тому, що найближчий до планети, — літають гігантські світляні прямокутники. Принаймні мені про них розповідали. Це — ліхтарі, що освічують і обігрівають поверхню.

Серед найнижчого шару мала б літати ще ціла купа дрібного брухту. Я примружилася, силуючись розгледіти хоча б щось, але космос був занадто далеко від мене. Окрім двох найближчих ліхтарів — жоден з яких не перебував над нами, — єдиним, що я могла розгледіти в густій сірості, були якісь невиразні темні форми: котрісь — світліші, котрісь — темніші.

— Крелли живуть там? — запитала я. — За шаром брухту?

— Так, — сказав тато. — А нападають на нас крізь шпарини у шарах.

— Як вони нас знайшли? Там, угорі, так просторо.

Світ виявився значно більшим, ніж я уявляла собі, сидячи в підземеллі.

— Вони якимось чином відчувають, коли люди збираються разом, — відповів батько. — Щоразу, як населення підземелля зростає, крелли завдають удару.

Багато років тому наш народ належав до флоту зорельотів. Рятуючись від креллів, ми розбилися на цій планеті й для виживання були змушені розділитися. Відтоді ми мешкали кланами, родовід кожного з яких простежувався від команд тих зорельотів.

Ба розповідала мені це безліч разів. Тут, на Детриті, ми жили кланами ось уже сімдесят років, кочуючи з однієї підземної печери в іншу. Так тривало до недавніх пір, відколи ми почали створювати власні бойові кораблі й збудували таємну базу на поверхні. Ми починали давати відсіч нападникам.

— А де «Альта»? — запитала я. — Ти казав, ми вийдемо десь біля неї. Це вона? — Показала я на скелю дивної форми. — Вона під нею, так? Я хочу побачити зорельоти.

Батько нахилився, повернув мене на дев’яносто градусів і показав:

— Вона там.

— Де? — Я обводила поглядом усю поверхню, яка, по суті, була поєднанням сизої пилюки, скель і кратерів від космічного мотлоху, що сипався з неба. — Я її не бачу.

— Розумієш, Спенсо, в цьому вся суть. Вона має бути надійно захована.

— Але ж ви вилітаєте звідти на бій. Хіба вони врешті не побачать, звідки летять ваші кораблі? Чому ви не перенесете базу?

— Бо треба, щоб вона була тут, над Вогненною. Це та велика печера, яку я тобі показував минулого тижня.

— У якій зберігається все обладнання?

Він кивнув.

— У Вогненній ми знайшли завод, де тепер виготовляємо кораблі. Доводиться жити неподалік, щоби охороняти виробництво, але на бій вилітаємо звідусіль, куди лиш наблизяться крелли.

— Ви захищаєте інші клани?

— Для мене має значення лише один клан — людство. До того, як потрапити сюди, ми всі були єдиним флотом, і одного дня всі кочові клани про це згадають. Коли настане час, ми зберемо всіх. Вони прийдуть до нас, і разом ми збудуємо місто і відновимо цивілізацію.

— А крелли її не зруйнують? — спитала я і, не встиг він відповісти, додала: — Ні, якщо ми будемо сильні й даватимемо їм відсіч.

Він усміхнувся.

— Колись у мене буде власний зореліт, — сказала я, — і я літатиму на ньому, як ти. І тоді ніхто з нашого клану не насмілиться насміхатися з мене, бо я буду сильніша за них усіх.

Батько задивився на мене на якусь мить, аж тоді промовив:

— То це тому ти хочеш літати?

— Пілотів не дражнять малими, — відказала я. — Ніхто не вважатиме мене дивачкою, і за бійки мене не каратимуть, бо це буде моя робота. А ще мені перестануть вигадувати прізвиська, і всі мене полюблять.

Як тебе, додала я подумки.

Це дало татові ще одну безглузду причину обійняти мене, хоча й я сказала правду. Але я все одно відповіла на його обійми, бо батькам таке подобається. Та й до всього, добре було триматися за когось. Дарма я залишила Кривавця вдома.

Татові перехопило подих, і я вже була подумала, що то він заплакав, але це було не так.

— Дзиґо! — зойкнув він, показуючи на небо. — Дивись!

І знову мене приголомшила неосяжність того простору. Небо було ВЕЛЕТЕНСЬКЕ.

Батько показував на щось конкретне. Я примружилася, вглядаючись у пляму сірувато-чорного неба, яка була темніша від решти. Невже то дірка у шарі уламків?

У ту мить я збагнула, що дивлюся в нескінченність, і затремтіла, неначе навколо мене посипалися метеорити. Я бачила сам космос, поцяткований білими плямками, які були геть не схожі на небесні ліхтарі. Вони мерехтіли і здавалися недосяжно далекими.

— Що то за вогники? — прошепотіла я.

— То зорі, — сказав тато. — Я літаю під самими поясом уламків, але майже ні разу не бачив, що лежить за ним. Забагато шарів. Завжди думав, чи пощастить хоч раз побачити зірки.

У його голосі був трепет, якого я раніше не чула.

— То це... це тому ти літаєш?

Батькові було байдуже до похвали, яку він отримував від інших. Навпаки, він її соромився.

— Колись ми жили там, серед зірок, — стиха промовив він. — Наше місце — там, а не під землею. Ті діти, що насміхаються з тебе, вони заручники цих каменів. У них тверді як камінь голови і скам’янілі серця. Завжди прагни в небовись, до чогось величнішого.

Уламки змістилися, і розщелина між ними поступово зімкнулася, доки в небі не залишилася одна-єдина яскрава зірочка.

— Прагни до зірок, Спенсо, — додав тато.

Так я остаточно впевнилася, що хочу літати. Я літатиму і битимуся. Аби ж тільки тато залишив мені трохи креллів.

Я примружилась, коли у небі щось зблиснуло. Далекий уламок, котрий яскраво спалахнув, увійшовши в атмосферу. За ним упав іще один, тоді — ще. Цілі десятки їх.

Насупившись, батько потягнувся до передавача — надсучасної технології, доступної лише пілотам. Підніс квадратний пристрій до уст:

— Говорить Стрілець. Я на поверхні. Біля «Альти» падають уламки.

— Стрільцю, ми їх засікли, — пролунав з передавача жіночий голос. — Отримуємо дані з радарів і... Чорт! Крелли.

— До якої печери вони летять? — запитав батько.

— Вони... Стрільцю, вони летять просто на нас. Несуться на Вогненну. Хай бережуть нас зорі. Вони засікли нашу базу!

Тато опустив приймач.

— Масована атака креллів, — сказав голос у рації. — Увага! Велика група креллів прорвалася крізь пояс уламків. Усім пілотам підготуватися. Вони взяли курс на «Альту»!

Батько взяв мене за руку:

— Я відведу тебе додому.

— Тебе викликають! — скрикнула я. — Тобі треба вилітати!

— Я мушу забрати тебе...

— Я дійду сама. Треба просто йти прямо тунелем.

Батько озирнувся на уламки.

— Стрілець! — озвався з приймача новий голос. — Стрільцю, ти тут?

— Гончак? — відповів тато, клацаючи перемикач. — Я на поверхні.

— Поговори з Бенксом та Свінґом. Вони кажуть, треба відступати.

Тихенько лайнувшись, тато клацнув інший перемикач. Почувся голос:

— ...не готові до прямої атаки. Ми приречені.

— Ні, — відповіла жінка, — треба стояти і битися.

Одночасно загудів хор голосів.

— Залізнобока слушно каже, — сказав тато в рацію, і, на диво, всі миттю замовкли.

— Якщо дамо їм бомбардувати Вогненну, то втратимо апарат, — продовжив тато. — У нас більше не буде заводу, нічого. Якщо хочемо відбудувати цивілізацію, світ — мусимо дати їм відсіч!

Я принишкла, затамувала подих, сподіваючись, що він занадто зайнятий, щоб відправляти мене додому. Думка про битву жахала мене, але мені страшенно кортіло подивитися.

— Ми битимемося, — промовила жінка.

— Ми битимемося, — повторив Гончак. Я знала, що це він, хоч ніколи його не бачила. Вони з батьком були напарниками. — Оце я розумію! Ото бучу ми їм влаштуємо, Стрільцю! Стомишся рахувати, скільки я їх назбиваю.

Говорив він так завзято, пристрасно, аж мені було видно, як він рветься в бій. За це він мені одразу сподобався.

Завагавшись лиш на коротку мить, тато зняв свій світловий трос і вклав його мені в руки.

— Обіцяй, що підеш прямо додому.

— Обіцяю.

— Без жодних затримок.

— Гаразд.

Він підніс до губ рацію:

— Домовилися, Гончаче. Біжу на «Альту». Зустрічайте Стрільця.

На цих словах він помчав туди, куди показував мені раніше. На півдорозі зупинився і озирнувся. Відстібнув свій значок і кинув його мені, пустивши, мов блискучу зірку. Відтак побіг далі до таємної бази.

Звичайно, я одразу порушила свою обіцянку. Залізши в розколину, сховалася під самою поверхнею й сиділа, затискаючи в руці батьків значок, доки не побачила, як наші зорельоти вилітають з «Альти» і несуться у височінь. Примружившись, помітила в небі чорні креллівські кораблі, що роєм мчали їм назустріч.

Зрештою здоровий глузд узяв гору, і я вирішила, що варто таки послухатися батька. Спустившись тросом на дно шахти, забрала наплічника і рушила тунелем. Подумала, що коли поспішу, то встигну на трансляцію бою по єдиному приймачу, який був у нашого клану.

Однак я помилилася. Дорога виявилася довшою, ніж я очікувала, та й до всього я ще й заблукала. Тож поки тинялася підземними ходами, уявляючи собі славну битву, що точиться вгорі, батько безславно розбив стрій і спробував утекти. За зраду його збив один з наших винищувачів. Доки я добулася додому, бій завершився нашою перемогою, а мій батько був мертвий.

Так мене нарекли донькою боягуза.

ЧАСТИНА ПЕРША

1

Я завзято гнала ворога тунелем.

Зняла чоботи, щоб не чвакали, і шкарпетки — щоб не сковзатись. Відчувши під ногами приємну прохолоду каменю, тихенько ступнула вперед.

На такій глибині єдиним джерелом світла слугували хробаки, які жили під склепінням і живилися вологою, що просочувалася сюди крізь шпарини. На те, щоб призвичаїтися до настільки слабкого освітлення, треба кілька хвилин.

Щось ворухнулось у темряві. Он, ті чорні кучугури, то, мабуть, і є ворожий табір. Я присіла, застигла, прислухаючись до шкряботіння ворога по камінцях. Уявила собі крелла — страшного червоноокого іншопланетянина в чорному скафандрі. Твердою рукою неквапно піднесла рушницю до плеча, затамувала подих і зробила постріл.

У винагороду почула болісний зойк.

Є!

Постукала себе по зап’ястю, активуючи батьків браслет зі світловим тросом. Увімкнувшись, його дисплей засвітився червоногарячим світлом, яке засліпило мене на коротку мить. Оговтавшись, я рушила забрати здобич — щура, прохромленого наскрізь стрілою.

Коли посвітлішало, тіні, в яких я уявляла собі ворожі укріплення, виявилися звичайними валунами; моїм ворогом був пацюк, а рушницею — самопальний арбалет. Від того нещасного дня, коли ми з батьком вийшли на поверхню, спливло цілих дев’ять з половиною років, але моя уява залишалася не менш жвавою. Коли я придумувала собі, ніби займаюся чимось цікавішим, аніж виловом щурів, це допомагало скрасити марудну справу.

Я підняла вбитого гризуна за хвоста:

— Нарешті ти звідала мою лють, тварюко.

Виявилося, що малі дивачки не змінюються, навіть коли дорослішають. Та я була переконана, що варто тренувати проворність у разі, якщо мені справді випаде зустрітися зі справжнім креллом. Ба казала, що кожен великий воїн вміє вправно нахвалятися, щоби нагнати страху й невпевненості в серця своїх ворогів.

Я закинула здобич у торбу. Це був уже восьмий пацюк за сьогодні — непоганий улов. Чи вдасться вполювати бодай ще одного?

Подивилася на браслет. На його дисплеї біля індикатора заряду був ще й маленький годинник. 09:00. Пора б уже й вертатися. Не можна прогулювати забагато уроків.

Я закинула торбу на плече, підібрала свій гарпун, який склала сама з мотлоху, знайденого в печерах, і вирушила в бік дому. Ішла за власною мапою, яку намалювала у блокноті й постійно вдосконалювала.

Частково мені не хотілося залишати ці тихі печери, бо вони нагадували мені про батька. До всього мені подобалося те, що там так... порожньо. Там ніхто з мене не сміявся, не витріщався і не пускав прокльони, аж доки я не втрачала витримки і не ставала на захист честі свого роду, топлячи кулак в тупій пиці недруга.

Зупинилася на знайомому перехресті, де на металевих листах, що вкривали підлогу та стелю, були висічені дивні візерунки. Обидві поверхні були списані колами та формулами. Я завжди думала, що то прадавні мапи галактики. У віддаленому кінці зали зі стіни стирчала величезна стара труба — одна з тих, що ганяють між печерами очищену воду для охолодження машин. З її шва у відро, яке я підставила тут раніше, крапала вода. Цебро набралося вже повне, тож я стала напитися. Вода освіжала, була холодна, з легким металічним присмаком.

Про творців тих машин ми знали небагато. Як і пояс уламків, вони були тут ще до того, як наш крихітний флот розбився на цій планеті. Ми точно знаємо, що створили їх люди, адже написи, що на стелі та підлозі цього залу, були зроблені людськими мовами. Проте наскільки близькими були ці люди до нас — залишилося для нас загадкою. Від них не збереглося й сліду, а розплавлені уламки і стародавні руїни вказували на те, що вони пережили власну війну.

Решту води я перелила у флягу, по-товариському поплескала по старій трубі й, перш ніж рушати далі, підставила під неї порожнє відро. Машини немовби відповіли мені своїм далеким, знайомим гуркотом. Я йшла на той звук, доки нарешті не добулася до яскравого, світлого розлому ліворуч.

Підійшовши до діри, виглянула на Вогненну печеру — свій дім, найбільше з підземних міст, які всі разом складали Лігу Нескорених. Стояла я високо, тому мені відкривався чудовий краєвид на велетенську печеру, поділену на квадратні блоки квартир, наставлених одна на одну.

Мрія мого батька збулася. Здолавши креллів того дня дев’ять років тому, наші пілоти-винищувачі надихнули своїм прикладом увесь народ. Десятки розрізнених кланів об’єдналися і колонізували Вогненну з довколишніми печерами. Однак кожен залишив за собою стару назву за зорельотом або його секцією, на якій працював його рід. Наш клан називався Моторниками, бо мої пращури обслуговували двигун корабля.

Усі разом ми називалися нескореними — від назви нашого флагмана.

Авжеж, зібравшись разом, ми привернули до себе увагу креллів, які не полишали намірів знищити людство. Тому війна тривала й надалі, й задля захисту нашої відновленої цивілізації ми постійно потребували нових винищувачів та пілотів для них.

Понад будівлями Вогненної бовванів механізм — стародавній комплекс, у якому містилися ливарні, очисні споруди і механізми, якими ми викачували з-під землі розплавлену породу для виготовлення зорельотів. Апарат вражав не тільки своїми розмірами, а й унікальністю, бо ж хоч машини в інших печерах також могли виробляти тепло та електрику й очищати воду, апарат Вогненної єдиний був придатний для виробництва складної техніки.

У розколину струмувало тепло, від якого в мене на лобі виступив піт. Через усі ці фільтри, заводи та гігантські бочки для вирощування водоростей у Вогненній було дуже жарко. І хоч освітлювалось там непогано, усередині неї чомусь завжди панував напівморок, який розбавляло лиш червоногаряче світло очисних механізмів, що працювали без упину.

Відійшовши від розколини, я рушила до старого технічного продуху в стіні. З першого погляду його дверцята нічим не відрізнялися від інших кам’яних плит тунелю й були досить міцно зачинені. Відімкнувши їх, я оглянула свої скарби: запчастини до гарпуна, запасна фляга, батьків значок. Потерши його на удачу, я склала всередину світловий трос, блокнот з картами і гарпун.

Діставши звідти грубого списа з кам’яним наконечником, я замкнула дверцята і закинула торбину на плече. Нести в торбі вісім щурів буває дещо важкувато, надто коли навіть у сімнадцять років твоє тіло відмовляється виростати більше ніж на метр п’ятдесят один.

Я рушила до звичайного входу в печеру. Ворота охороняло двоє піхотинців, які ні разу в житті не були у справжній битві. Хоч я й знала, як звуть обох, вони однаково наказали мені відійти вбік, а самі почали вдавати, ніби запитують у начальства дозволу пропустити мене. Насправді їм просто подобалося наказувати мені почекати.

І так щодня. Кожнісінького, такого самого, як попередній, дня.

Врешті Алуко підійшов і заходився підозріливо оглядати мій мішок.

— І яку контрабанду ти намагаєшся там знайти? — спитала я в нього. — Камінці, мох? Чи, може, брилу, яка ображає твою матір?

Він огледів мого списа, немов не вірячи, що таким примітивним інструментом я змогла вбити вісьмох щурів. Ну то хай гадає так і далі. Нарешті хлопець повернув мені мішок:

— Можеш іти, боягузко.

Тримайся, наказала я собі, а, піднявши голову, промовила:

— Колись ви ще почуєте моє прізвище, і з ваших очей бризнуть сльози вдячності від думки про те, як вам пощастило мати на своєму боці Стрільцеву доньку.

— Краще я взагалі ніколи тебе не знав би. Пішла.

З високо піднятою головою я зайшла у Вогненну і рушила до Славних Висот Промисловості, так називався мій квартал.

Прибула якраз на перезміну, тому минула велику групу робітників у формах різних кольорів, що відповідали їхнім місцям у великій машині, яка підтримувала життя Ліги Нескорених, а заразом із нею — війну проти креллів. Це були робітники санслужби, механіки, доглядачі водоростей.

І звісно, серед них не було жодного пілота. Ті після своїх змін відпочивали у глибоких печерах, а під час служби жили на «Альті» — тій самій базі, боронячи яку загинув мій батько. Вона більше не була таємною і розрослася до великого аеродрому на поверхні, на якому стояло кількадесят зорельотів, командний пункт і льотна академія. Отам я й оселюся вже завтра, як тільки складу іспит, і мене приймуть у кадети.

Я пройшла під великим металевим пам’ятником Першим Громадянам. Це була композиція, що зображала групу людей, які з примітивною зброєю в руках виклично тягнулися в небо, а позаду них у височінь злітали зорельоти. І хоч на пам’ятнику було зображено всіх воїнів, які билися за «Альту», мого батька серед них не було.

За наступним поворотом я опинилася біля нашої квартири — одного з металевих кубів, що відбруньковувалися від великого центрального. Наше помешкання було крихітне, проте там цілком вистачало місця для трьох людей, особливо зважаючи на те, що я могла по кілька днів пропадати на полюванні в печерах.

Мами не було вдома, та на даху я застала Ба, яка ліпила з водоростей пиріжки на продаж. Працювати офіційно мамі забороняли через те, що нібито утнув батько, тож ми перебивалися нерегулярними заробітками.

Зачувши мої кроки, Ба підняла голову. Взагалі-то її звали Бекка Найтшейд — це прізвище успадкувала і я, — проте всі знайомі кликали її просто Ба. Кілька років тому вона майже зовсім осліпла, і очі їй заволокло білою, каламутною поволокою. І хоч сиділа вона згорблена, місячи масу закляклими руками, сильнішої людини я не знала.

— О-о-о, — протягнула вона, — схоже, наша Спенса вернулася! Який улов сьогодні?

— Вісім! — Я вивалила здобич перед нею. — Кілька особливо м’ясисті.

— Сідай, сідай, — промовила Ба, відсовуючи підстилку з викладеними пиріжками. — Зараз хутенько почистимо і зготуємо їх! Якщо поспішимо, мама встигне продати їх ще сьогодні, а я — висушити шкурки.

Видно Ба забула, що я мала б бути в школі, але яка різниця? Однаково в ці дні нам читали лекції про різні професії, які можна здобути в печерах, а я вже й так знала, ким хочу стати. І хоч іспит на пілота страшенно складний, ми з Роджем готувалися до нього цілих десять років. Тому я не мала сумніву, що ми його складемо. Нащо ж тоді мені ті байки про те, як круто бути доглядачем водоростей та інша дурня?

Крім того, через необхідність ходити на полювання я й так часто прогулювала уроки, тому для інших професій не годилася. Звичайно, предмети, які стануть у пригоді пілоту — будова та ремонт зорельота, математика, воєнна історія, — я ніколи не прогулювала. Решту ж уроків вивчала тільки для годиться.

Я сіла і стала допомагати бабуні обдирати шкури і патрати щурів. Навіть працюючи на дотик, вона робила все чисто і акуратно.

— Про кого хочеш послухати сьогодні? — запитала вона, не піднімаючи голови.

— Про Беовульфа!

— Тобто про короля готів? Не про Лейфа Еріксона? Твій тато дуже його любив.

— За те, що він убив дракона?

— Бо він відкрив новий світ.

— З драконами?

Бабуня гигикнула:

— З пернатими зміями, як говориться в деяких легендах. Але історій про те, як він бився із ними, я не знаю. А от Беовульф був могутнім чоловіком. І щоб ти знала — твоїм пращуром. Проте дракона здолати зумів аж на старості, а до того заробив собі ім’я, борючись зі страховиськами.

Я працювала мовчки, ножиком зрізаючи з пацюків шкурки, вичищаючи кишки, а тоді нарізаючи м’ясо і кидаючи його в казанок. Більшість населення міста харчувалася пастою з водоростей. Справжнє м’ясо — з корів та свиней, яких вирощували в окремих печерах зі спеціальним освітленням і контролем клімату — було занадто дорогим для щоденного вжитку, тому народ радо їв і щурятину.

Я обожнювала слухати казки Ба. Вона шипіла, передаючи мову страховиськ, і говорила твердо, промовляючи слова героїв. Працюючи проворними пальцями, старенька вела оповідь про прадавнього героя-вікінга, який у лиху годину прийшов на поміч данцям. Його любили всі, бо бився він без страху — навіть проти великих і могутніх ворогів.

— А коли страховисько втекло конати на самоті, герой відірвав йому руку по саме плече й зробив собі з неї трофея, — сказала Ба. — Так він помстився за кров невинно убієнних і показав усім свою міць і доблесть.

З квартири долинуло клацання: то вернулася мама. Але мене цікавило зовсім не це.

— Як він голіруч відірвав страховиську руку? — запитала я.

— Бо був дужим і справжнім воїном, — відповіла Ба. — А ще належав до древніх, а ті билися руками й мечами. — Нахилилася ближче: — А ти битимешся спритністю рук і розуму. Із зорельотом тобі не треба буде відривати нікому рук. Робила сьогодні вправи?

Я закотила очі.

— Я все бачу, — мовила Ба.

— Не бачиш.

— Заплющ очі.

Я заплющила очі й закинула голову до склепіння печери, що висилося далеко вгорі.

— Прислухайся до зірок, — сказала Ба.

— Я чую тільки...

— Слухай зірки і уявляй, ніби летиш.

Я зітхнула. Казки Ба я любила, але ця частина завжди була найнуднішою. Та я однаково старалася робити, як вона мене вчила: сидіти, закинувши голову, і уявляти, ніби ширяю в небі. Тож і цього разу спробувала відпустити все, що мене оточувало, і уявити яскраві зорі.

— Цю вправу я виконувала зі своєю мамою, — промовила бабуня, — у моторному відсіку «Нескореного». Це був наш флагман, зоряний крейсер, більший, ніж уся ця печера. Я сідала, слухала гудіння двигуна і дослухалася до зірок.

Я спробувала уявити її маленькою, і це трохи допомогло. Із заплющеними очима мені майже вдалося уявити, ніби я злітаю. Простягаю руку...

— Наша команда моторників, — сказала бабуня, — була найдивнішою серед усього екіпажу. І хай решта і вважали нас диваками, завдяки нам наш зореліт рухався. Це нашими зусиллями він летів серед зірок. Мама казала, це тому, що ми здатні їх чути.

На якусь мить мені здалося... ніби я дещо чую. Чи то лише здалося? Наче якийсь далекий чистий звук...

— І навіть як ми розбилися на цій планеті, наша команда трималася купи, — продовжила бабуня. — Клан Моторників. Тому коли інші називають тебе дивачкою, це лише тому, що вони це пам’ятають і бояться нас. Це спадок, який ти здобула від роду воїнів, що літали в небесах і одного дня повернуться туди. Слухай.

Я протяжно зітхнула, бо те, що я чула — чим би воно не було — кудись враз пропало. Розплющивши очі, я здивувалася тому, що сиджу на даху, оточена червоним світлом Вогненної.

— Ми обслуговували двигуни і рухали цілий зореліт? — спитала я. — Але хіба це робить нас воїнами? Хіба воїни не б’ються зі зброєю в руках?

— Тільки дурень вважає, ніби зброя важливіша за стратегію і рух! — відказала бабуня. — Завтра розкажу тобі про Сунь-дзи, найвидатнішого генерала всіх часів. Він говорив, що у війні перемагає вдало обрана і ретельна підготовка, а не мечі та списи. Видатною людиною був той Сунь-дзи. До речі, також твій пращур.

— Мені більше до душі Чингісхан, — кинула я.

— Тиран і чудовисько, — сказала бабуня. — Проте з його життя теж є чого повчитися. А чи розповідала я тобі про Боудіку, непокірну царицю, що збунтувалася проти римлян? Вона також...

— З твоїх пращурів? — закінчила мама, вилазячи на дах драбиною. — Вона належала до британських кельтів, Беовульф був шведом, Чингісхан — монголом, а Сунь-дзи — китайцем. Як усі вони могли бути пращурами моєї доньки?

— Бо наш спадок — уся Стара Земля! — відповіла Ба. — І ти, Спенсо, належиш до родоводу воїнів, що простягається далеко в тисячоліття, ти успадкувала кров найкращого роду Старої Землі.

Мама закотила очі. Вона мала все, чого бракувало мені: зріст, красу і спокій. Подивившись на щурів, перевела погляд на мене, невдоволено схрестивши руки на грудях:

— Хай до якого роду воїнів вона не належить, а на уроки спізнилася.

— Вона вже навчається, — мовила Ба. — Це найважливіший урок.

Я встала і обтерла руки ганчіркою. Про мужність, з якою Беовульф виходив на бій з чудовиськами і драконами, мені було відомо. А от як він повівся б, коли його мама гримала на нього за те, що він не в школі? Я сумно знизала плечима.

Мама огледіла мене.

— Ти знала, що він загинув? — спитала вона. — Беовульф загинув, борючись із драконом.

— Він бився до останньої краплі крові, — втрутилася Ба, — і здолав страховище, хоч це й коштувало йому життя. І цим приніс своєму народові небачені доти мир і добробут! Усі великі воїни, Спенсо, б’ються в ім’я миру. Не забувай про це.

— А смішки — це останнє, заради чого вони б’ються, — докінчила мама. Зиркнувши на щурів, додала: — Дякую за допомогу, але тобі пора. Хіба іспит не завтра?

— Я до нього готова, — сказала я. — А сьогодні там проходять те, що мені й так не потрібно.

Мама несхвально насупилась. Як кожен великий, я зрозуміла, коли час відступити, тому обійняла Ба, шепнувши їй на вухо:

— Дякую.

— Душа воїна, — шепнула Ба у відповідь. — Не забувай про вправи і слухай зірки.

Усміхнувшись наостанок, я побігла вмитися перед, як я сподівалася, останнім днем у школі.

2

— Громадянине Альфіре, розкажіть нам, чим ви займаєтеся на санітарній службі, — зичливо кивнула до чоловіка, що стояв перед класом, наша вчителька трудового навчання місис Вміїр. Цей громадянин Альфір на вигляд був зовсім не такий, як я уявляла собі санітарного робітника. Хоч і був одягнутий в уніформу, з кишені якої стирчала пара гумових рукавиць, був він досить симпатичний: вольове підборіддя, м’язисті руки, волосся з кудлатих грудей, що вибивається з коміра форми.

Я вже майже уявила його Беовульфом. Аж тут він заговорив.

— Ну, ми переважно пробиваємо забиті труби, — мовив він, — зливаємо так звану чорну воду — переважно це людські відходи — щоб вона могла піти на перероблення в апараті, де він розділить її на чисту воду і корисні мінерали.

— Ідеальна робота для тебе, — нахилившись до мене, шепнула Діа. — Чистити нужники — справжнє підвищення для боягузової доньки.

Шкода, але вдарити її я не могла. І не тільки через те, що вона була донькою місис Вміїр, а і тому, що мені вже й так нещодавно виписали попередження за бійку. Ще одне — і мене не допустять до іспиту. Це була кричуща несправедливість: хіба їм не потрібно, щоби пілоти були добрими бійцями?

Ми сиділи на підлозі в невеликому приміщенні. Того дня уроки проходили без парт: вони знадобилися іншому викладачеві. Я почувалася ніби в садочку, коли вихователька розсаджувала нас почитати нам казку.

— Хай звучить воно не дуже шляхетно, але без праці санітарної служби в нас не було б води, — провадив Альфір. — Без неї не можуть літати на завдання пілоти. У певному розумінні ми робимо найважливішу роботу у всьому підземеллі.

Більшу частину цих лекцій я пропустила, але чула про них багато. На тому тижні про те, що їхня робота найважливіша, уже розповідали нам робітники вентиляційної служби. За день до них — будівельники. А до тих — ливарники, прибиральники та кухарі.

Усі вони, по суті, казали те саме — що всі ми є важливими механізмами великої машини, яка протистоїть креллам.

— Робота кожного мешканця підземелля підтримує діяльність машини, завдяки якій усі ми живемо, — сказав Альфір, у такт моїм думкам. — Не всім дано бути пілотами, проте не існує якоїсь професії, яка була б важливіша за інші.

Далі, за задумом, він мусить сказати щось про те, як знаходити своє місце в житті та виконувати інструкції.

— Щоб стати одним з нас, треба вміти виконувати інструкції, — промовив він. — Треба любити свою роботу, якою незначною вона не здавалася б, і ніколи не забувати: покірність — це і є нескореність.

Нарешті я все зрозуміла — і навіть погодилася з ним певною мірою. Адже пілоти справді далеко не залетять без води, їжі й водогону. Однак ці професії були спокійні, осілі. А енергія вся де? Ми ж бо нескорені! Ми — воїни.

Коли громадянин Альфір договорив, клас чемно йому поплескав. За вікном, під статуями, виконаними у прямих, геометричних лініях, рядами проходили робітники. Часом наш народ справляв враження не так військової машини, як годинника, що точно відміряє тривалість робочої зміни.

Почалася перерва, учні встали, і я хутко пішла з класу, поки Діа не встигла нічого ляпнути. Весь тиждень вона тільки те й робила, що намагалася втягнути мене в неприємності.

Замість того я попрямувала в кінець класу, до довготелесого хлопця з рудою чуприною. Не встигла лекція скінчитись, як він негайно розгорнув книжку і заглибився в читання.

— Родже! — гукнула я, — Просторіко!

Це було його прізвисько — Просторіка, або ж скорочено — Рік, позивний, під яким він літатиме як пілот. Він підняв голову:

— Спенсо! Коли це ти прийшла?

— Ще на лекції. А ти хіба мене не бачив?

— Я повторював льотні схеми. Трясця! Залишився один день. Хіба ти не переживаєш?

— Звичайно ж, ні. Чого б то мені нервувати? Я все й так знаю.

— А от за себе я не впевнений.

Родж схилив голову назад до підручника.

— Знущаєшся? Ріку, ти ж усе на світі знаєш.

— Краще зови мене Роджем. Нам ще зарано брати собі позивні. Спершу треба скласти іспит.

— Що ми точно зробимо.

— Але що, як я забуду потрібний матеріал?

— П’ять основних видів розвороту?

— Задній, Альстромівська петля, подвійний переворот, розворот на крилі, Імбанівський розворот.

— Яка джі-сила за стандартами СОН для порогів перевантаження при різних маневрах?

— Десять джі на підйомі або при крені, п’ятнадцять — при русі вперед, чотири — при пікіруванню.

— Тип прискорювача винищувача «Поко»?

— Якої моделі?

— Сучасної.

— А-19. Так, Спенсо, це все я знаю, але що, як цих запитань на іспиті не буде? Ану ж мені трапиться щось, чого ми не вчили?

На цих словах я відчула, як у мені сіється зерня сумніву. Ми хоч і складали пробні іспити, але іспит на пілота міняли щороку. Звісно, там будуть запитання про прискорювачі, будову винищувача і маневри, але до цього списку можуть додати що завгодно з усієї програми, яку ми вивчали в школі.

І хоч я прогулювала уроки аж надто часто, та не думала, що мені варто хвилюватися. Он Беовульф точно не хвилювався б. Упевненість — мати героїзму.

— А я от знаю, що складу іспит, — сказала я. — Ми з тобою, Ріку, станемо найкращими винищувачами Сил Оборони Нескорених. Ми битимемось так завзято, що, завбачивши нас, крелли верещатимуть настільки пронизливо, аж від їхнього крику здригатимуться небеса!

Рік пересіпнувся.

— Перегнула? — спитала я.

— Звідки ти цього набралася?

— Просто мені здається, так цілком міг би сказати Беовульф.

На тому Родж повернувся до навчання. Мені теж варто було б трохи повчитися, але я стомилася навчатися, намагатися запхати собі в голову знання, і вже не могла дочекатися, коли на практиці перевірю все, що знаю.

Та, на жаль, на нас чекала ще одна лекція. Я чула, як інші учні перемовляються між собою, але не готова була терпіти їхньої тупості. Натомість я заходилася крокувати класом, як той звір у клітці, аж тут до мене, разом із водопровідником Альфіром, підійшла місис Вміїр.

На ній була яскраво-зелена спідниця, а блузку прикрашав срібний кадетський значок — знак визнання її досягнень. Видимо, у льотному училищі вона облажалася — інакше відзнака була б золота, — одначе це було не такою вже й рідкістю. Тут, у Вогненній, навіть кадетський значок слугував ознакою великих досягнень, він надавав місис Вміїр право носити особливий одяг і отримувати привілеї в розподілі провізії.

Та вчителька з неї була непогана: до мене вона ставилася майже так само, як до інших учнів, і майже ніколи не сварила. Мені вона навіть подобалася — хай її доця й була втіленням чистого зла, придатна хіба для того, щоб її вбити, а з тіла виварювати чародійні зілля.

— Спенсо, — звернулася до мене місис Вміїр, — громадянин Альфір хоче з тобою поговорити.

Я підготувалася до запитань про свого батька. Усі завжди хотіли послухати, як воно — бути донькою боягуза? Чи соромно мені? Чи хочу я змінити своє прізвище? Такі запитання найчастіше ставили мені ті, котрі вважали себе співчутливими людьми.

— Я чув, що ти дослідниця, — промовив Альфір.

Я відкрила була рота, щоб сказати щось ядуче, але тут же заткалася. Що?

— Ти часто ходиш у печери, — провадив він. — Ти там полюєш?

— Ну, так, — відказала я. — На щурів.

— Нам потрібні такі, як ти, — сказав Альфір.

— У каналізації?

— Багато машин, які ми обслуговуємо, розташовані в дальніх печерах. На вилазки до них нам потрібні такі відчайдухи, як ти. Якщо тобі потрібна робота, ми готові запропонувати її тобі.

Робота. У каналізації?

— Я піду в пілоти, — випалила я.

— Іспит на пілота дуже складний, — мовив Альфір, зиркаючи на вчительку, — його мало хто складає. А я пропоную тобі гарантоване місце. Ти впевнена, що тобі це не цікаво?

— Так, дякую.

Альфір знизав плечима і пішов геть. Місис Вміїр зміряла мене поглядом, похитала головою і також пішла — привітатися з новим лектором.

Я сперлася на стіну, схрестивши руки на грудях. Місис Вміїр знала, що я хочу в льотне училище. Чого ж тоді подумала, ніби я прийму таку нікчемну пропозицію? Навряд Альфір знав би щось про мене без її підказки. То в чому ж річ?

— Тобі не дозволять вступити в училище, — промовив голос десь ізбоку.

Я повернула голову й побачила, що то до мене підійшла Діа. Чорняве дівча сіло на підлогу під стіною. І чого то вона не тріпається з іншими дівчатами?

— Нікуди не подінуться, — відрізала я. — Записатися на іспит має право кожен.

— Записатися може кожен, — погодилася Діа, — але комісія сама обирає, хто проходить далі, і вибір їхній не завжди справедливий. Дітей Перших Громадян приймають автоматом.

Я зиркнула на картину з Першими Громадянами, що висіла на стіні. Такі були в кожному класі. Так, їхніх дітей у льотне училище приймали автоматом, бо вони на те заслужили тим, що їхні батьки билися у Битві за «Альту».

Технічно мій батько також був серед них, але я не сподівалася, що це мені чимось допоможе. Однак усе життя я чула, що добрий результат на іспиті гарантує місце кожному, незалежно від статусу. Силам Оборони Нескорених — СОН — байдуже, хто ти, аби вмів літати.

— Я знаю, що мене не вважають донькою Першого, — сказала я. — Але якщо складу іспит, мене візьмуть. Як і всіх.

— У тому то й річ, ідіотко. Ти не пройдеш, що б не робила. Я чула, як батьки говорили про це вчора. Адміралка Залізнобока наказала не приймати тебе. Чи ти думала, доньку Стрільця допустять до сонівських зорельотів?

— Брехня.

Моє лице похололо від люті. Це вона знову діставала мене, щоби я кинулася на неї й заробила собі клопоту. Та Діа тільки знизала:

— От побачиш. Хоча мені байдуже. Батько вже влаштував мене в Адміністративну службу.

Я замислилася. Це було зовсім не схоже на її звичні кпини. У її словах не було чутно тих ядучості й зловтіхи. Вона... Вона, схоже, казала правду, що їй байдуже, вірю я їй чи ні.

Я пішла у другий кінець класу, де місис Вміїр розмовляла з новою лекторкою — працівницею служби догляду за водоростями.

— В мене є запитання, — сказала я їй.

— Зачекай, Спенсо.

Я стала, схрестивши руки, явно заважаючи їхній розмові, доки місис Вміїр не зітхнула й відвела мене вбік.

— Що таке, дитино? — спитала вона. — Невже передумала і вирішила погодитися на щедру пропозицію громадянина Альфіра?

— Це правда, що адміралка наказала не приймати мене в академію?

Місіс Вміїр примружила очі, тоді повернула голову вбік і зиркнула на свою доньку.

— То це правда? — повторно запитала.

— Спенсо, — сказала вчителька, повертаючи голову до мене. — Зрозумій, це дуже делікатне питання. Репутація твого батька...

— То це правда?

Місіс Вміїр стиснула губи, але нічого не відповіла.

— То значить, усе це — брехня? — продовжила я. — Всі ці розмови про те, що всі рівні і єдине, що напевне важить — це вміння людини; про пошуки свого місця в житті й вірну службу?

— Це дуже складно, — промовила місис Вміїр, а тоді перейшла на шепіт: — Може, не підеш завтра на той іспит, аби нікому не було незручно? Приходь краще до мене, і ми обговоримо, яка робота підійде тобі найкраще. Якщо не хочеш у каналізацію, можливо, тебе зацікавить служба в наземних військах?

— Щоб стовбичити цілісінький день на караулі? — промовила я, не стримавшись. — Я хочу літати, розкрити себе!

Місіс Вміїр тільки зітхнула і похитала головою:

— Мені прикро, Спенсо, але цьому не бувати. Шкода, що іншим учителям забракло мужності відмовити тебе від цього задуму, коли ти була ще маленька.

Так зруйнувався весь мій світ. Омріяне майбутнє. Ретельно опрацьований план втечі від нестерпної буденності.

Брехня. Брехня, про яку я завжди підозрювала. Звичайно, ніхто не дасть мені скласти іспит. Авжеж, такому посміховиську, як я, не довірять зорельота.

У мені заклекотіла лють. Захотілося побити когось, розтрощити щось, кричати до крові з легень.

Та натомість я вийшла з класу, подалі від вдоволених поглядів решти учнів.

3

Заспокоєння я шукала в тихих печерах. Повертатися до мами з бабусею не наважувалась. Мама, безперечно, буде щаслива: через креллів вона втратила чоловіка, тому боялася, щоби подібна доля не спіткала й мене. А Ба... вона скаже не полишати боротьби.

Але боротьби за що? Я ж була не потрібна власній армії.

Я почувалася дурепою. Скільки разів казала собі, що стану льотчицею, проте насправді не мала ані найменшого шансу. Певно, вчителі всі ці роки нишком посміювалися з мене.

Я гуляла незнайомою печерою, яка розміщувалася далеко за межами території моїх досліджень, за кілька годин ходу від Вогненної. Однак і там мене не покидало відчуття розчарування й гніву. Якою ж дурепою я була.

Дійшовши до краю підземного урвища, я присіла й, постукавши двома пальцями по долоні, активувала батьків браслет зі світловим тросом. Він яскраво засвітився. Ба казала, на Детрит ці пристрої ми привезли з собою — ними користувалися дослідники і воїни колишнього космічного флоту. Я не повинна була б мати такий, але всі думали, що зі загибеллю батька його браслета теж не стало.

Приклавши руку до каменю, я ще раз постукала по долоні. Цією командою кінець троса кріпився до поверхонь. Так я зачепилася за камінь.

Дотик трьома пальцями випускав трос, за допомогою якого я перелізла через валун і опустилася на дно урвища. Опинившись там, постукала двома пальцями, щоби трос відчепився від каменю і повернувся в браслет. Я не розуміла, як працює ця технологія, але знала, що прилад треба заряджати раз на місяць-два, і робила це, таємно під’єднуючись до ліній дротів, що обплітали підземелля.

Я залізла в печерку, в якій росло повно грибів курді. На смак — бридота, зате щурі їх полюбляють. Отже, тут можна гарно пополювати. Я вимкнула ліхтарик і стала чекати, уважно прислуховуючись.

Темряви я ніколи не боялася. Вона нагадувала мені вправу Ба, коли треба було злітати до співучих зір. Справжні воїни темряви не бояться. А я вважала себе войовницею. Бо я... збиралася... я збиралася стати пілотом...

Подивилася вгору, щоб відігнати відчуття поразки, але несподівано... Злетіла. До зірок. Мені знову здалося, ніби я чую, як до мене щось озивається — ніби флейта грає вдалині.

На землю мене повернув шерех неподалік. Шкряботіння щурячих лапок на камінні. Звичним рухом я навела на ціль арбалет і засвітила трос.

Пацюк перелякано крутнувся в мій бік. Мій палець затремтів на гачку, але я не вистрілила, бо гризун устиг втекти. Та і яка різниця? Невже доведеться жити решту життя, вдаючи, ніби нічого не сталося?

Зазвичай мандри відривали мене від проблем. Але сьогодні, наче камінець у черевику, мені постійно муляли чорні думки: «Пам’ятаєш? Ти пам’ятаєш, що в тебе щойно вкрали мрію?».

Почувалася я наче в перші дні після загибелі батька, коли кожна мить, кожен предмет, кожне слово нагадували мені про нього — і про ту пустку, що зосталась у мені. Зітхнувши, я причепила до стріли кінець світлового троса і налаштувала його чіплятися до першого, чого він торкнеться. Націлилась на сусідній обрив і вистрілила. Невагомий трос пристав до скелі, і, закинувши арбалет на спину, я полізла туди.

У дитинстві я часто уявляла, ніби тато вижив і його тримають у заручниках десь у цих нескінченних незвіданих тунелях. Уявляла, як рятую його, немов один з тих героїв з казок Ба: Ґільґамеш, Жанна д’Арк, Тарзан. Тільки цього разу це була я.

М’яко затремтіли стіни печери, посипалася зверху пилюка. Щось упало на поверхню.

Десь поблизу, подумала я. Невже я так високо залізла? Дістала записник з картами. Я була тут уже давненько. Щонайменше пару годин. Ще й у кількох печерах лягала подрімати...

Поглянула на годинник на браслеті. Ніч прийшла і минула, уже наближався полудень дня іспиту, котрий призначено на вечір. Мабуть, час повертатися. Мама і Ба хвилюватимуться, якщо я не прийду на іспит.

До дідька той іспит, подумала я, уявляючи собі обурення, яке відчую, коли мене розвернуть біля дверей. Замість того крізь вузький перешийок я перелізла в іншу печеру. Хоч десь мій малий зріст був перевагою.

Ще один удар струсонув печери. Підійматися на поверхню в такий уламкопад нерозумно. Але мені було байдуже. Мною заволоділо безрозсудство. Я відчувала, майже чула, як щось тягне мене вперед. Лізла, допоки не Добулася до щілини в склепінні. Крізь неї лилося світло, але рівне, стерильно-біле, недостатньо жовте. У підземелля крізь шпарину проникало і холодне сухе повітря — добра ознака. Викинувши назовні рюкзак, я протиснулася крізь щілину на світло.

Поверхня. Задерши голову, я знову побачила небо. Як завжди, воно мене вразило.

Далекий ліхтар світив на клапоть землі, проте більша її частина перебувала в тіні. Небо вгорі виблискувало міріадами падучих уламків — тоненьких світлих ліній, схожих на порізи. Серед них, уважно слідкуючи, строєм літало троє розвідувальних зорельотів. Нерідко ці уламки бували шматками космічних кораблів та іншим космічним мотлохом, з якого можна було добути цінні деталі. А ще в такі моменти в готовність приводили наші радари, оскільки за уламками могли сховатися крелли.

Я стояла в сизій куряві, купаючись у небі, відчуваючи цей особливий легіт на щоках. Виявилось, «Альта» була зовсім недалеко від мене: за якісь пів години ходу. Тепер, коли крелли й так знали, де ми, ховати базу не було сенсу, тому розширили її з підземного бункера до кількох великих будівель, по периметру оточених муром, зенітними установками і невидимим щитом, що захищав її від уламків.

Біля муру кілька груп людей обробляли вузеньку ділянку, де стояло дещо, чому я завжди дивувалася: дерева і поля. Що вони тут роблять? Нащо намагаються вирощувати їжу на пустельному ґрунті?

Наблизитись до них я не наважувалась, боячись, що вартові можуть прийняти мене за мародерку з сусідньої печери. Та попри те було щось драматичне у вигляді тих зелених полів супроти неприступного муру бази. «Альта» була вершиною нашої настирності. Три покоління людства жили на цій планеті, як щурі, кочівники, але більше ховатися ми не збиралися.

Зорельоти звернули до «Альти», і я зробила крок у той бік. «Прагни в небовись, — казав мені тато. — До чогось величнішого...»

Ну й куди воно мене привело?

Закинувши на плече рюкзак і арбалет, я рушила у протилежному напрямку. Я вже бувала у ближніх лазах і розуміла, що коли ще трохи порозвідувати, то зможу об’єднати свої мапи. Та прийшовши до переходу, побачила, що вхід у нього повністю зруйновано.

Десь неподалік упав уламок, здійнявши хмару куряви. Піднявши голову, я побачила вгорі менші уламки — вогненні шматки металу...

...які неслися просто на мене.

Трясця!

Кинулася назад тією ж стежкою, якою прийшла.

Ні. Ні, ні, ні, ні, ні!

Повітря навколо заревіло, і я відчула жар від падучих уламків.

Я помітила вхід у печеру. Туди, подумала я і прослизнула всередину. Позаду мене пролунав потужний удар, який, здавалося, струсонув усю планету. Провалюючись у чорну порожнечу, я гарячково активувала світловий трос і вчепилася рукою за перший-ліпший камінь. Підсмикнулась у повітрі, зачепившись за стіну печери, і так висіла, поки все навколо ходило ходором, а згори сипалися каменюки.

Потому все затихло. Стерши пилюку з очей, я побачила, що вишу на тросі посеред невеликої печерки десяти-п’ятнадцяти метрів заввишки. Рюкзака десь нема, коліно роздерте.

Чудово. Просто супер, Спенсо. Ось до чого доводять твої істерики. Постогнуючи від головного болю, я постукала пальцями по долоні, щоб випустити більше троса і спуститися на землю.

Звалилася на дно печери, подих мені забило. Удалині загуркотіли інші удари, але вже тихіші.

Сяк-так зіп’ялась на ноги і обтрусила з себе пилюку. У купі каміння помітила лямку свого рюкзака. Висмикнула його, перевірила, чи на місці фляга і мапи. Нічого не загубилося.

А от з арбалетом усе було сумніше. Я знайшла держак, проте решти ніде не побачила. Мабуть, засипало камінням.

Обперлася на валун. Знала ж, що не можна підніматися на поверхню в уламкопад, але все одно чомусь поперлася. Зблизька почувся шурхіт. Пацюк? Я була скинула арбалет, але одразу згадала, що від нього залишився один держак, і знову відчула себе дурепою. Піднялася на ноги, закинула на плече рюкзак і додала яскравості ліхтареві. Промайнула тінь, і я пішла за нею, злегка накульгуючи. Може, тут десь є інший вихід.

Піднесла браслет угору, освітлюючи печеру. Світло від ліхтаря зблиснуло на якомусь предметі попереду. Метал? Можливо, водопровідна труба.

Я підійшла ближче й не одразу повірила тому, що бачу перед собою. Бо там, у кутку печери, завалений камінням, лежав зореліт.

4

Це був винищувач.

Він був давній, незнайомої мені конструкції. Мав W-пoдiбнi крила, в розмаху ширші, ніж у сонівських винищувачів. Стару, засипану пилюкою, кабіну пілота обрамляли рівні, як лезо бритви, крильця. Підйомне кільце — завдяки якому зореліт злітав — більшою частиною було сховане в купі каменюк, проте з того, що я бачила, воно було ціле.

На мить я забула про іспит. Переді мною був справжній зореліт!

Як довго пролежав він тут, збираючи навколо себе пил і уламки камінців? Либонь, через зсув одне крило зігнулося майже до землі, задні сопла — погнуті.

Я не знала його моделі, й це дивувало мене найбільше. Мені ж бо був відомий кожнісінький винищувач на озброєнні в СОНу і креллів, а також торгові зорельоти наших кочових кланів. Я навіть читала про старі кораблі, на яких ми літали в давнину, до того як розбилися на Детриті.

Кожен з них я могла намалювати по пам’яті й сказати його назву, навіть якщо розбудити мене серед ночі, але такого зорельота ще зроду не бачила. Покинувши рюкзак, обережно залізла на погнуте крило. Підсвічуючи собі браслетом, підошвами черевиків стерла з пошкрябаного металу давній пил. Правий бік зорельота був увесь понівечений.

Він упав сюди, подумала я. Дуже давно.

Підлізла до круглої кабіни, скло на якій — ймовірно, не скло, а гартований пластик — було, на мій подив, ціле. Зореліт був з тих давніх часів, коли їм бракувало енергії для автоматичного відкриття кабіни, зате панель ручного відкриття виявилася саме там, де я й думала. Стерши з неї пилюку, побачила літери — англійські. Там було написано: «АВАРІЙНЕ ВІДКРИТТЯ КАБІНИ».

Отже, винищувач належав людям. Значить, він дуже давній. Мабуть, такий самий старий, як апарат і пояс уламків.

Посмикала за важіль, та все дарма. Його заклинило. Сперлася руками на коліна й подумала було зламати, але стало шкода. Це ж бо антикваріат, місце якому на п’єдесталі в нашому музеї зорельотів, де ми вшановували воїнів минулих часів. Скелета в кабіні не було, а тому пілот або якось врятувався, або ж корабель лежав тут так давно, що навіть кості спорохнявіли.

Тільки акуратно, подумала я. А акуратною бути я вміла. Та й узагалі завжди відрізнялася великою обережністю.

Прикріпила один кінець світлового троса до важеля, по корпусу зорельота підійшла до великої каменюки і причепила до неї інший кінець. Через це трос від’єднався від браслета, який одразу перестав світитися. Від’єднаний від джерела енергії, трос міг функціонувати всього годину-дві, утримуючи довжину, на яку його розтягнули.

Я лягла на землю, вперлася головою в стіну печери і штовхнула камінь ногами. Він покотився по купі дрібніших камінців, і щойно почувши, як клацнув важіль, я деактивувала трос. Той відчепився на обох кінцях і повернувся в браслет.

Відтак я видерлася на зореліт і побачила, що важіль піддався і кабіна відчинилася. Обачно підняла скло, розсипаючи в усі боки порох. Інтер’єр зберігся чудово. Залізши в кабіну, я виявила, що крісло досі пружне, а шкіра, якою воно було обтягнуте, навіть не порепалася.

Керування схоже на наше, подумала я, кладучи ліву руку на котушку, а праву — на сферу керування, занурюючи пальці в її западини. Раніше я сиділа тільки в макеті кабіни пілота, в музеї, та ще ніколи не бувала у справжньому зорельоті.

Сягнула в кишеню за батьковим значком, який забрала, перш ніж вирушити в експедицію тунелями. Вийняла значок і подивилася, як він виблискує при світлі від мого браслета. Невже, сідаючи в кабіну, тато відчував те саме затишне відчуття шляхетності? Що подумав би він, коли довідався б, що його донька полює на щурів, а замість того щоб іти складати іспит на пілота, сидить тут, у брудній печері?

Невже вона здалася і покинула боротьбу?

— Я не здалася! — промовила я вголос. — Я не тікала!

Або ж... Ну гаразд, я втекла. Але хіба в мене був вибір? Не могла ж я протистояти всій системі. Коли вже сама адміралка Залізнобока — голова СОНу — не схотіла бачити мене, то що я могла вдіяти?

Мене сповнила злість. Я відчула розчарування й ненависть. Ненависть до СОНу за те, як вони повелися з моїм батьком, злість на маму і вчительку — кожного дорослого, котрий дозволяв мені продовжувати мріяти, без жодного сумніву, знаючи всю правду.

Я заплющила очі й відчула силу великого двигуна зорельота, силу перевантаження при зльоті, запах чистого, ясного повітря з верхніх шарів атмосфери, що сповнює кабіну.

Найбільше на світі я прагнула відчути все це. Та розплющивши очі, повернулася в запилюжений, поламаний антикваріат. Мені не судилось літати. Мене не візьмуть.

Несподівано в голові моїй прошепотів голос: «А що, як це і є іспит?» А що, як... Що, як вони хочуть перевірити, як я вчиню? Трясця, що, як місис Вміїр обманула мене? Що, як я здалася намарно, або й куди гірше — показала всім, що я боягузка, донька боягуза, яким, як вони всі вважали, був мій батько?

Вилаявшись, я зиркнула на годинник на браслеті. Чотири години. До іспиту залишилось всього чотири години, а більшу частину дня я згаяла на пусті мандри. Я нізащо не встигну у Вогненну вчасно. Чи таки встигну?

— Прагни до зірок, Спенсо, — шепнула я собі.

Я мусила спробувати.

5

Я влетіла в аудиторію, як той винищувач на максимальній тязі, перебивши літню жінку в білій адміралтейській формі. Коли я на повному ході забігла в аудиторію, вона сердито зиркнула на мене з-за сивого волосся, що сягало до підборіддя, і звернула погляд до годинника на стіні.

Востаннє змінилася цифра відліку секунд. На циферблаті засвітилося 18:00. Я встигла. Щоправда, й вигляд у мене був як чортзна-що: уся впріла, у брудному комбінезоні, подертому внаслідок падіння космічного мотлоху. Але я встигла.

В аудиторії, котра містилася в урядовій будівлі в самісінькому центрі Вогненної — біля ліфтів на поверхню, — панувала тиша. Там було повно парт, за якими сиділа сотня учнів. Я навіть не здогадувалась, що у підземеллях нескорених живе стільки сімнадцятиліток, і це ж переді мною були лише ті, які прагнули стати пілотами.

Усі вони дивилися на мене.

Я високо підняла голову, вдаючи ніби все цілком нормально. На жаль, єдина вільна парта, яку я помітила, стояла просто навпроти сивоволосої жінки.

І обличчя в неї було якесь знайоме. Здається, це...

Трясця.

Це була не одна з молодших офіцерок. Переді мною стояла сама адміралка Джуді Айванс, відома як Залізнобока. Вона належала до Перших Громадян і була головою СОН, тому її обличчя я могла бачити на сотні портретів та пам’ятників. Одним словом, вона була найважливішою особою в цілому світі.

Я неспішно прошкутильгала до парти і сіла навпроти неї, намагаючись приховати своє замішання. І біль. Поки бігла сюди, довелося безліч разів спускатися в провалля по світловому тросу. Тепер м’язи відповідали на все це болем, а праву ногу, як тільки я сіла, звела судома.

Кліпнувши, я кинула рюкзак на підлогу біля стільця. Асистентка екзаменаторки миттю його підхопила й віднесла в куток: в аудиторію забороняли приносити будь-що, крім олівця.

Я заплющила очі, але одразу розплющила їх, почувши, як біля мене хтось чітко шепнув:

— О, хвала рідній Землі.

Рік? Я озирнулася й побачили його за кілька рядів позаду. Він, либонь, прийшов на три години раніше, а решту часу провів, переживаючи, чи не спізнюсь я. Цілковито безпідставно, мушу зауважити. Я ж бо прибула щонайменше за пів секунди до початку іспиту. Підморгнувши йому, я розвернулась назад, ледь не зойкнувши від болю.

— Як я вже казала, — продовжила адміралка, — ми пишаємося всіма вами. Ваші старанна праця і рівень підготовки свідчать про те, що ви — найкраще й найбільш перспективне покоління, досі бачене в СОН. Вашому поколінню судилося успадкувати поверхню. Ви проведете нас у нову еру боротьби з креллами. Пам’ятайте, що мета цього іспиту не довести вашу придатність. Бо всі ви гідні. Жоден загін не здійснить вильоту без роботи сотень техніків, механіків та іншого персоналу. Навіть скромний доглядач водоростей — і той учасник нашого великого подвигу виживання. Кожен гвинтик, що тримає крило або сопло винищувача, повинен міцно сидіти на своєму місці. Іспит складуть не всі, але вже зробивши вибір прийти сюди, ви виправдали всі покладені на вас сподівання. А тим, хто впорається із завданням, я скажу, що з нетерпінням чекатиму вас на навчанні, бо маю особистий інтерес до кадетів.

Я насупилася. Вона здавалася такою відстороненою, байдужою. Аякже, до мене їй байдуже, хоч би якої великої слави зажив батько.

Асистентки заходилися роздавати папки з тестами, а Залізнобока відійшла вбік, до капітанів у блискучих уніформах. Якийсь коротун шепнув їй на вухо і кивнув у мій бік. Жінка повернулася і ще раз огледіла мене, міцно стиснувши губи.

Тільки не це.

Я перевела погляд на протилежну стіну, під якою стояли інші вчителі, серед яких була і місис Вміїр. Побачивши мене, вона розчаровано похитала головою. Але ж... Я... Я думала, що розкусила їхній задум. Вони просто випробовували мене, щоби подивитися, чи я справжня нескорена.

Чи ні?

Підійшовши до мене, асистентка навмисне дістала папку із самого дна стосу і поклав на парту переді мною. Несміливо я облапала кишені в пошуках олівця, але не знайшла нічого, крім батькового значка. Хтось шикнув збоку. Повернувши голову, я побачила, що Рік кидає мені олівець.

— Дякую, — промовила я йому самими губами, відкрила папку і прочитала перше запитання.

1. Опишіть чотирнадцять видів водоростей, які вирощують у лабораторіях. Вкажіть поживну цінність кожного виду. Наведіть приклади продукції, яку з них виготовляють.

Мені аж звело шлунок. Запитання про водорості? Так, інколи в тести вставляють запитання із загального шкільного курсу, але... до чого тут водорості?

Перегорнула на іншу сторінку:

2. Опишіть, не обмежуючись, ідеальні умови для вирощування водоростей, але зокрема: температуру, чистоту води і глибину чана.

Далі було про догляд за водопровідними трубами — як і запитання за ним. Я відчула, як лице мені похололо від усвідомлення того, що на всіх п’ятдесяти аркушах будуть запитання про вирощування водоростей і ремонт трубопроводу та вентиляції. Бо саме ці предмети я прогулювала, коли вибиралася на полювання, а в школу приходила аж після обіду — на уроки фізики й історії. Звідки в мене був час вивчати аж усі предмети?

Я глипнула на місис Вміїр, але вона відвела очі, тому я крутнула головою і зазирнула в папку Дарли Міі-Бім. На першому ж аркуші в неї красувалося зовсім інше запитання:

1. Назвіть п’ять маневрів, які ви виконаєте, щоб скинути з хвоста креллівський винищувач.

Суцільна петля, подвійний переворот, Альмстромівська петля, заднє гальмування і розворот з креном. Кожен з маневрів — з огляду на відстань між зорельотами, умови на полі бою та дії напарника. Відтак я крутнула головою в інший бік і зазирнула в аркуш сусіда з тої парти, розгледівши тільки цифри і слова «прискорювач» і «тяга». Запитання про прискорення і силу перевантаження.

Тут озвалася асистентка — достатньо гучно, щоб її чули всі присутні:

— Зауважте, що однакових запитань немає ні в кого, єдине покарання за списування — виключення з іспиту. Тому не раджу махлювати.

Я відкинулася на спинку крісла, відчуваючи, як у мені клекоче лють. Безглуздя якесь. Невже для мене підготували окремий тест, навмисне включивши у нього запитання, відповідей на які я не знала?

Поки я сиділа, плавлячись зі злості, декілька людей піднялися і вийшли наперед. Невже вони впоралися так швидко? Один з них — високий, атлетичний темношкірий юнак, з коротеньким кучерявим волоссям і чванькуватою пикою — віддав адміралці свій тест. Навіть зі свого місця я бачила, що той був незаповнений — тільки прізвище вказано вгорі. Відтак хлопець показав їй свій значок — особливий: синьо-золотий. Такими нагороджували учасників Битви за «Альту».

Діти Перших Громадян, подумала я. Усе, що від них вимагалося — це прийти на іспит і підписати свій тест, а далі їх автоматично приймали в академію. Сьогодні таких було шестеро, і кожному з них віддавали вільне місце, яке могло б дістатися іншим, працьовитішим учням.

Одне по одному шістка вийшла з класу, а адміралка поскладала їхні папки на стіл перед аудиторією. Вони могли набрати яку завгодно кількість балів. У принципі я теж.

Мені пригадалися слова Діі: «Ти думала доньку Стрільця допустять до зорельотів СОНу?»

Та я однаково вирішила спробувати свої сили. Спересердя притискаючи олівець до паперу так сильно, що раз за разом ламався гриф, узялася розв’язувати свій дурнуватий тест. Кожне запитання ніби навмисне призначалося, щоб надламати мою волю. Чани для вирощування водоростей. Вентиляція. Водопровід. Це були місця, де мене хотіли бачити.

«Боягузова донька. Їй ще пощастило, що її саму не вкинули в один із чанів.»

Так я писала кілька годин, борючись з емоціями. Злість у мені змагалася з наївним очікуванням. Розчарування — з надією. Але логіка борола всякий оптимізм.

14. Опишіть алгоритм дій, якщо у вас виникла підозра, що хтось зі співробітників міг отруїти чан з водоростями.

Я намагалася не залишати пробілів ніде, проте добра третина моїх відповідей зводилися до: «Не знаю. Спитаю в когось, хто знає краще». Та й відповіді такі давати було страшенно боляче, немовби цим я лише доводила власну некомпетентність.

Але здаватися я не збиралася. Врешті продзвенів дзвінок, позначаючи завершення відведених на іспит п’яти годин. Коли асистентка забрала в мене тест, я осілася, спостерігаючи, як вона йде далі.

Ні.

По закінченню іспиту адміралка Залізнобока повернулася в аудиторію і стала розмовляти з невеликою групою людей в офіційних костюмах — Першими Громадянами і депутатами Національної Асамблеї. Залізнобока мала репутацію суворої, але справедливої жінки.

Я встала і попрямувала до неї, заклавши в кишеню руку, в якій міцно стискала батьків значок. Шанобливо дочекалася, поки учні залишать аудиторію і підуть на святкування, де до них доєднаються ті, хто вже обрав інші кар’єри і весь день до цього шукали вакансії або отримували призначення на вже готові для них посади. Для тих же, хто не склав іспиту, за кілька днів буде окрема церемонія працевлаштування. Проте сьогодні ввечері святкуватимуть усі — майбутні пілоти і прибиральники.

Нарешті Залізнобока поглянула на мене. Я показала їй батьків значок.

— Сер, — промовила я, — як донька учасника Битви за «Альту» я прошу вас про місце в льотній академії.

Вона огледіла мене з ніг до голови, зупиняючи погляд на подертому рукаві, замурзаному лиці й кірці крові на лікті. Взяла значок у мене з рук, і я затамувала подих.

— Ти справді вважаєш, що я прийму значок зрадника? — спитала вона. Серце мені впало у п’яти. — Його навіть не мало бути б у тебе. Він мав би знищитися, коли він розбився. Чи ти вкрала його в когось?

— Сер, — промовила я натягнуто, — значок не міг розбитися разом з ним. Він дав його мені перед останнім вильотом.

Адміралка Залізнобока розвернулася, готуючись піти.

— Сер, — покликала я, — благаю, дайте мені шанс.

Вона завагалася, немовби обмірковуючи мої слова, але тоді зненацька крутнулася і прошепотіла:

— Ти хоч усвідомлюєш, як твоє прийняття вплине на наш імідж? Якщо я прийму тебе, і ти виявишся такою ж боягузкою, як він... Ніщо на всій цій планеті не змусить мене посадити тебе в кабіну. Радій, що тебе хоча б пустили в цю будівлю.

Це був ніби ляпас, від якого я аж зіщулилась. А та жінка — одна з моїх героїв — мовчки розвернулась і продовжила йти.

Я схопила її за рукав, асистентки стиха зойкнули, але я не відпускала.

— Ви не віддали мені значка — сказала я. — Це — власність пілотів та їхніх родичів. Традиція...

— Родичам належать значки справжніх пілотів, а не боягузів, — відрізала вона і різко висмикнула руку з моєї хватки.

Я була ладна накинутися на неї. Заледве стримувала себе. Все моє нутро палало вогнем, а обличчя похолонуло. Однак не встигла я щось вдіяти, як ззаду мене схопили чиїсь руки.

— Дзиґо, — почувся Ріків голос. — Спенсо! Що ти робиш?

— Вона вкрала його. Вона забрала батьків...

Я вирвалася з його рук і кинулася навздогін адміралці, але Рік спіймав і міцно скрутив мене.

— Спенсо, ходімо краще на вечірку, — промовив він. — Там і поговоримо про все. Як гадаєш, скільки балів ти набрала? Бо я... Я думаю, що напартачив. Спенсо?

Я знову вирвалася з його рук і, раптово відчувши кволість, від якої мало не падала з ніг, посунула до парти.

— Дзиґо? — запитав він.

— Ріку, йди на вечірку, — прошепотіла я.

— Але ж...

— Облиш мене. Будь ласка. Просто... дай мені побути на самоті Рік ніколи не знав, що робити зі мною, коли на мене находило таке. Постоявши ще трохи наді мною, він нарешті пішов.

А я залишилася сама.

6

Спливло кілька годин.

Гнів, що клекотів у мені киплячою магмою, встиг охолонути. Я не відчувала зовсім нічого.

З іншого кінця будівлі долинали звуки вечірки.

Я почувалася сплюндрованою, дурною та найбільше... спустошеною. Чому я не ламала олівців й не перевертала парт? Чого не лементувала про помсту своїм ворогам, їхнім дітям, а тоді — онукам? Чому не поводилася, як Спенса?

Замість того я сиділа і тупо дивилася перед собою. Почав затихати гамір вечірки. В аудиторію зазирнула асистентка:

— Тобі варто було б піти.

Я не ворухнулася.

— Ти точно не хочеш піти?

Звідси мене витягнуть хіба силою. Я вже жваво уявила собі, як героїчно — як справжня нескорена — чинитиму опір, але асистентка не збиралася мене витягувати. Просто вимкнула світло і залишила мене саму в темряві, яку освічувало лише тьмяне жовтогаряче світіння протипожежної сигналізації.

Зрештою я встала і підійшла до столу, на якому Залізнобока — ймовірно, випадково — залишила тести, які здали їй діти Перших Громадян. Проглянула весь стос: усюди — саме ім’я вгорі й жодної відповіді на запитання.

Узяла тест, який здали першим. Зверху було виведене ім’я: Йорґен Вейт. Далі йшло запитання:

1. Назвіть головні чотири битви, які забезпечили незалежність Підземель Нескорених як першого державного утворення на Детриті.

Запитання підступне, бо тут легко випустити Бій при Унікарні, про який нині згадують нечасто. Але саме тоді СОН застосували винищувачі другого покоління, таємно розроблені у Вогненній. Я повернулася за свою парту і відповіла на запитання.

Відтак перейшла до наступного, далі — до іншого. Усі запитання були чудові й потребували від учнів дечого більшого, аніж банального переліку дат і фактів. Були серед них і математичні задачки на обрахунок швидкості ведення бою. Проте більшість запитань стосувалася стратегії або ж вимагала висловити власну думку і особистий вибір. На двох я забуксувала, вирішуючи, чи писати те, що очікували побачити екзаменатори, чи все-таки правильну відповідь.

В обох випадках обрала друге. Та й далебі, яка різниця?

Закінчуючи, почула голоси в коридорі. Судячи з розмови, це були прибиральники.

Раптом я відчула себе дурепою. Може, закричати, і хай котрийсь із них витягне мене з аудиторії за волосся? Я знаю, як це — коли тебе б’ють. Кожну бійку не виграєш, тому немає нічого ганебного в тому, коли ти в меншості. Перегорнула сторінку й зашкрябала далі олівцем, сидячи в темряві й пишучи при світлі вогника сигналізації.

Почала малювати W-пoдiбний винищувач, на зворотному боці аркуша, аж тут мені сяйнула божевільна думка. На початку свого існування СОН не були офіційною армією, а складалися з групи мрійників, одержимих власними божевільними ідеями: запустити апарат, збудувати винищувачі за кресленнями, які вціліли після аварійної посадки на цій планеті.

Вони збудували власні кораблі.

Відчинилися двері, і з коридору в аудиторію полилося світло. Я почула, як біля дверей ставлять відро і двоє людей нарікають на розлиті напої в залі.

— Вже йду, — гукнула я, домальовуючи корабля і не припиняючи думати, гадати, мріяти.

— Мала, а ти чого досі тут? — запитав прибиральник. — Не хочеться танцювати?

— Щось настрою нема веселитися.

Він усміхнувся:

— Завалила іспит?

— Зрозуміла, що це безглуздо, — відповіла я, повертаючи до нього голову. Від чоловіка було видно лише темний силует у дверях. — А вам колись... — почала я. — Вам ніколи не здавалося, ніби вас примусили займатися тим, що ви робите?

— Ні. А от я себе сам інколи змушую до праці.

Я зітхнула. Мама, напевно, вже з глузду з’їхала, переживаючи за мене. Тож я підвелася і попрямувала до стіни, де асистентка поставила мій рюкзак.

— І нащо воно тобі здалося? — спитався прибиральник.

То мені почулося чи його голос був мені знайомий?

— Робота пілота небезпечна. Багато з них гине, — продовжив він.

— Менше як п’ятдесят відсотків збивають у перші п’ять років служби, — відказала я. — Та й то гинуть з них далеко не всі. Одні катапультуються. Інші хоч і падають, але виживають.

— Так, я знаю.

Я заклякла, тоді примружилась і ще раз поглянула на темну фігуру. Обличчя не бачила, але на грудях у чоловіка щось зблиснуло. Медаль? Значок пілота? Придивившись пильніше, розгледіла обриси піджака і штанів парадної форми СОНу.

Це був не прибиральник. Ті двоє так і залишилися в коридорі — травили анекдоти. Я миттю виструнчилась. Чоловік повагом підійшов до моєї парти, і при світлі сигналізації я побачила, що він уже в літах — років десь п’ятдесяти, — з цупкими білими вусами. Ступав він, помітно накульгуючи. Узяв зі столу тест, що я заповнила, і погортав.

— То чому? — спитав він урешті. — Чому тобі так цього хочеться? Це найважливіше запитання, але його в тест не включають. Чому ти хочеш літати?

«Щоб самоствердитися і відбілити батькове ім’я», — хотілося випалити мені, але це була не єдина причина. Було тут ще щось: батько інколи повторював це, воно було заховане так глибоко в мені, що його нерідко заступали думки про помсту і відплату.

— Бо так можна побачити небо, — прошепотіла я.

Чоловік усміхнувся.

— Ми звемося нескореними, — промовив він. — І це — найбільший ідеал нашого народу: небажання змиритися. Одначе Залізнобока не дуже любить, коли їй не коряться.

Похитавши головою, він поклав мій тест на місце, а на нього — ще щось. Відтак повернувся і пошкандибав геть.

— Заждіть, — покликала я. — Хто ви?

Він зупинився у дверях, і світло з коридору чіткіше підкреслило його обличчя. Ті вуса і очі робили його таким... старим.

— Я знав твого батька.

Стоп. Мені знайомий цей голос.

— Гончак? — перепитала я. — Це ви. Ви з ним були напарниками!

— Це було в іншому житті, — відповів він. — Післязавтра, сьома ранку, корпус Д, аудиторія В-14. Покажи значок, і тебе впустять.

Значок? Я повернулася до парти і знайшла — на своєму тесті — кадетський значок. Міцно затиснула його в руці.

— Але Залізнобока казала, що нізащо не пустить мене в кабіну.

— Залиш її мені. Це мій курс, і останнє слово там за мною. Навіть вона не має там влади наді мною — занадто велике цабе для таких дрібниць.

— Занадто велике цабе, щоб командувати?

— Військовий протокол. Коли маєш достатньо ваги для керування армадою, стаєш занадто важливим, щоб вказувати простому викладачеві, як проводити заняття. От побачиш. Судячи з тесту, знань тобі не позичати, але дещо все-таки варто підтягнути. Відповідь на сімнадцяте запитання неправильна.

— Сімнадцяте... — Я кинулася гарячково гортати аркуші. — Запитання про чисельну перевагу ворога?

— Правильна відповідь: відступити і чекати на підкріплення.

— Це неправильно.

Він напружився, і я миттю прикусила язика. Та й чи мала я право сперечатися з людиною, яка допіру дала мені кадетського значка?

— В небо я тебе пущу, — промовив він, — але потурань тобі не буде. Я не дозволю, бо так буде несправедливо.

— Є щось узагалі справедливе?

Він усміхнувся.

— Смерть справедлива. Вона вирівнює всіх. Отже, сьома ранку. Без запізнень.

ЧАСТИНА ДРУГА

7

Двері ліфта відчинилися, і мені відкрилося місто, якого формально не існувало.

«Альта» була насамперед військовою базою, тому називати її містом — дещо занадто. Та двері ліфта відчинилися за добрі двісті метрів од неї, а вздовж дороги між поселенням і базою тягнувся ряд будинків та крамниці, тож, по суті, це було справжнє місто, в якому жили завзяті фермери, які обробляли ділянки землі під мурами бази.

Я стояла в ліфті, випускаючи людей, і думала, що перебуваю на порозі нового життя, про яке завжди мріяла. Стоячи із повним рюкзаком речей за плечима й досі відчуваючи на лобі мамин поцілунок, я помітила, що трохи вагаюся.

— Хіба це не найпрекрасніше, що ти коли-небудь бачила? — почувся голос позаду.

Я озирнулася. То була дівчина приблизно мого віку. Вища за мене, темношкіра, з довгим кучерявим волоссям. Я одразу запримітила її серед натовпу в ліфті, побачивши кадетський значок у неї на грудях. Говорила вона з дивним акцентом, якого я не могла упізнати.

— Досі не можу повірити, що це все насправді, — продовжила вона. — Як гадаєш, може, це якийсь злий жарт з нами розігрують?

— І яку тактичну перевагу це їм дає? — відповіла я запитанням. Дівчина аж занадто фамільярно взяла мене під руку:

— Нам усе до снаги. Просто вдихни, простягни руку і зірви зірку. Так каже Свята.

Я не знала, як реагувати на її поведінку. Зазвичай усі мене сторонилися, не бажаючи навіть торкатися. Але ця дівчина настільки мене вразила, що я не стала пручатися, коли вона за руку потягнула мене з ліфта, і ми опинилися на широкій дорозі, що через усе місто вела до бази.

Краще б я була тут із Роджем, але його викликали в академію днем раніше — розпитати щось про його тест. Що це означало, я не знала, тільки сподівалася, що в нього не виникло ніяких проблем.

Ми підійшли до фонтану. Це був справжній водограй, як у легендах. Ми обидві зупинилися помилуватися ним, і, скориставшись нагодою, я висмикнула руку з хватки дівчини. Хотілося образитись на неї, але вона поводилася напрочуд щиро.

— Вода так мелодійно дзюркоче, — промовила вона. — Хіба це не найчудесніша музика?

— Найчудесніша музика — це крики моїх ворогів, що хрипко вигукують в небо моє ім’я.

Дівчина повернулась до мене, нахиливши голову набік.

— Хай благословлять тебе зорі.

— Вибач, — сказала я, — це з однієї легенди. — Простягнула їй руку, розваживши, що з іншими кадетами варто товаришувати. — Мій позивний Дзиґа.

— Кіммалін, — відповіла вона, тиснучи мою руку. — А хіба нам уже дали позивні?

— Це я проявила ініціативу. В яку тобі аудиторію?

— Е-м-м-м-м... — Вона сягнула в кишеню й видобула аркуш паперу. — В-14? Група Б.

— І мені.

— Позивний... Позивний... — промимрила Кіммалін. — Який би мені взяти?

— Вбивця? — запропонувала я. — Розпалювачка? Ні, не те. Плотожерка?

— А обов’язково обирати щось кровожерливе?

— Ну ти ж воюватимеш. Значить, тобі потрібне войовниче ім’я.

— Не все крутиться навколо війни!

— Ну як тобі сказати? В льотній академії — усе.

Я наморщила лоба, намагаючись визначити її акцент:

— Звідкіля ти? Точно, не з Вогненної.

— Я народилася і виросла в Підземеллі Достатку! — відказала вона. — Правда, ми хоч і називаємо його так, але там нічого не росте.

— Підземелля Достатку, — промовила я. Це була печера неподалік від Вогненної, котра також належала до Ліги Нескорених. — Це там оселилися клани з «Антіоха»?

«Антіох» був одним з ударних кораблів старого флоту в ті часи, поки ми не висадилися на Детриті.

— Ага. Моя прабабця була заступницею старшини. — Кіммалін огледіла мене. — Ти казала, твій позивний Дзиґа? Чого не Пекельний Вереск чи Вирвані Ворожі Очі?

Я знизала.

— Дзиґою називав мене тато.

Вона зичливо усміхнулася на мої слова. Бляха-муха, то її значить узяли, а мене не хотіли приймати? І що вони в тому СОНІ замислили — набрати гурток рукодільниць?

Ми підійшли до бази, яка складалася з групи високих строгих будівель, оточених муром. Одразу під ним фермерські угіддя переходили у справжній сад. Я зупинилася посеред доріжки і мимовільно вирячилась на нього. Ці дерева я бачила здаля, але зблизька вони були просто велетенські. Майже три метри заввишки! До цього найвищою рослиною, яку я бачила, був гриб, що сягав мені до пояса.

— Їх висадили після Битви за «Альту», — сказала Кіммалін. — Треба бути дуже хоробрими, щоб працювати тут, на відкритій місцевості, під постійною загрозою навали креллів.

Вона підняла вгору захоплений погляд, і я зрозуміла, що небо вона бачить уперше. Ми зайшли на пропускний пункт, і я простягнула охоронцю свого значка, звично очікуючи на грубість, яку завжди отримувала від Алуко на вході у Вогненну. Але тут охоронець, нудячись, тільки відмітив нас у списку і махнув проходити. Небагато церемоніалу, як для першого офіційного візиту на «Альту». Та нічого, скоро я прославлюся настільки, що вартові на воротах козирятимуть, тільки-но завбачивши мене.

Ми знайшли свій корпус і приєдналися до гурту інших кадетів. Як я зрозуміла, тест склало приблизно двадцять п’ять осіб, яких розподілили на три групи. Тільки найкращі випустяться з академії й стануть регулярними пілотами.

Ми з Кіммалін підійшли до широкої одноповерхової будівлі неподалік від злітних майданчиків. Академія. Я ледве стримувалась, щоб не побігти до ряду блискучих зорельотів, але розуміла, що вже й так навитріщалася удосталь.

Коридори в будівлі були широкі, уздовж них тягнулися аудиторії. Радісно верескнувши, Кіммалін побігла до котрогось із кадетів, з яким була знайома. Я залишилася біля вікна і, чекаючи на її повернення, визирнула на небо.

Стоячи так, я відчувала... тривогу. Не через навчання, а через це місце. Воно було таке велике, просторе. Коридори тут були на цілий метр з лишком ширші, ніж у Вогненній, та й будівлі на базі розпластувались увсебіч, а не громадилися одна на одній. І небо тут було видно завжди. Тому навіть із силовим полем, що відділяло мене від нього, — таким самим, яким захищали зорельоти — я почувалася голою.

Тут, на поверхні, я спатиму, житиму, їстиму — існуватиму. Просто неба. Я хоч і любила небо, та це зовсім не означало, що мені хотілося, щоб воно дивилося на мене щохвилини мого життя.

Доведеться з цим змиритися, сказала я собі. «Воїн не обирає, де йому ночувати; йому слід дякувати зорям за те, що може обирати собі поле бою.» Це цитата із «Завоювання космосу» Джанмі. Я обожнювала бабусині історії про Джанмі не менше ніж про вікінгів, хай там і було не так багато відрубаних голів.

Повернулася Кіммалін, і ми пішли шукати свою аудиторію. Я глибоко вдихнула. Ось настав мій час стати льотчицею. Ми відчинили двері.

8

Посеред аудиторії півколом стояли десять тренажерів — моделі кабін зорельотів. Кожен являв собою крісло і панель управління, оточену частиною фюзеляжу. Попри відсутність скла в куполах кабін, на вигляд вони були, ніби зняті зі справжніх винищувачів.

Щоправда, замість конічного носа до кожного тренажера на кінці кріпилася велика коробка десь метр заввишки і пів метра завширшки. Ми з Кіммалін прийшли першими, і я одразу звернула увагу на кабіну під стіною. Була вона від моделі 0615. Уперше в житті я прийшла не просто завчасно, а найпершою.

Ну гаразд, другою, бо Кіммалін випхалася поперед мене й сама заходилася розглядати кабіни.

— О, то ми перші! Як казала Свята: «Коли не можеш прийти першим, постарайся хоча б не спізнитися.»

Увійшовши, я скинула наплічник і пішла розглядати тренажери. За будовою панелей упізнала винищувачі класу «Поко» — базова, але й найшвидша, модель на озброєнні СОН. Відчинилися двері, зайшло ще двоє курсантів. Хлопчина попереду був нижчий, мав темно-синє волосся і зовні скидався на йонґіанця. Команда зорельота старого флоту «Йонґ-Ґван» складалася переважно з китайців і корейців — ще одних народів старої Землі.

Усміхнено розглядаючи аудиторію, синьоволосий хлопчина поставив свій рюкзак біля мого.

— Ого. То це — наша аудиторія!

Дівчина позаду нього зайшла сюди, наче до себе додому. Була вона худорлява, атлетична і мала біляве волосся, зібране у хвостик. На комбінезон у неї недбало, мов на прогулянку, була накинута куртка від форми СОН.

Майже одразу за ними зайшла дівчина з татуюванням уздовж нижньої щелепи. Мабуть, вічійка — з печери Вічі. Про той клан я знала небагато, тільки, що вони були нащадками піхотинців старого космічного флоту. Вічійці мали власну культуру й трималися окремо від інших — зате мали репутацію відмінних воїнів.

Я усміхнулася до неї, та вона швидко відвела погляд і не відповіла, навіть коли Кіммалін зичливо привіталася. Як собі хочеш, подумала я.

Зате Кіммалін дізналася як звуть і звідки прибули решта двоє. Синьоволосого хлопця звали Бім, і він справді був йонґіанцем. Його клан належав до команди гідропоніків на старому кораблі й оселився в печері, у якій збереглася велика кількість підземних ферм, світло та енергію яким надавали прадавні машини. Я ніколи не куштувала їжі звідтіля, бо призначалася вона лише для тих, хто мав визначні заслуги в обороні та праці.

Атлетичну дівчину звали Гудія, вона була з Вогненної. Її я не знала, проте й печера наша була велика і мала чимале населення. Ближче до початку заняття в аудиторію зайшла висока дівчина, яка представилася Фрейєю. Гарне древнє ім’я з норманської міфології, і я це оцінила. Та й вигляд вона мала нічогенький: худа, зате височенна — десь метр вісімдесят п’ять, — з білявим, коротко підстриженим волоссям. Черевики на ній були новесенькі, натерті до блиску, затягнуті золотими застібками.

Отож, нас було шестеро. Значить, мало приєднатися ще кілька людей. Приблизно за десять хвилин до початку заняття прийшла трійця хлопців. Вони явно були друзями, бо йшли, тихенько перемовляючись і жартуючи. Двох із них я не знала, проте той, що був посередині — темношкірий, з коротким кучерявим волоссям — чітко виділявся миловидним личком.

Я бачила його на іспиті, усвідомила я. Це був син одного з Перших Громадян, котрого прийняли в академію автоматом.

Клас. До нас призначили безтолкового аристократа, мешканця найглибших — і найбезпечніших — підземель Ліги Нескорених.

Навчатися сюди він пішов не тому, що мав талант, а щоб хизуватися кадетським значком і почуватися важливим. З тону, яким його супутники промовляли до нього, я припустила, що це його поплічники. Я була ладна закластися на все, що маю, що всіх їх узяли без іспиту — тобто в нашій групі було аж троє людей, які не заслужили бути тут.

Високий красунчик вийшов на середину кола тренажерів. І як може хлопець мати таке лице, щоб його так хотілося розквасити? Прокашлявшись, він різко сплеснув у долоні:

— Кадети, струнко! Невже ми ось так привітаємо інструктора — дурнуватими балачками? Рівняйсь!

Кіммалін, хай благословлять її зорі, підскочила і виструнчилась. Двоє посіпак хлопчини також вирівнялися, справляючи значно краще враження справжніх солдатів. Усі решта запитально зиркнули на хлопця.

— Хто тобі дозволив нами командувати? — спитала Гудія, атлетична дівчина з мого підземелля.

Вона стояла, спершись на стіну і схрестивши руки на грудях.

— Хочу справити добре враження на інструктора, кадетко, — відказав Принда. — Тільки уяви собі, як радісно йому буде побачити нас напоготові, коли він сюди зайде.

Гудія пхикнула:

— Радісно? По-моєму, це відстій.

Принда проігнорував її слова, замість того перейшов до огляду шеренги зі своїх трьох бійців. Похитав головою, глянувши на Кіммалін, чия версія стійки «струнко» була в тому, щоб стояти навшпиньки і козиряти обома руками одночасно. Посміховисько.

— Ти — посміховисько, — сказав їй Принда.

Дівчина похнюпилася, опустилася. Мене миттю захлеснуло праведною люттю. Він ніби й слушно сказав, але ж не можна ось так просто ображати людину.

— Де ти бачила, щоб струнко ставали так? — запитав Принда. — Ти виставиш нас на посміховисько. Не можна цього допустити.

— Ага, — озвалася я, — у такому разі вона відбере роботу в тебе, бо справжнє посміховисько тут — ти, Приндо.

Він оглянув мене згори донизу, явно зауважуючи мій пошарпаний комбінезон. Колись він належав батькові, тому довелося добряче його перешити, щоб він підійшов мені.

— Кадетко, ми знайомі? — запитав він. — Мені здається, я тебе десь бачив.

— Я сиділа за першою партою на іспиті, — відказала я, — на якому ти склав свій тест, не відповівши на жодне запитання. Можливо, ти бачив мене, коли глянув на решту аудиторії, бажаючи подивитися, що значить працювати.

Він міцно стиснув губи. Схоже, я зачепила його за живе. Прекрасно. Перша кров.

— Я вирішив не марнувати ресурсів, — промовив він, — щоб ніхто не витрачав часу на перевірку мого тесту, коли мені й так гарантоване місце.

— Якого ти не заслужив.

Оглянувшись на решту кадетів, які зацікавлено стежили за перепалкою, він заговорив тихіше:

— Послухай, тобі не потрібні неприємності. Просто виконуй накази і...

— Виконувати накази? — перепитала я. — Чиї? Твої?

— Очевидно, що я буду вашим командиром. Тому краще роби, як я кажу.

От же бундючний суперновий син.

— Лише тому, що ти шахраював і...

— Я не шахраював!

— Лише те, що ти купив собі місце в академії, ще не робить тебе командиром. Тож пильнуй і не наживай собі ворога.

— А то що?

Трясця, він мене вже добряче бісить. Я заскочила на стілець, щоб мати перевагу в зрості. Це його здивувало.

— Що... — струснувши головою, почав був казати він.

— Удару завжди слід завдавати з вигідного положення! — крикнула я. — Коли все закінчиться, Приндо, я заберу твій оплавлений, обвуглений значок як свій трофей і дивитимуся, як у потрощеному зорельоті догорятиме твій понівечений труп!

Аудиторія принишкла.

— Ну гаразд... — сказав Принда. — Це було... дуже красномовно.

— Хай благословлять тебе зорі, — промовила Кіммалін, а Гудія усміхнулася й показала мені великий палець, тоді як решта присутніх явно не знали, як на таке реагувати.

І... мушу визнати, що, можливо, я дещо перегнула з реакцією. Ніхто з них мене не знав. Вони не зростали в моєму районі, не ходили зі мною до школи. Може хіба, чули про мого батька, але від будь-якого іншого кадета навряд би відрізнили.

Тут я була не мисливицею на щурів і не донькою боягуза.

Тут я була вільна.

І треба ж, щоб так сталося, що в ту мить відчинилися двері й увійшов наш інструктор, Гончак, в одній руці тримаючи чашку кави, у другій — планшет. При світлі я одразу впізнала його лице, яке бачила на зображеннях Перших Громадян, хоча в житті волосся в нього було сивіше, а вуса неабияк його старили.

Справляли ми, мабуть, не найкраще враження. Я стояла на кріслі тренажера, нависаючи над Приндою. Кілька інших курсантів стежили за нашою перепалкою, тоді як Кіммалін спробувала правильно козирнути.

Гончак зиркнув на годинник, на якому вибило рівно 07:00:

— Сподіваюся, я вас не перебив.

— Е... — квакнула я, зіскочила з крісла і злегка гигикнула.

— Це не смішно! — гаркнув Гончак. — Я тут не для смішків! Курсанти, шикуйсь під дальньою стіною!

Ми побігли виконувати його наказ. Як вишикувались нарешті, Принда козирнув і так і залишився стояти, не віднімаючи руки від скроні.

Подивившись на нього, Гончак сказав:

— Синку, не виставляй себе на посміховисько. Це не базова підготовка, та й ви не лантухи з сухопутних військ.

Знітившись, Принда опустив руку, але продовжив стояти струнко.

— Даруйте, сер!

Гончак закотив очі:

— Я — капітан Кобб, Гончак — мій позивний, але ви звіть мене просто Кобб, а як уже хочете — то й сер. — Прошкутильгав уздовж шеренги, на ходу відсьорбуючи каву. — Правила в мене тут прості. Я вас навчаю, а ви навчаєтесь. Коли відволікатиметеся, це може мати фатальні для вас наслідки. — Зупинився навпроти нас із Приндою. — Це стосується і флірту.

Моє обличчя похололо:

— Сер! Я не...

— А ще — сперечань! Ви в льотній академії, борони вас зірки. Тривалість курсу — чотири місяці. Якщо вас не випруть за цей час, ви пройшли. Іспитів тут немає. Тільки ви, кабіна і ваші старання довести мені, що ви гідні бути тут. Віднині я — єдиний представник влади, який впливає на ваше життя.

Він зупинився, чекаючи, чи не відповімо ми нічого. Усім вистачило клепки промовчати.

— Більшість із вас не пройде, — провадив він. — Чотири місяці — це, може, й недовго, але вам це здасться вічністю. Одні не витримають напруги і покинуть навчання самі, інших уб’ють крелли. Зазвичай із групи десять кадетів пілотом стає один, щонайбільше — два.

Він зупинився скраю шеренги, біля Кіммалін, яка стояла, нервово покусуючи губи.

— Але дивлячись на ваше збіговисько, — додав Кобб, — я сумніваюся, що хоч одне з вас випуститься. — Він подибав від нас до столу перед аудиторією, поставив на нього чашку і пошурхотів аркушами на планшеті. — Котрий з вас Йорґен Вейт?

— Я, сер! — ще більше виструнчившись, озвався Принда.

— Добре. Ти будеш командиром групи.

Мене аж заціпило. Кобб огледів мене, але нічого не сказав.

— Йорґене, тобі знадобиться двоє помічників. Щоб імена були в мене до вечора.

— Можу назвати їх просто зараз, сер, — відповів він, киваючи на двох своїх друзяк, вищого і нижчого. — Артуро і Недд.

Кобб зробив відмітку в журналі.

— Добре. А зараз усі займіть свої місця. Зараз ми...

— Стривайте, — гукнула я. — І це все? Отак ви обираєте командира? Навіть не оцінивши решту з нас?

— Кадети, по місцях, — повторив Кобб, ігноруючи мене.

— Але ж... — вихопилося в мене.

— Окрім кадетки Спенси, — додав він, — яка замість того вийде зі мною в коридор.

Прикусивши язика, я попленталась за ним. Слід було б стриматися, але... Серйозно? Отак ні сіло ні впало призначати командиром того Принду? Чим він заслужив?

Кобб вийшов за мною і причинив двері. Я вже зібралася вибухнути тирадою, але він одразу прицитькнув мене:

— Спенсо, ти хочеш зруйнувати все?

Вражена його раптовим гнівом, я затнулася.

— Ти знаєш, що мені довелося зробити, аби тебе прийняли? — продовжив він. — Я розповідав їм, як ти кілька годин просиділа в порожній аудиторії й майже бездоганно розв’язала тест. Щоб протягнути тебе, мені знадобилася кожнісінька йота репутації, яку я заслужив за всі ці роки. І тут, за першої ж нагоди, ти шлеш усе шкереберть?

— Я... Але ж ви не бачили, що він утнув перед заняттям! Ходив такий весь пихатий, нахваляючись, що буде нашим командиром.

— Значить, мав на те підстави!

— Але ж...

— Що «але»? — гаркнув Кобб.

Я проковтнула слова, які збиралася сказати, і змовчала. Він глибоко вдихнув:

— Гаразд. Бачу, ти таки вмієш хоч трохи тримати себе в руках. — Потер очі великим і вказівним пальцями. — Ти така ж, як твій батько. Часом мені хотілося придушити його. Шкода, що ти не він і тобі доводиться жити з тим, що він утнув. Спенсо, треба вміти тримати себе в руках. Якщо комусь здасться, що я поблажливий до тебе, підуть неприємні чутки, і тебе попруть з академії, не встигнеш і оком змигнути.

— То ви не можете ставитися поблажливо до мене? — спитала я. — Зате до сина аристократа, котрий навіть тесту не склав, треба бути поблажливим?

Кобб зітхнув.

— Вибачте, — сказала я.

— Ні, я сам почав цю тему, — мовив він. — Знаєш, чий він син?

— Когось із Перших Громадян?

— Він син Єшуї Вейт, героїні Битви за «Альту». Вона служила в СОНІ сім років і має на своєму ліку понад сотню збитих ворожих зорельотів. А чоловік її, Елджернон Вейт, — один з Лідерів Національної Асамблеї і вищий керівник міжпідземної транспортної компанії. Ця родина — одна з найбільш шанованих у нижніх підземеллях.

— Тому їхній син та його посіпаки командують нами за здобутки своїх батьків?

— В родини Йорґена три приватні винищувачі, на яких він тренувався відколи йому виповнилося чотирнадцять. Він налітав уже майже тисячу годин. А ти скільки?

Я зашарілася.

— А його, як ти кажеш, «посіпаки», — вів далі Кобб, — це Недд Стронґ, чиї двоє братів служать у СОНІ, та Артуро Мендес, син пілота вантажника, що відслужив у СОНІ шістнадцять років. Артуро служив помічником свого батька і офіційно має двісті годин льотного досвіду. Знову ж таки, який досвід маєш ти?

— Я... — перевела подих. — Я перепрошую за зайві запитання, сер. Припускаю, за це я заслужила на додаткові підтягування або мушу драїти туалет зубною щіткою?

— Я вже казав, це не муштра для піхоти. Покарання в нас — не якісь дурощі. — Кобб відчинив двері в аудиторію. — Але продовжиш мене доводити, покарання буде просте: ніяких польотів.

9

Ніяких польотів.

Зроду не чула я нічого більш гнітючого. Коли ми повернулися в аудиторію, Кобб показав мені на місце під стіною. Не на кабіну зорельота, а простий стілець.

Я похнюплено почвалала до нього і сіла, почуваючись розчавленою.

— Ось це, — проказав Кобб, постукуючи пальцями по одній з коробок, прикріплених до носів кабін, — голографічні проєктори. Це стара технологія з тих часів, коли ми були флотом. Увімкнені, вони створюють ефект перебування в кабіні зорельота. Завдяки їм ви навчатиметеся літати без ризику пошкодити справжній винищувач. Щоправда, симуляція не ідеальна. Деякі тактильні відчуття вона відтворює, але не здатна імітувати силу перевантаження. Для цього ви проходитимете тренування на центрифузі. Традиція СОНу дозволяє вам самотужки обирати собі позивні, тому раджу добре подумати, які ви собі оберете, адже їх ви носитимете решту життя. За ними вас знатимуть найважливіші для вас люди — ваші напарники.

Принда миттю зірвався на ноги.

— Не зараз, кадете, — урвав його Кобб. — У будь-який час протягом кількох наступних днів. А зараз я хотів би...

Двері в аудиторію відчинили ударом. Я скочила на рівні ноги, але виявилось, що то не атака і не аварійна ситуація.

Це був Рік. І на грудях у нього виблискував кадетський значок.

— А я вже думав, ти не прийдеш, — звернувся до нього Кобб, піднімаючи стос паперів. — Родж Маккафрі? Гадаєш, це добра ідея — спізнюватися в перший же день навчання? А коли крелли нападуть, ти також не поспішатимеш?

Захеканий Рік похитав головою і побілів, як той білий прапор капітуляції. А ще... Ріка взяли в академію! Коли попереднього дня його викликали на бесіду щодо його тесту, я хвилювалася, але схоже, його таки прийняли. Мені захотілося кричати від радості.

Проте ніколи в житті Рік не запізнювався без поважної причини. Навіть коли хворів на застуду — і тоді складав графік, за яким сякав носа. Я вже була розтулила рота, але миттю його закрила, після того як Кобб огрів мене поглядом.

— Сер, — нарешті вичавив із себе Рік, переводячи подих. — Ліфт. Зламався.

Відійшовши до протилежної стіни, Кобб натиснув на кнопку комунікатора.

— Джексе, — сказав він, — не підкажеш, чи не траплялося сьогодні несправності з ліфтами?

— Капітане, тут і перевіряти не треба, — відповів голос із динаміка над кнопкою. — Ліфт 103-Д на дві години застряг із пасажирами всередині. Вже кілька місяців мучимося з ним.

Відпустивши кнопку, Кобб зиркнув на Ріка.

— Кадете, я чув ти набрав найвищий бал.

— І мені так сказали, сер. Я отримав виклик на бесіду, і адміралка мене нагородила. Страшенно перепрошую за спізнення. Я чесно не планував цього — точно не в перший же день. Мало не вмер, коли...

— Ну годі вже, досить, — кинув Кобб, показуючи рукою на симулятори. — Не випробовуй мого терпіння, синку.

Рік жваво зайняв своє місце, а тоді, побачивши мене на стільці, показав великий палець. Ми зробили це. Обоє. І хай Рік отримав найвищий бал, я все одно раділа, бо це означало, що він отримав варіант тесту, на який заслужив.

Кобб підійшов до Приндового тренажера і клацнув перемикач збоку коробки. Кабіну оповила мерехтлива куля білого світла.

Усередині Принда почав тихенько, але досить розбірливо, промовляти слова молитви до Полярної зорі. Я подалася наперед.

— На перших порах може трохи паморочитися в голові, — сказав Кобб, вмикаючи тренажер Артуро, потім Неддів, — але це не можна порівняти з реальним польотом, хоч і відчуття доволі схожі.

Я сиділа напружена, дивлячись, як він обходить усі тренажери, один по одному вмикаючи проєктори. Кожен кадет висловлював свій захват уголос — одні охали, інші казали: «Ого!». Серце мені кольнуло, коли Кобб розвернувся біля останнього, порожнього, симулятора і пішов на передній край аудиторії.

Та в останню мить, мовби згадавши про щось, озирнувся на мене через плече.

Вичікувально дивлячись на нього, я мало не луснула від напруги.

Зрештою він таки кивнув на порожній тренажер. Я зіскочила зі стільця, прожогом залетіла в кабіну, й він клацнув перемикач. Навколо зблиснуло світло, і наступної миті я вже сиділа в кабіні винищувача класу «Поко», що стояв на злітному майданчику перед авіабазою. Ілюзія була настільки правдоподібна, що мені спершу аж перехопило подих, а тоді я таки вирішила виставити руку з купола, щоб перевірити його на дотик. Як тільки моя рука розітнула проєкцію, голограма здригнулася і розсипалася на тисячі порошинок.

Я відсмикнула руку і оглянула начиння кабіни: штурвал, всіяна кнопками панель приладів і сфера керування під правицею. Сфера ідеально лягала мені в долоню і мала западини з кнопками для пальців.

За голографічним склом стояли віртуальні зорельоти, вишикувані рядком перед точною графічною репродукцією бази «Альфа». Глянувши вгору, я побачила віртуальне небо і навіть пояс уламків... Деталізація була приголомшлива.

Раптом крізь небо в кабіну до мене увірвалося вусате лице Кобба — немов мені власною персоною явився один зі Святих, — який пробився крізь голограму побалакати зі мною:

— Кадетко, як відчуття? Подобається?

— Так, сер, — відповіла я. — Страшенно подобається.

— Добре. Гляди, щоб можна було насолоджуватися цим і надалі.

Заглянувши йому у вічі, я кивнула.

Відступивши, він оголосив:

— Ну що ж, кадети, годі марнувати час. — З кабіни здавалося, ніби його голос лине з нізвідки. — Кожного дня, поки ви тренуєтеся, в боях гинуть хороші пілоти. Всім надягнути шоломи, вони лежать у вас біля ніг.

Я зробила як він наказав, і тепер голос Кобба зазвучав у навушнику шолома.

— Потренуймо зліт, — сказав він. — Це...

— Сер, — перебив його Принда, — я можу показати.

Я закотила очі.

— Гаразд, командире, — мовив Кобб. — Я не проти, щоб хтось робив складну роботу за мене. Подивімося, як ти піднімеш їх у небо.

— Так, сер! — викрикнув Принда. — Отже, командо, для зльоту і посадки прискорювач не потрібен. Ці маневри легко досягти за допомогою підйомного кільця — такого собі обруча на днищі вашого винищувача. Його активує вимикач на... е... верхній частині панелі приладів. Червона кнопка. Ніколи не вимикайте її в польоті, інакше впадете, як шматок космічного брухту.

Днище одного з винищувачів у ряді враз засвітилося: хтось увімкнув кільце.

— За допомогою сфери керування корабель можна кренити, — провадив Принда, — також нею можна виконувати дрібні маневри. Для швидкого злету використовуйте менший важіль біля штурвала. Потягніть його на себе.

Його зореліт піднявся в повітря і рівно завис. Як і наші, він належав до класу «Поко». Ці винищувачі хоч і нагадували олівці з крилами, та однаково були зорельотами, і в кабіні одного з них сиділа я. І хоч це був усього лише тренажер, це відбувалося зі мною.

Я клацнула червоний перемикач, і панель приладів переді мною засвітилася. Усміхнувшись, правицею стиснула сферу керування, а лівицею потягнула за важіль контролю висоти.

Мій зореліт різко підскочив у повітря, сіпнувся і влетів у будівлю позаду.

Але я була не одна така. Наші зорельоти виявилися далеко не такі чутливі, як ми очікували. Рік узагалі примудрився підняти свій догори дриґом, а Кіммалін шугнула різко в повітря, верескнула з несподіванки і гепнулася назад на майданчик.

— Лише контроль висоти, кадети, — нагадав Принда. — Сферу керування поки не чіпайте!

Десь назовні пхикнув Кобб.

— Сер! — звернувся до нього Принда. — Я... е... цей...

Він замовк.

Я раділа, що ніхто не бачить, яка я червона. Судячи зі столів і перевернутих тарілок, я, здається, врізалася в їдальню. Мене мало б відкинути силою удару, та крісло моє могло лише вібрувати, передаючи рух корабля, і всіх відчуттів польоту не відтворювало.

— Мої вітання, кадети, щонайменше половина з вас загинули, — сказав Кобб. — Що думаєте, командире?

— Сер, я не очікував, що вони настільки пропащі.

— Ми не пропащі, — заперечила я, — а... завзяті.

— А ще трохи знервовані, — додала Кіммалін.

— Говори за себе, — почула я в навушнику дівочий голос. Як її там звуть? Гудія, дівчина в широкій куртці й з хвостиком на потилиці, іржала як навіжена. — Бідний мій шлунок, мене зараз знудить. Можна ще раз?

— Ще раз? — перепитала Кіммалін.

— Кльово ж було!

— Ти ж сама сказала, що тебе зараз знудить!

— У позитивному сенсі.

— Як це — знудити у позитивному сенсі?

— Увага! — урвав їх Кобб.

Картинка переді мною закрутилася, і наступної миті наші винищувачі знову стояли вишикувані на злітному майданчику: симуляцію перезапустили.

— Як і всі новачки, ви ще не призвичаїлися до чутливості ваших винищувачів. Завдяки підйомному кільцю і прискорювачу можна виконувати високоточні маневри. Це вам знадобиться, коли навчитеся користуватися світловими гарпунами. Щоправда, ціна за таку маневреність може бути висока. Розбитися на винищувачі дуже легко, тому сьогодні ми вивчимо три основні речі: як злітати, сідати і не вбитися, виконуючи це. Всім ясно?

— Так, сер! — відповіли ми хором.

— Також ви навчитеся керувати передавачем. За це відповідає ряд синіх кнопок угорі панелі. Вам доведеться навчитися відкривати лінію для всієї ескадрильї й окремо для свого напарника. До інших кнопок перейдемо пізніше. Не хочу, щоб ви зараз відволікалися. Тільки зорям відомо, чого ще ви можете натворити, окрім того, що тільки-но показали, але такого задоволення я вам не влаштую!

— Так, сер! — повторили ми всі, як стадо овечок.

Наступні три години ми тільки те й робили, що злітали і приземлялися.

Я почувалась розчарованою, бо вважала, що заслуговую на більше. Я ж бо стільки вчилася і так багато тренувалася — щоправда, у своїй уяві. Мені здавалося, я все це й так знаю.

Але виявилось, нічого я не тямила. Це довела аварія одразу ж на зльоті. А подальші провали тільки поглибили розчарування.

Єдиним способом здолати це була практика, тому я цілковито віддалася інструкціям. Угору-вниз, угору-вниз. І так по колу. Виконуючи вправи, я зціпила зуби, налаштована більше не розбиватися.

Врешті нам таки вдалося п’ять разів злетіти і сісти без пригод. Коли Кобб віддав наказ, я злетіла, піднялася до точки, на якій мій висотомір показав п’ятірку, і зависла там. Напружено видихнувши, відкинулася на спинку крісла, поки решта кадетів вишиковувалися навколо мене.

Принда злетів вище за всіх, перевернувся в повітрі й лише тоді приєднався до ряду. Хвастун.

— Командире, оголосіть переклик і отримайте вербальне підтвердження від кожного пілота, — скомандував Кобб. — Так робиться перед кожним вильотом, щоб переконатися, що ні в кого немає технічних проблем. Якщо ж у вас є бодай підозра на несправності, одразу повідомляйте свого командира. Вилетівши на бій свідомі того, що з вашим винищувачем не все гаразд, ви несете особисту відповідальність за будь-які ушкодження.

— Сер, — звернувся до нього по передавачу Бім, — це правда, що розбивши справжній винищувач під час навчання, ми не випустимося з академії?

— Як правило, — відказав Кобб, — якщо кадет розбиває винищувач, це стається внаслідок його недбальства, яке вказує на те, що йому не можна довіряти техніку.

— А якщо катапультуватися? — спитав Бім. — Я чув, що кадети проходять навчання в реальних бойових умовах. Якщо мене зіб’ють і я встигну катапультуватися, чи означатиме це, що моє навчання скінчено?

Кобб замислився на секунду, відтак промовив:

— Чіткого правила тут немає.

— Але так велить традиція, еге ж? — продовжив Бім. — Якщо кадет катапультується, покинувши зореліт, його позбавляють права літати.

— Так визначають боягузів, — вклинилася Гудія. — Для чого академії курсанти, які тільки й чекають, щоб катапультуватися?

Я відчула приплив адреналіну — як завжди, коли чула слово «боягуз». Проте цього разу воно було сказане не в мій бік. Хай так триватиме і надалі. Бо я ніколи й нізащо не катапультуюся.

— Справжні пілоти, найкращі з найкращих, — озвався один з Приндових друзяк, — здатні довести винищувач до придатного для посадки місця. Підйомне кільце — настільки цінний механізм, що пілоти зобов’язані берегти його, адже гріш ціна пілоту, який...

— Артуро, досить, — перебив його Кобб. — Годі ширити дурні чутки. Цінні однаково і кораблі, і пілоти. А вам, кадети, я не раджу слухати ті брехні — які ви можете почути від інших курсантів — буцімто винищувач конче необхідно довести до місця, придатного для посадки. Всі мене чули? Якщо вас підбили, ви катапультуєтесь. Думайте не про наслідки, а про власне життя. Традиція, не традиція, а майстерному пілоту немає чого боятися за свою кар’єру.

Я спохмурніла, бо мені казали зовсім інше. Гаразд, другий шанс давали всім справжнім пілотам, які катапультувалися, але щоб кадетам? Для чого випускати з академії людей, яких уже збивали, коли флоту потрібні тільки найкращі?

— Дурна гординя пілотів, — пробурчав Кобб. — Вона обійшлася нам у більшу кількість пілотів, ніж є у всього флоту креллів, кажу вам. Менше з тим, командире, вам дано наказ провести переклик.

— Точно! — озвався Йорґен. — Загоне Б, слухай мою команду...

— Загін Б? — пхикнув Кобб. — Командире, можна дати загону і кращу назву.

— Е-е-е, добре, сер. Е-е-е...

— «Небовись», — кинула я.

— Загоне «Небовись», — підхопив Принда. — Переклик і підтвердження готовності, у порядку боргових номерів!

— «Небовись» два, — відповів вищий з його посіпак, — позивний «Вуж». Підтверджую.

— «Небовись» гри, — сказала Гудія, — позивний «Веремія». Підтверджую.

— Серйозно? Веремія? — перепитав Принда.

— Звучно, ге? — гигикнула вона.

Принда зітхнув.

— «Небовись» чотири, — відповів Рік, — е-е-е... позивний «Просторіка». Ого, так кльово казати це вголос. Е-е-е... А... Підтверджую.

— «Небовись» п’ять, — промовив Артуро, менший з посіпак, — позивний «Амфісбена».

— Амфі-що? — перепитала Веремія.

— Двоголовий змій, — пояснив Артуро, — страшний міфологічний звір. Підтверджую.

— «Небовись» шість, — озвалась Кіммалін. — Так... Який у мене позивний? А це точно необхідно?

— Свята, — бовкнула я.

— О зорі, ні, — простогнала вона.

— Обереш собі позивний пізніше, — сказав Кобб. — Поки що піде й ім’я.

— Ні, ні, — заперечила вона. — Я буду Спритна. З вибором затягувати не варто, Свята завжди казала: «Бережіть час і не відкладайте на потім».

— Як ти заощадиш час, виконуючи те саме завдання зараз? — запитав Артуро. — Теоретично, одне і те ж завдання потребує однакової кількості часу, незалежно від того, коли його виконувати.

— Амфі, відставити розмови, — наказав Принда. — «Небовись» сім?

— «Небовись» сім, — почувся дівочий голос з акцентом, якого я досі не чула, — позивний «Рання». Підтверджую.

Стоп, а це хто? Я кинулася перекопувати спогади. Точно, це ж дівчина-вічійка з татуюванням на щелепі, подумала я. Та, що відбрила мене.

— «Небовись» вісім, — сказав Бім, — Бім. Тільки це моє ім’я, а не позивний. Його я вигадаю пізніше. Хочу підібрати гарний. І так, підтверджую.

— «Небовись» дев’ять, — промовила Фрейя, висока білявка, — позивний «ФМ». Підтверджую.

Свій зореліт вона підняла без аварії з першого разу — єдина з нас, окрім Принди та його друзяк. Її дорогий одяг і золочені защібки на чоботах наводили на думку, що вона також з нижніх підземель. Схоже, її родина користувалася привілеями за якісь видатні заслуги.

— «Небовись» десять, — сказала я, — позивний «Дзиґа». Підтверджую.

— Який влучний позивний, — відповів Принда. — А я буду Єгерем. Це означає «мисливець» мовою одного зі старих...

— Цей позивний уже зайнятий, — втрутився Кобб. — В нас уже є Єгер. Загін «Кошмар», випустилися позаминулого місяця.

— А, — знітився Принда. — Тоді я... цей... не знаю.

— Може, Принда? — кинула я. — Я тебе тільки так тепер називаю. Можеш зробити собі позивний.

— Ні. Не можна.

Я почула смішки, один з яких був від Недда «Вужа» Стронґа — високого посіпаки.

— Гаразд, — промовив Кобб, ігноруючи нас, — раз ви розібралися, пропоную перейти до того, як нам рухатися.

Я енергійно кивнула, забувши, що мене ніхто не бачить.

— Легенько візьміться за штурвал і потроху натискайте на нього, поки на циферблаті не висвітиться одиниця, — наказав Кобб.

Я зробила, як сказано — дуже обережно, боячись повторити своє позорище — і полегшено зітхнула, коли мій зореліт легенько посунувся вперед.

— Добре, — проказав Кобб. — Ви рухаєтеся зі швидкістю маґ-0,1. Це десята частина маґ-1 — нормальної швидкості ведення бою. Кожна парна цифра показує спуск на сто футів. Знаю, ви звикли до метрів, але традиційно — чортзна-чого — висота вимірюється в футах, тому звикайте. Непарні — підйом на триста футів. Це дає вам простір для легеньких маневрів ліворуч і праворуч.

Я зробила так: пірнула, а тоді вирівнялась. Вильнула вліво, тоді — вправо. Це було так... легко. Наче я знала це з народження. Наче...

Залунали сирени. Я запанікувала, сіпнулася і кинулася оглядати панель приладів, боячись, що знову чогось натворила. Та опанувавши себе, нарешті збагнула, що сирени виють не в моїй кабіні — і навіть не в аудиторії, — а знадвору.

Попередження про напад, подумала я, стягуючи шолом, щоб краще чути. Тут, на «Альті», сирена звучала зовсім інакше — динамічніше.

Я вистромила голову в голограму і побачила, що дехто вчинив так само. Кобб стояв біля вікна і дивився в небо. Мені було ледве видно крихітні уламки, що, палаючи, падали в атмосферу. Навала креллів.

Затріскотів динамік на стіні.

— Кобб, — пролунав голос адміралки Залізнобокої, — ваші салаги зелені вже навчилася злітати?

Кобб підійшов до панелі на стіні й натиснув кнопку:

— Ледь-ледь. Я досі переконаний, що один з них додумається навіть самознищити зореліт, хоча в «Поко» такої функції немає.

— Чудово. Наказуйте їм підніматися і шикуватись над «Альтою».

Зиркнувши на нас, Кобб натиснув на кнопку:

— Прошу підтвердження, адміралко. Ви наказуєте піднімати новачків у небо під час атаки креллів?

— Підіймайте, Кобб. Це велика навала. «Кошмар» зараз на відпочинку під землею, збирати їх немає часу. Кінець зв’язку.

Повагавшись, Кобб повернувся й віддав наказ:

— Ви чули адміралку! «Небовись», на злітний майданчик. Марш!

10

На злітний майданчик?

Зараз?

Після одного дня тренувань?

Кобб натиснув на кнопку на своєму столі, вимкнувши наші голограми. Я ніяк не могла збагнути, перевірка це чи якийсь збочений обряд ініціації, однак бліде Коббове обличчя переконало мене у протилежному. Йому самому все це не подобалось.

Що, в ім’я зірок, та адміралка собі надумала? Не вирішила ж вона знищити весь наш загін, аби помститися Коббу за те, що взяв мене в СОН? Так же не може бути?

Ми безладно вибігли з аудиторії.

— Ріку, — погукала я, біжучи коридором під звуки сирен. — Ти віриш у все це? Невже таке може бути?

— Ні, Дзиґо. Досі не можу повірити, що я тут. Коли мене викликали і сказали, який бал я набрав, я подумав, що мене хочуть звинуватити у списуванні! Але адміралка нагородила мене медаллю, і ми сфотографувалися на пам’ять. Це майже так само неймовірно, як те, що Кобб протягнув тебе після...

— Забудь, — поспішно урвала його я.

Не хотілося, щоб хтось прознав, що я потрапила сюди за незвичних обставин. Кинувши погляд убік, я помітила Принду, який біг за кілька кроків від мене, косо позираючи в мій бік. Клас.

Ми висипали з корпусу, зупинившись на сходах якраз перед самим зльотом загону зорельотів класу «Фреса». Це була одна з патрульних груп; таких мало б бути декілька, включно з однією-двома допоміжними, яких можна було б підняти в разі надзвичайної ситуації.

Але нащо їм ми? Цього я збагнути не могла.

Вийшовши з будівлі, Кобб показав на десять винищувачів «Поко», що стояли вишикувані на майданчику неподалік. Біля них уже, підставляючи драбини, клопоталися техніки.

— Вперед! — скомандував Принда. — Зайняти винищувачі! Всі пам’ятають свої номери?

Кіммалін уклякла на місці.

— Скритна, в тебе номер шість, — сказав Кобб.

— Взагалі-то я Спритна.

— Уперед, йолопи! — крикнув Кобб. — Вам дали наказ!

Він кинув погляд на небо. Від винищувачів, котрі щойно злетіли, залунали вибухи звукових ударів. І хоч були вони вже далеко, від того гуркоту здригнулися шибки на вікнах.

Я помчала до свого зорельота, піднялася по драбині до відкритої кабіни і зупинилася. Мій зореліт!

По драбині за мною піднявся технік.

— То ти залазиш чи як? — спитав він.

Зашарівшись, я скочила в кабіну. Він простягнув мені шолом і нахилився:

— Цей винищувач щойно з ремонту. Ти літатимеш на ньому на завдання, але він не тільки твій. Ти ділитимеш його з кадетом з іншої ескадрильї, доки не відсіється більше курсантів.

Я натягнула шолом і підняла великий палець. Чоловік спустився і прибрав драбинку. Скло кабіни опустилося, замкнулися замки. Посидівши хвильку в цілковитій тиші, тамуючи дихання, я простягнула руку і натиснула на кнопку, яка активує підйомне кільце. Загорілась панель приладів, і винищувач тихенько загудів. От цього якраз у симуляції не було.

Подивилася вбік — на їдальню, в яку врізалася менше як чотири години тому.

Спенсо, не нервуй. Ти проробила це вже сотню разів.

Але з голови мені не йшло те, що ми обговорювали трохи раніше того дня: кадетів, які розбивають зорельоти або катапультуються, не випускають з академії... Вхопившись за важіль контролю висоти, я стала чекати наказів. Раптом знову зашарілася й натиснула на синю кнопку передавача.

— ...може, помахайте їй хтось? — почула я в шоломі голос Артуро. — Командире, вам видно...

— Дзиґа на зв’язку, — сказала я. — Вибачте.

— Ну що ж, командо, — промовив Принда. — Злітаємо, тільки не спішіть. Робіть, як на занятті: підйом на півтори тисячі футів, тоді зависаєте.

Я взялася за штурвал і відчула, як гупає моє серце. Перший політ у небо.

Вперед.

Я підняла свого «Поко» в повітря, і це було неперевершено. Відчуття руху, сили тяжіння, вид бази, що стрімко маліла піді мною... І відкрите небо, яке зичливо запрошувало мене у свої обійми...

Щойно висотомір показав півтори тисячі футів, я зупинила підйом. Решта курсантів вишикувалися обабіч мене, під кожним зорельотом світилося синім світлом підйомне кільце. Оддалік було видно спалахи бою.

— Переклик, — оголосив Принда.

Усі дев’ятеро, ми прозвітували йому і позамовкали.

— Далі що? — запитала я.

— Налаштовую передавач, — відказав Принда. — Не знаю, на якій частоті...

— Я тут, — пролунав у передавачі голос Кобба. — Гарна робота, кадети. Вибудували майже ідеальну лінію. Всі, крім тебе, Скритна.

— Я Спритна, сер, — образилася Кіммалін. Правду кажучи, її зореліт злетів на добрі п’ять десятків футів вище решти. — І цей... Я залишуся тут, щоб ненароком не врізатися в когось. Як казала Свята, не страшно інколи робити помилки.

— Справедливо, — погодився Кобб. — Але мені надійшов наказ від центру управління польотами. Командире, піднімайте загін на дві тисячі футів, далі розженіться до маґ-0,2 і прямуйте — тільки обережно — за межі міста. Я скажу, де зупинитися.

— Слухаюся, — сказав Принда. — Командо, підйом на дві тисячі й зависнути. Тільки, Скритна, цього разу зроби все як слід.

— Аякже, Приндо, — відповіла вона.

Він лайнувся про себе, і ми почали підйом. Злетіли так високо, що місто під нами здавалося іграшковим. Мені досі було видно спалахи здаля, уламки посипалися частіше. Вони проносилися крізь поле бою, тягнучи за собою хвости червоного полум’я і чорного диму.

За інструкцією Кобба, ми натиснули на важелі, завели прискорювачі, й ось я нарешті полетіла — по-справжньому. Просувалася нешвидко, більшість часу заливаючись потом і пильнуючи кожен свій рух. Бо частково досі боялася.

Нарешті це відбувалося зі мною.

Ми рушили до поля бою, та не встигли відлетіти далеко, як на зв’язок знову вийшов Кобб.

— Кадети, стояти, — промовив він, уже розслабленіше. — Мені надійшла оновлена інформація. Ви не битиметеся. Аварія ліфтів застала нас зненацька. Один з резервних загонів застряг під землею. Скоро вони вас змінять, а тим часом адміралка хоче створити видимість, що в нас є підкріплення — яке, власне, і надійде незабаром. Вона відправила вас і ще одну групу кадетів повисіти на краю міста. Крелли не ризикуватимуть наближатися, якщо бачитимуть, що в нас у запасі є свіжі сили.

Я кивнула, пригадуючи слова Ба: «Сунь-дзи казав: “Війна — це мистецтво брехні. Тому, коли ти вправний, придурюйся, що невмілий. Якщо ти діяльний, корч із себе млявого. Якщо ти близько — вдавай, що далеко, якщо далеко — вдавай, що близько”¹». Тож у тому, щоб змусити креллів понервувати фальшивою групою підкріплення, був свій сенс.

— Сер, — озвався Йорґен, — розкажіть, будь ласка, що діється на полі бою. Щоб ми були про всяк випадок готові.

Кобб зітхнув:

— Усі ви успішно склали іспит, тому припускаю, знаєте базову стратегію креллівської атаки.

Я вже хотіла була відповісти, але мене перебив Артуро:

— Коли починається уламкопад, — протарабанив він, — крелли можуть скористатися цим і сховатися за космічним сміттям, щоб обманути наші радари. Тримаються низько, попід нашими великими зенітними гарматами, намагаючись дістатися до «Альти». Як підберуться ближче — можуть скинути смертоносну бомбу.

Я пересмикнулась. Смертоносна бомба не лише зруйнує всю «Альту» — навіть захищену силовим полем, — а й обвалить нижні печери, заваливши Вогненну і знищивши апарат.

— Взагалі-то крелли не завжди використовують стирачку, — перебила його я. — Для її перевезення необхідний спеціальний повільний бомбардувальник. Такі машини або дуже дорогі, або ж складні у виготовленні, тому що крелли відводять бомбардувальник, коли йому загрожує найменша небезпека. Більшість боїв між креллами і СОНом відбуваються за уламки на орбіті, бо в них можуть міститися підйомні кільця, які ми використовуємо в будівництві наших винищувачів.

— Може, ти й кажеш правду, — невдоволено зауважив Артуро, — але запитання було про їхню базову стратегію. А це — знищення «Альти».

— Три з чотирьох боїв обходяться без смертоносної бомби! — сказала я. — Ми припускаємо, крелли намагаються знекровити нас, знищивши якомога більшу кількість наших винищувачів, адже нам замінити їх тяжче, ніж їм.

— Годі, — втрутився Кобб. — Повипендрюєтеся одне перед одним пізніше. Обоє розумні. А зараз заткніться.

Я сиділа, не знаючи, як почуватися: підлещеною чи ображеною. Це... Здається, це було те саме сум’яття, яке завжди відчуваєш при розмові з Коббом.

— У сучасних бойових умовах ще ніхто не бачив бомбардувальника зі стирачкою, — повів Кобб. — Звісно, це зовсім не означає, що він ніколи не з’явиться, проте брухт, який сиплеться сьогодні, таки містить підйомні кільця.

Ха, подумала я. То я таки слушно думала.

Визирнула на Артуро, щоби побачити його пику, але не розгледіла його серед шеренги.

— Сер, — гукнув Принда, — у нашій стратегії ведення бою мене завжди непокоїла одна річ. Ми відповідаємо на напади креллів, так? Себто, коли починається уламкопад, ми завжди вилітаємо перевірити і коли помічаємо креллів, то вступаємо в бій.

— Як правило, так, — погодився Кобб.

— Отже, це означає, що ми віддаємо їм право вибору поля бою, — продовжив Принда, — тоді як перемогти у війні можливо лише збивши противника з пантелику, створивши ефект несподіванки. Необхідно змусити його думати, ніби не збираєшся нападати, і навпаки.

— Бачу, дехто тут начитався Сунь-дзи, — мовив Кобб. — Командире, він воював в іншу епоху, коли застосовували геть іншу тактику.

— Але чи не варто було б хоча б спробувати завдати удару першими? — запитав Принда. — Скажімо, напасти на їхню базу за межею поясу уламків? Чому цієї можливості ми досі не розглядали?

— На те є свої причини, — відповів Кобб. — І вони — не кадетського розуму діло. Краще зважайте на те, що вам кажуть наразі.

Змушена визнати — хоч і неохоче, — що Принда поставив гарне запитання, я спохмурніла. Відтак зиркнула через плече на крихітну «Альту» під нами і вразилася іншою незбагненною річчю. Кобб був пілотом-асом і Першим Громадянином. Він воював у Битві за «Альту». Якщо для бою необхідно було створити лише ілюзію резервного загону, чому він не вилетів разом з нами?

Кілька хвилин ми просиділи мовчки.

— То... — почувся на лінії голос Біма, — може, хтось допоможе мені обрати позивний?

— Так, — відказав Принда, — мені також потрібно.

— А я думала, тобі позивний ми вже обрали — Принда, — кинув Недд.

— Не можна прилюдно проявляти зневаги до командира загону, — заперечив Принда.

— Чого? — спиталася Веремія. — Як звали того славетного пілота з таким ще дивним позивним — ніби його постійно пучило?

— Вітрогон, — сказала я. — Один з Перших Громадян. Тільки нещодавно вийшов на пенсію. Він був першокласним льотчиком. Сто тридцять збитих ворожих винищувачів, у середньому двадцять боїв на рік.

— Я не буду Приндою, — заперечив Принда. — Це наказ.

— Аякже, — пхекнула ФМ. — Принда.

Я усміхнулася і глянула на винищувач ФМ, що був одразу біля мого. Цікаво, чи були вони знайомі до цього? Мені здавалося, в її голосі я вловила легенький акцент. З таким же розмовляли всі троє хлопців. Це була вимова багатіїв із нижніх печер. Хотіла б я знати її історію.

Спалахи здаля не припинялися, і мені страх як кортіло схопитися за штурвал, запустити двигун та й кинутися в битву. Пілоти билися там, може, навіть гинули, а я сиділа тут без діла. Що ж то з мене за войовниця така?

Така, що тільки ввімкнувши двигун, найпершим ділом влетіла в їдальню, подумала я. Продовжуючи спостерігати за битвою, я намагалася уявити собі її перебіг. Примружилася, силуючись розгледіти хоч одненький креллівський зореліт.

Побачивши, як один з таких несеться в наш бік, я не повірила власним очам.

Я бачила безліч замальовок їхніх зорельотів. Невеликі, округлі, вони мали дещо недовершений вигляд — через дроти, що хвостами віялися за ними. Кабіну мали невелику, чорну, округлої форми. Більшість креллівських зорельотів вибухали від найменшого ураження або при падінні, однак із деяких нам удавалося діставати понівечені уламки їхньої броні. А от цілого крелла ми ще зроду не бачили.

— Приндо! — погукала я.

— Не називай мене...

— Йорґене! Командире! Та байдуже як! Подивись на одинадцяту годину, на двісті футів нижче од тебе. Бачиш?

Він лайнувся. Озвалася Веремія:

— Ну що ж, гра почалася!

— Вереміє, це не гра, — сказав Принда. — Інструкторе Кобб?

— Я тут. Що таке?

— Креллівський корабель, сер. Схоже, прорвався низом під ППО і прямує до «Альти».

Відповів Кобб не одразу. Вся впріла, я сиділа тримаючи руки на панелі керування і не зводячи очей з ворожого винищувача.

— Центр в курсі, — нарешті промовив Кобб. — Загін, який іде вам на заміну, вже займає винищувачі. Скоро будуть біля вас.

— А якщо вони спізняться? — запитала я. — Що, як на тому винищувачі стирачка?

— Центр уже проаналізував його, Дзиґо, — сказав Кобб. — Це не бомбардувальник. Один винищувач не здатен нанести великих руйнувань.

— З усієї поваги, сер, я не згоден, — мовив Йорґен. — База хоч і захищена, але він може завдати шкоди фермерами, убити десятки людей, перед тим як...

— Синку, я чудово розумію, на що здатен креллівський винищувач. Дякую. — Кобб глибоко вдихнув. — Близько він?

— Так, сер. І продовжує наближатися.

Тиша на лінії, тоді:

— Можете вступати в бій. Але з оборонних позицій не сходити. І щоб без викрутасів, кадете. Наказую вам відволікати його, допоки до вас не прибуде підкріплення.

Відчуваючи, як по скронях мені під шоломом струмує піт, я кивнула і наготувалася летіти.

— Я займуся цим, сер! — сказав Принда. — Вуже, ти — зі мною!

— Слухаюсь, Йорґу, — відповів Недд.

З нашого ряду вирвалося два зорельоти. Не встигла я схаменутися, як схопила штурвал і кинулася за ними.

— Дзиґо, — сказав Принда, — назад у шеренгу!

— Я вам згоджуся, — відповіла я. — Що більше нас буде, то вищі шанси налякати його і відігнати до справжніх винищувачів!

— А ще їй знадобиться напарник, — гукнула Веремія, вириваючись із шеренги і приєднуючись до мене.

— Ні, ні! — скрикнув Принда. — Усі решта, залишайтеся в шерензі!

— Беріть їх з собою, — сказав Кобб. — Вереміє та Дзиґо, ви летите за командиром та його напарником. Решті залишатись на позиціях. Мені не треба, щоб ви там вчинили бучу.

Принда замовк. Усі вчотирьох ми полетіли на перехоплення ворожого винищувача, перш ніж він дістанеться до «Альти». Я хвилювалася, що ми можемо не встигнути, що він прошмигне просто в нас під носом. Проте виявилось, непокоїлася я даремно.

Бо як тільки ми достатньо наблизилися, крелл розвернувся і понісся прямісінько на нас.

11

Пульс мій прискорився, обличчя похололо. Однак я розуміла, що не боюся.

Мене завжди непокоїло, що я злякаюся в справжній битві, бо що б не говорила, якою б крутою себе не виставляла, у скількох боях була насправді, як не рахувати шкільних бійок та спарингів на секції з дзюдо? Глибоко в душі я боялася, що запанікую, потрапивши у справжній бій. Мені було страшно виставити себе боягузкою, як усі мене називали. Це було б ніби... Ніби про батька казали правду.

Однак спокійно, твердою рукою я натиснула на штурвал і пішла на розворот, намагаючись зайти позаду ворога. Мені були відомі техніки бою — наступального і оборонного. Ці схеми я завжди малювала на полях зошитів з усіх предметів.

Та пори те, я налажала. Гак зробила заширокий, і через це в мене мало не врізалася Веремія, бо на віраж ми зайшли не одночасно.

— Ого, — сказала вона, оговтавшись, — а це важче, ніж здавалося, еге ж?

Обравши собі за мішень Йорґена, крелл відкрив по ньому вогонь з променевих гармат. Я хотіла допомогти, але розвернулася занадто різко. Шалено крутячись, Йорґен, Недд та креллівський зореліт прошмигнули позаду мене.

Я зашарілася, почуваючись безтолковою. Я ж бо завжди вважала себе... Звісно, не все зразу, але ж я навіть корабель спрямувати у правильному напрямку не могла.

Крелл зайшов на позицію для атаки позаду Принди, який тихенько лайнувся і виконав майже бездоганний S-подібний ухильний маневр. Зненацька я усвідомила реальність усього, що відбувається. Це ж переді мною один з моїх побратимів, і ворог намагався його вбити.

— Молодець, Йорґене, — похвалив його Кобб. — Але на майбутнє: обережніше з такими маневрами. Якщо ти літаєш спритніше від своєї команди, одразу станеш мішенню для креллів. Визначивши командира ескадрильї, вони нападають на нього першим.

— Хіба не доцільніше було б атакувати найслабших? — запитала ФМ. — їх же легше збити.

Але крелли вважали інакше. Вони завжди нападали на найкращих, прагнучи тим самим знищити порядок у наших рядах.

— Поясню пізніше, — напружено сказав Кобб. — Недде, якщо можеш — тримайся ближче до Йорґена. Нехай крелл думає, що зайшовши йому ззаду, ти можеш зробити з ним те саме.

Нам пощастило, що крелли першими нападали на сильних пілотів, інакше ми з Веремією стали б легкою здобиччю, адже насилу трималися в повітрі рівно. А от Принда... Він виконав ідеальну Альстромівську петлю, майже відірвавшись від крелла.

Проте наступний Приндовий віраж вийшов не настільки вдало. Виконав він його непогано, але вийшов із нього лицем до решти нашого загону. Я почула в приймачі, як він лається, намагаючись розвернути свого винищувача, але через це промені з ворожої гармати полетіли в наші кораблі.

Загін кинувся врозтіч. Бім підрізав Ранню — мовчазну дівчину з татуйованим обличчям. Їхні винищувачі зрештою розлетілися, не зачепивши решти. Кілька пострілів влучило в Ріка. Його щит витримав, але корабель струсонуло, і він закричав.

Я зціпила зуби, відчуваючи, як гупає моє серце, коли ми з Веремією — нарешті — змогли спрямувати свої кораблі в правильному напрямку. Проте це означало, що нам доведеться промайнути крізь саму гущу наших кораблів, через що я мало не врізалася в Біма.

Трясця. Я ще могла сяк-так зрозуміти мотиви адміралки, але ж у бій вступати нам було ще рано. З такими темпами, поховальні вогнища сьогодні розведуть для нас. Сердешна Кіммалін налягла на важелі управління і шугнула на п’ятсот футів униз.

Залишивши Недда далеко позаду, Принда насилу відривався від крелла. Я натиснула на штурвал, і мій корабель на кілька миттєвостей уникнув сили перевантаження, яка, однак, нагнала зовсім скоро, втиснувши мене у крісло і змушуючи відчути, як зросла моя вага.

— Де підкріплення?! — крикнув Принда, коли ворог вистрілив у нього, влучивши у силове поле.

— Ще зовсім трохи, — відповів Кобб.

— У мене немає стільки часу! — промовив Йорґен. — Спробую вивести його на достатню висоту, щоб його зняло ППО. Передайте їм.

— Готово, — сказав Кобб. — Тільки в нього активований щит, тому доведеться довгенько потримати його там, перш ніж наші сили завдадуть йому достатньо ушкоджень.

— Зрозумів... Я спробую... Що означає, коли на панелі приладів мигає червона лампочка?

— Твій щит вирубився, — тихо промовив Кобб.

Я здатна його врятувати, розпачливо подумала я. Треба будь-що це зробити!

Обидва винищувачі набрали велику висоту. Моєю єдиною надією було швидко туди дістатися, впасти на хвіст креллу і збити його. Спрямувавши свій зореліт угору, я натиснула на штурвал і ввімкнула прискорення.

Перевантаження щосили втиснуло мене у крісло, тіло поважчало. Відчуття було дивне, зовсім не схоже на те, як я його собі уявляла. Я в буквальному сенсі відчула, як шкіру тягне донизу так сильно, що здається ще трохи, і вона злізе з обличчя. Руки зробилися настільки важкі, що було складно керувати зорельотом.

Та що куди гірше, мене накрила хвиля страшної нудоти. За кілька секунд я відчула, що починаю відключатися.

Ні...

З останніх сил я примусила себе вхопитися потягнути на себе штурвал, щоб сповільнити хід винищувача, заледве тримаючись у свідомості. Знизу почали стріляти велетенські гармати, які обороняли «Альту», проте у порівнянні зі спритними винищувачами поверталися вони страшенно повільно, незграбно. У повітрі за Йорґеновим «Поко» і чудернацьким креллівським зорельотом гримнув вибух. У спалаху світла гармата підбила крелла, зламавши його щит, але він продовжував летіти, тримаючись у Йорґена на хвості.

Я не мала сумніву, що наступним пострілом він у нього поцілить.

Ні!

Тієї самої миті десь ізнизу, прохромивши ворожий винищувач рівно посередині, вистрілив промінь чистого світла. Яскраво спалахнувши, крелл розвалився на уламки.

Йорґен полегшено зітхнув.

— Кобб, подякуйте від мене підкріпленню, — сказав він.

— Синку, це були не вони, — відповів Кобб.

— Ого! — вигукнула Кіммалін. — Це я його поцілила? Я поцілила! Приндо, ти як, у нормі?

Я насупилася і зиркнула донизу. Не могла повірити, що то стріляла Кіммалін. Виявилось, вона пірнула і відлетіла вбік, не втікаючи, а щоби краще прицілитись у ворога, не зачепивши нікого з нас.

Правду кажучи, я була приголомшена. Озвався Йорґен, говорячи таким тоном, неначе відчував те саме:

— Трясця! Скритна, то це ти тільки що прошила ворожий винищувач з такої відстані?

У передавачі почувся смішок Кобба:

— Здається, Скритна, правду у твоїй особовій справі написали.

— Я не... — почала було вона, а тоді зітхнула. — Не зважайте. Скритна — також непогано. Так, сер, це правда.

— Про що ви? — спитався Йорґен.

— Вона донька зенітників з Підземелля Достатку, — промовив Кобб. — Історично склалося так, що з метких стрільців із малих гармат виходять непогані пілоти. Обертові крісла на малих зенітках привчають людину стріляти на ходу, і завдяки цьому наша Скритна демонструє дивовижну влучність.

— Якщо чесно, я навіть не збиралася складати іспит, — промовила вона по-змовницькому. — Але до мене прийшли вербувальники СОНу і попросили показати їм свої вміння, тож я не мала іншого вибору, крім як продемонструвати все, що знаю. Як казала Свята, найбільша скромність проявляється у хвастощах. Ну й вони мені сказали, що в мене все вийде... І так, визнаю, мене їхня пропозиція зацікавила.

Нарешті всім стало ясно, що вона робить в академії.

— Годі базікати, — промовив Йорґен, усе ще приголомшений. — До переклику, починаючи з поранених.

— Я... — озвався Рік. — Мене підбили.

— Ти поранений?

— Просто струсонуло сильно, — сказав він. — Але здається, я... Наблював у кабіні.

Веремія зареготала.

— Просторіко, повертайся на базу, — наказав йому Йорґен. — Рання, супроводь його. Всі решта, шикуйсь.

Ми виконали наказ, цього разу — набагато дисциплінованіше. Від вигляду битви вдалині нам стало не до жартів. Невдовзі прибула наша підміна, і ми могли повертатися. Кобб віддав наказ, і ми полетіли в супроводі іншої кадетської групи, яку також підняли в небо для створення видимості підкріплення.

Приземлилися ми біля винищувачів Ріка і Ранньої. Самих їх уже не було — мабуть, пішли всадовити десь Ріка і заспокоїти. Він легко втрачав самовладання, тому я подумала, що треба буде відшукати його і побалакати з ним.

Коли ми вилізли з кораблів, Веремія, радісно скрикнувши, кинулася до Кіммалін.

— У тебе перший збитий винищувач! Щоб мені пусто було, коли ти не здобудеш аса ще до випуску!

Тримаючи шоломи в руках, ми обступили Кіммалін, а вона явно не знала, як реагувати на похвалу. Навіть Принда схвально кивнув їй і підняв кулак.

Я попрямувала до нього. Ми так кльово політали.

— Агов, Приндо... — звернулася до нього я.

Він різко крутнувся і просичав:

— Ти. Кадетко, нам треба поговорити. Тобі терміново необхідна корекція поведінки.

Що? Я ж хотіла його похвалити!

— Так вже склалося, — почала я, — що тобі також терміново необхідна корекція — пики.

— То ти продовжуватимеш цю клоунаду? Створюватимеш проблеми? Звідки в тебе цей комбінезон? Я думав, знімати одяг з убитих — незаконно.

Трясця. Яким вправним пілотом він не був би, але ця пика... Так і хотілося по ній зацідити.

— Пильнуй, — продовжила я, жалкуючи, що мені нема на що стати, щоб заглянути йому прямо в очі, — бо коли ти впадеш і оплакуватимеш свою гірку участь, моя тінь поглине твою, і я насміюся з твоєї жалюгідності.

— Дзиґо, ти мале дивакувате дівчисько.

Дівчисько?

Дівчисько?!

— Я...

— Увага! — гукнув Кобб, шкутильгаючи до нашого гурту.

Дівчисько?!

Я скипіла, але, пригадавши, який наганяй отримала минулого разу, миттю вгамувалася і зайняла місце в шерензі, підкреслено не дивлячись на Принду.

— Це був, — промовив Кобб, — найнедолугіший, але водночас найблискучіший виступ кадетів, який я колись бачив! Вам мало б бути соромно. Але й пишатися є чим. Ідіть візьміть свої речі й чекайте на мене в корпусі «Епсилон». Будемо селити вас у гуртожиток. А ще вас усіх слід добряче викупати.

Усі кадети пішли, але я затрималася. Хотіла запитати за Ріка, але Кобб наказав мені йти. Мабуть, не любив, щоб на нього чекали, поки він шкутильгає за всіма.

Я пленталася у хвості групи, почуваючись... Власне, так, як і сказав нам Кобб. Мені було соромно, але я однаково пишалася.

Бо я літала, була у битві. Я...

Я була частиною Сил Оборони Нескорених.

З іншого боку — я не впоралася із завданням. Як би не нахвалялася і скільки б не готувалася, та була я лише тягарем, а не цінним кадром. Попереду на мене чекало багато роботи.

І я буду старатися. Я навчатимуся. Бо я — войовниця, як навчала мене Ба. А шлях воїна — не втікати від проблем, а приймати і долати їх.

Поки ми йшли коридором, затріскотіли динаміки.

— Сьогодні битва ознаменувалася великою перемогою, — пролунав голос адміралки. — Це доказ сили і завзятості нескорених. Не забувайте, за що ви боретеся. Пам’ятайте: якщо ворогу вдасться скинути смертоносну бомбу, вона зруйнує не лише нашу базу, а й усіх, хто живе внизу, і все, що ми любимо. Ви — заслін, що оберігає цивілізацію від безуму. Зокрема, я хочу відзначити нових кадетів поки що неназваних загонів Б і В. Першим же вильотом вони, за невеликими винятками, показали всім, що варті захоплення.

«За невеликими винятками»? Трясця. Як може адміралка всіх СОН бути такою дріб’язковою?

Ми повернулися в аудиторію, де залишили свої рюкзаки. Закидаючи свій на плече, я ненароком стукнула ним Веремію. Атлетична дівчина засміялася і пожартувала про те, як ми мало не зіткнулися з нею в небі. Я також усміхнулася. Здавалося, наш політ її тільки зарядив, а не засмутив.

Дорогою до житлового корпусу біля мене йшла Веремія, тому я була не сама. Попереду нас кадети засміялися з жарту Недда, і я вирішила, що не дозволю Залізнобокій заклювати себе. На моєму боці була моя група, що складалася з чудових людей — окрім Принди. Може бути, що вперше в житті я знайду товариство, яке мене прийме.

Ми дійшли до житлового корпусу. Складався він із двох блоків: один для хлопців, другий — для дівчат. Усі ми знали, що кадетам заборонені романтичні стосунки під час навчання, фіґлі-міґлі дозволялися аж опісля випуску. Та й хто мав на них час? Щоправда, про себе я відмітила, що Біму страшенно пасує форма, та й його синє волосся мені теж подобалося.

Разом із хлопцями ми пішли навідатись до Ріка. Їхня кімната була майже така ж маленька, як і та, в якій я жила з мамою й бабусею у Вогненній. Під кожною стіною кімнати стояло по двоярусному ліжку. На койках Артуро, Недда і Принди лежали таблички з іменами, в четвертій лежав Рік. Біму, бідоласі, поставили там розкладачку.

Рік спав, чи то пак удавав, ніби спить, що означало, що він хоче побути на самоті. Відтак ми з дівчатами пішли в наш блок. Відшукали свою кімнату, таку ж крихітну і тісну. Як і в хлопчачій кімнаті, там також стояло чотири койки з іменними табличками. Кіммалін, Веремія, ФМ і Рання — усі вони були підписані справжніми іменами, але мені було зручніше називати їх позивними. Окрім, хіба що, Кіммалін. Невже їй справді подобалося, щоб її називали Скритною? Треба буде побалакати з нею якось.

Однак у той момент мою увагу прикувало дещо інше. У кімнаті не було ліжка для мене. Навіть розкладачки не поставили.

— От не пощастило, — сказала Кіммалін. — Мабуть, Дзиґо, тобі буде розкладачка. Коли її принесуть. Якщо хочеш, можемо мінятися через день.

Для служби у війську ця дівчина була аж занадто люб’язна.

Ну і де ж моя розкладачка? Виглянувши в коридор, я побачила, як ним дибає Кобб. Позаду нього зупинилися двоє чоловіків у формі військової поліції і стали чекати, але до нас не підходили.

Покинувши дівчат, я попрямувала назустріч Коббу.

— Сер?

— Я намагався переконати їх, але мене не слухають, — сумовито мовив він. — Для тебе не знайшлося ліжка. Харчування в їдальні також не буде.

— Що?

Мені, мабуть, це почулося.

— Тобі дозволено відвідувати мої заняття — щодо цього останнє слово за мною, — проте решта СОНу не згодні з моїм рішенням. Я не маю повноважень розпоряджатися тутешніми порядками, а вони вирішили не витрачати ресурсів на тебе. Ти можеш навчатися і, на щастя, літати на «Поко». Але не більше. Мені шкода.

Я відчула, як холоне моє лице, а всередині скипає лють.

— Але як я літатиму, якщо не можу навіть поїсти?

— Харчуватися доведеться у Вогненній, — промовив він, — разом із родиною. На ніч повертатимешся туди ліфтом, а зранку приїжджатимеш сюди.

— Але ж ліфт може підніматися кілька годин! — обурилась я. — Це ж увесь мій вільний час ітиме на дорогу! Як мені служити в СОНІ, коли я навіть не можу жити зі своєю командою? Це... Це...

— Неприпустимо, — погодився Кобб, дивлячись мені у вічі. — Я згоден. То ти здасися?

Я глибоко вдихнула і похитала головою.

— Молодчинка. Іншим я скажу, що ліжка тобі не видали через бюрократичну тяганину. — Кивнувши на полісменів: — Ці люб’язні панове виведуть тебе із комплексу і наглянуть, щоб ти не ночувала на вулиці. — Кобб нахилився ближче до мене: — Дзиґо, це просто ще один бій. Я тебе попереджав. Вони не влаштують нам прогулянки, але я спробую все владнати. А тим часом наберися сил.

На тому він пошкандибав геть.

Ноги мені підкосилися, і я плюхнулась на стінку. Мені не стати льотчицею, подумала я. Адміралка про це подбає.

Відхід Кобба поліціянти сприйняли за сигнал наблизитися до мене.

— Я сама, — кинула їм я, надіваючи рюкзак і плентаючись до виходу.

Вони пішли слідом. Я подумала, що добре було б попрощатися з рештою, але... не хотілося нічого їм пояснювати. Тому я просто пішла. А на запитання відповідатиму вранці.

Зненацька відчула страшенну знемогу.

Не показуй їм, що ти втомилася, подумала я, щосили тримаючи спину рівно.

Поліціянти вивели мене з корпусу, і поки ми прямували коридором, мені здалося, ніби я побачила Залізнобоку, яка вийшла особисто перевірити, чи напевне я покинула базу.

Одразу на виході з академії охорона залишила мене саму. Оце так вони слідкують, щоб я не ночувала надворі? Мабуть, цього і домагається Залізнобока: арештувати мене за бродяжництво, щоб мати всі підстави виключити мене з СОНу.

Не бажаючи йти, я почала безцільно тинятися попід корпусом. Мені не хотілося покидати своїх нових друзів і те відчуття товариства, якого так прагнула. Сама. Я знову була сама.

— Кобб, я так не можу! — почувся голос неподалік.

Невже то... Принда?

Я підійшла до будівлі й зазирнула за ріг. Діялося все біля чорного ходу. Там стояв Принда, розмовляючи з Коббом, який був усередині.

Принда скинув руки вгору:

— Як я можу командувати загоном, коли бійці мене не поважають? Як віддавати їм накази, якщо вони кличуть мене так? Треба вибити з них цю дурість. Забороніть це. Накажіть їм слухатися.

— Синку, — сказав Кобб, — ти, я бачу, нічого не тямиш у військовій справі.

— Я готувався до цього все своє життя.

— Тоді мав би розуміти, що нашивка або значок не гарантують тобі поваги. Вона приходить із часом та досвідом. А щодо прізвиська, то воно почало приживатися. Тому в тебе є два варіанти: ігнорувати його — закрити вуха і сподіватися, що це минеться — або прийняти, і цим зменшити напругу.

— Ні в якому разі. Це суперечить уставу.

Я похитала головою. Чортзна-що, а не командир.

— Синку... — почав був Кобб.

Принда склав руки:

— Мені час додому. О дев’ятнадцятій мушу бути на вечері з послом Магістрального Підземелля.

Принда пішов до напрочуд гарної машини, що чекала на вулиці. Це був приватний говеркар з підйомним кільцем. Такі я бачила внизу.

Принда сів у авто і завів його. Заревів двигун — кострубатіше, не так розмірено, як мотор зорельота.

Трясця, подумала я. Скільки ж у нього грошви?

Либонь, у його родини ціла купа преференцій, раз вони можуть дозволити собі таку річ. Через це він занадто багатий, щоб ночувати в казармі з іншими. Авто м’яко полетіло геть. Мені здавалося несправедливим, що те, у чому мені відмовляли, він відкидав, наче шмат гнилої щурятини.

Поправивши рюкзак, я подалася геть. Вийшла через браму біля гуртожитку, й інша пара полісменів зробили позначку в блокноті. Далі широкою вулицею рушила до ліфтів. Жила я в дальньому кінці Вогненної, тому на дорогу сюди я точно гаятиму кілька годин. Може, зможу винайняти кімнату десь ближче до ліфтів?

Мене досі вернуло з огиди. Я підійшла до ліфтової станції, але там була довжелезна черга — мабуть, через проблеми, які виникли вдень. Уже наготувалася стати у хвості, аж тут повернула голову ліворуч — понад будівлями й полями. «Альта» хоч і мала власні захисний щит і мур, але імпровізоване місто довкруг неї, населене фермерами, що по-своєму проявляли нескореність, не було обнесене парканом. Та й нащо він там здався? Там же немає нічого, крім пилюки, камінців і... печер.

Мені сяйнула думка: «Це ж зовсім недалеко».

Я вийшла з черги до ліфтів і попростувала попри будівлі та поля. Фермери, які працювали на них, дивились, як я іду за місто, але не казали нічого. Печери, камені й відкрите небо — ось це справжній дім для мене. Відколи загинув батько, тут я проводила більше часу, ніж у Вогненній.

До печери з зорельотом було пів години ходу, але дорогу я відшукала без зайвих проблем. Вхід туди був вужчий, ніж мені запам’ятався, та я спустилася туди на світловому тросі.

Старий зореліт здавався ще більш понівеченим, ніж до того. Напевно, це було тому, що я вже встигла політати на новому винищувачі. Однак у кабіні було досить зручно, і в мене вийшло розкласти крісло.

Це була божевільна ідея. Якщо почнеться уламкопад, мене завалить. Але я була занадто ображена, сердита і зморена, щоби думати про такі речі.

Так, лежачи в імпровізованому ліжку всередині покинутого зорельота, я поступово заснула.

12

Прокинутися в кабіні зорельота було найдивовижнішою пригодою, що ставалася зі мною в житті. Ну гаразд, найдивовижнішою після польоту на справжньому винищувачі.

Я потягнулася, дивуючись просторості кабіни, більшої, ніж у сонівських винищувачів. Увімкнула світловий трос і перевірила час: 04:30. До занять ще цілих дві з половиною години.

Назагал я добряче відпочила. Хіба що трохи заклякла...

Щось сиділо і дивилося на мене з краю кабіни.

Істота не була схожа на жодну з тих, що я коли-небудь бачила у підземеллях. Почнімо вже хоча б з того, що вона була жовта, а ще — пласка, довгаста і дещо безформна. Уздовж спини мала сині шпичаки, які утворювали візерунок на яскраво-жовтій шкірі. Нагадувала вона великого слимака, розміром з плескату буханку хліба.

Очей розгледіти я не могла, проте поза, в якій сиділа істота — піднявши передню частину тіла, — дещо нагадала мені... бурундука? Їх я бачила на відео про печери-заповідники дикого життя, які нам показували на уроках.

— Що ти таке? — тихо спитала я.

У животі в мене забурчало.

— І що не менш важливо, — додала я, — тебе можна їсти?

Воно повернуло свою «голову» вбік і поглянуло на мене — щоправда, я так і не розгледіла ніде його очей. Чи рота. Та і взагалі — морди. Спинними шипами створіння видало тихенький посвист, схожий на звук флейти.

Якщо, збираючи гриби у підземеллях, я чогось і навчилася, то це — що яскравий колір немовби промовляв: «Не їж мене, істото розумна, інакше ми з браттями розкладемо твоє тіло зсередини». Тож краще не намагатися з’їсти чудернацького печерного слимака.

У шлунку бурчало, але сягнувши в рюкзак, я знайшла там лише половинку водоростевого батончика. У мене було ще трохи часу змотатися у Вогненну перехопити чогось, але це здавалося б наче... наче, піджавши хвіст, я повертаюся з поразкою.

Адміралка намагається зламати мене, так? Що ж, вона сама не знає, на кого нарвалася. Бо кращої, майстернішої й відомішої за мене мисливиці на щурів не знайти у цілім світі.

Вирівняла крісло і роззирнулася напрочуд просторою кабіною. Як правило, у кабінах винищувачів у хід йшов кожнісінький доступний сантиметр, одначе тут за кріслом пілота знайшовся вантажний відсік і дещо схоже на складене пасажирське крісло.

Згадала, що попереднього вечора я, здається, бачила там якісь інструменти. Порившись, знайшла моток пластоволоконного тросу. Він чудово зберігся в запечатаній кабіні, хоча матеріал цей, власне, і так був фактично незнищенний. Відмотала шматок і зробила собі мотузку.

Слимачка продовжувала сидіти на панелі приладів, дивлячись на мене, час від часу повертаючи «голову» і тихенько посвистуючи.

— А зараз дивись, — сказала я їй.

Я підняла скло на повну — вночі не наважилася закрити його повністю, на випадок, якщо в кабіні несправна система вентиляції — і зіскочила на землю. Передбачувано почула шарудіння в темряві, а біля грибів на стіні помітила щурячий послід.

Звісно, мені було б краще полювати зі своїм арбалетом, але за цих обставин петля, наживлена батончиком, була не гірша за зброю. Закінчивши лаштувати пастку, я відступила, задоволена роботою. Слимачка виповзла на крило і свиснула до мене, мовби запитально.

— Ці щури, — сказала я їй, — невдовзі пізнають мій голодний гнів на власній шкурі через витки справедливості, які я здиратиму з них тоненькими шматочками.

Нараз я усміхнулася, збагнувши, що розмовляю з чудернацькою істотою. Так низько я ще не опускалася. Та хай там як, а поки в пастку щось попадеться, спливе трохи часу, тому я вирішила оглянути зореліт. Коли тільки його знайшла, то подумала, що його можна полагодити, і весь час після іспиту мріяла, як явлюся одного дня в СОН на власному зорельоті й примушу їх узяти себе у свої лави.

Але мої мрії виявилися нездійсненними. Бо корабель був, м’яко кажучи, не в найкращому стані. І річ була не тільки в погнутому крилі й несправних двигунах. Усе, що перебувало поза кабіною, було подерте, побите й понівечене.

Та може, пошкодження тільки зовнішні? Якщо начиння в нормі, може, його ще вдасться полагодити.

Знайшла ящик з інструментами. Час не пожалів їх так, як трос. Схоже, в ящик потрапило трохи вологи, однак іржавий розвідний ключ — це все одно розвідний ключ. Розгрібши камінці, я залізла під зореліт і підповзла до підйомного кільця. Як і будь-який школяр, я розуміла базову механіку, хоч і вивчала її не так завзято, як схеми польотів і будову винищувача. За це Рік полюбляв мене підколювати, говорячи, що хороший пілот повинен уміти власноручно полагодити свій корабель.

Одначе я й уявити собі не могла, що опинюся в закинутій печері, де при помаранчевій підсвітці свого світлового троса намагатимуся зірвати кришку з панелі на старій бляшанці. Врешті мені таки вдалося її зняти, і я зазирнула всередину, пригадуючи шкільні уроки.

Оце, мабуть, система передачі енергії на прискорювач, а ось ця штука — стабілізатор підйомного кільця...

Я не впізнала там багато чого, хоча змогла таки визначити енергетичну матрицю — півметрову коробку, яка була джерелом живлення корабля. Не без труднощів відкривши її, виповзла з-під корабля і витягнула матрицю світловим тросом.

Дроти, якими вона кріпилася до корпусу зорельота, були у напрочуд доброму стані. Хто б не створив цю штукенцію, він попіклувався про надійну електроніку. Енергетична матриця під’єднувалася через ті самі роз’єми, якими користувалися й ми — ще з часів старого флоту, перед тим як він розбився на Детриті. Може, хоч так вдасться визначити вік зорельота?

Я знову залізла під корабель і зазирнула в його нутрощі. А це що таке? Я подумала, постукуючи пальцем по великій чорній коробці. Вона була блискуча, гладенька — ніби з іншого винищувача. Але хто я така, щоб казати, де що має бути?

Відкрила невеличку енергетичну матрицю свого троса і під’єднала до неї один з тоненьких дротиків корабля. На передній його частині щось дзенькнуло, і загорілася панель доступу.

Трясця.

Ясно, що моя матриця була занадто слабка, але мала б я справжнє джерело струму, то запустила хоча б якісь механізми корабля. І хай крило його досі було погнуте, а двигуни — несправні, ця ідея мене зачарувала. Я зазирнула в кабіну.

Слимачка продовжувала сидіти там, обкрутившись навколо троса і дивлячись на мене з немовби запитальним виглядом.

— Агов, — гукнула я їй. — Як ти туди залізла?

Вона свиснула у відповідь. Це та сама чи вже інша? Я виповзла з-під корабля перевірити, але інших слизняків ніде не побачила. Зате почула шкряботіння біля стіни, де в мою пастку піймався гладкий щуряка.

— Бачиш? — промовила я, зиркаючи під корабель, куди на камінці звалилася істота. — А ти в мені сумнівалася.

Я обдерла, випатрала і нарізала щура. В ящику інструментів знайшла невеликий зварювальний апарат, і енергетичної матриці з мого троса цілком вистачило, щоб його запустити. З нього і невеликої штаби я виготовила сковорідку, на якій засмажила м’ясо. І хоч приправ не мала ніяких, я не могла дозволити собі піти на заняття голодною.

А вбиральня є в академії, подумала я. І нею користуватися мені не забороняли.

Там були душові кабінки, щоб кадети могли вимитися після вильоту. Зранку можна збирати гриби, ставити сильця і... Невже я справді зібралася жити ось так, як первісна людина?

Поглянула на смаженого щура. Доведеться або жити тут, або ж щодня їздити аж з Вогненної, як хотіла від мене адміралка. Вона прагнула контролювати мене. Не хоче надавати мені койку і харчування? Ну й нехай. Мені її подачки не потрібні.

Бо я — нескорена.

13

Ясно, що коли я прийшла в академію о шостій тридцять, охорона не забороняла мені зайти у вбиральню. Чекаючи, поки звідти вийдуть інші, я вимила руки. Тоді хутко роздягнулася, кинула одяг і спіднє в пральний апарат, а сама заскочила в душову кабінку, яка формою нагадувала труну з отвором вгорі.

Цикл тривав менш як дві хвилини, але кабінку я покинула лише дочекавшись, поки із вбиральні повиходять люди. Одягнувшись у чисте, о шостій п’ятдесят я вже сиділа в аудиторії. Решта кадетів захоплено обговорювали сніданок в їдальні, на якому подавали справжній бекон.

Нехай лють палає всередині мене, подумала я, заспокоюючи себе, допоки одного дня вона не спалахне моєю помстою! А доти нехай томиться, шкварчить. Нехай вона шкварчить, як соковитий шмат бекону на пательні...

Трясця.

Але це була не єдина моя біда. О сьомій я помітила, що кабіна одного з тренажерів досі пустує. Рік знову запізнювався. Зорі милі, як він примудрявся роками приходити завчасно в школу, а в академію спізнювався вже вдруге?

Пришкутильгавши в аудиторію, Кобб зупинився біля Рікового тренажера. За мить у дверях з’явився сам хлопець. Схвильована, я глипнула на годинник, тоді перевірила, чи не помилилася. Рік стояв з рюкзаком за плечима.

Не промовивши й слова, Кобб подивився Рікові в очі й кивнув. Хлопець подибав геть.

— Що? — зірвалась я на ноги. — Що?

— Після першої битви так стається завжди, — сказав Кобб. — Хтось один неодмінно йде. Щоправда, і в бій ідуть не так рано, як ви вчора. Але після нього хтось обов’язково нас покидає.

Не вірячи своїм очам, я вибігла за Ріком у коридор.

— Ріку?

Він не стишив ходу.

— Ріку? Це як називається? — не вгавала я, біжучи за ним. — Невже ти здасися після першого ж бою? Я розумію, тебе трохи струсонуло, але ж це — наша мрія!

— Ні, Спенсо, — врешті відповів він, зупиняючись у порожньому коридорі. — Це твоя мрія. А я просто тебе підтримував.

— Вона наша. Ми стільки вчилися, стільки тренувалися. І ось нарешті ми в академії. Ріку, ми в академії!

— Ти повторюєш ці слова так, наче я тебе не чую, — усміхнувся він. — Але невміння слухати — не моя біда.

Я вибалушилась на нього. Він поплескав мене по плечу:

— Визнаю, я трохи лукавлю. Я справді завжди хотів потрапити сюди. Важко не заразитися цим бажанням, коли твоя найкраща подруга цим марить. Я хотів довести собі, що можу скласти іспит, і зробив це. Але потрапивши сюди, Спенсо, я відчув... Коротко кажучи, коли мене підбили, я все зрозумів. Я не готовий робити це щодня. Мені шкода, Спенсо, але я не пілот.

Я не могла второпати його слів. Навіть звуки, які виходили з його уст, звучали незрозуміло, ніби він промовляв до мене чужою мовою.

— Я думав про це всю ніч, — промовив він сумовито. — Це остаточне рішення, Спенсо. Глибоко в душі я завжди розумів, що не створений для війни. Шкода тільки, що тепер не знаю, чим мені зайнятися. Просто бачиш, скласти іспит завжди було для мене кінцевою метою.

— Ти втікаєш, — сказала я. — Ти здався і тікаєш.

Він болісно скривився, і мені зробилося ніяково.

— Не всім судилося літати, Спенсо, — відказав він. — Інші професії не менш важливі.

— Це лише слова. Вони нічого не значать.

— А може, й значать. Не знаю. Напевно... Напевно, мені треба трохи подумати. В якій ще професії треба скласти іспит? Бо виявляється, це все, на що я здатен.

Хутенько обійнявши мене, остовпілу, він пішов. Я стояла і довго дивилася йому вслід, поки за мною не вийшов Кобб.

— Кадетко, коли стовбичитимеш тут і далі, відмічу запізнення, — застеріг він.

— Не можу повірити, що ви його так просто відпустили.

— Частково моя робота полягає в тому, щоб вирішувати, хто з вас принесе більше користі тут, унизу, а не стане легкою мішенню там, у небі. — Легенько підштовхнув мене до дверей. — До випуску в нас тут спорожніє ще не один тренажер. Ходімо.

Я повернулася в аудиторію, всілася в кабіну і аж тоді повністю осягнула значення його слів. Кобб немовби радів, відраховуючи когось із нас. Цікаво, скількох його підопічних збили в нього на очах?

— Гаразд, — заговорив Кобб. — Перевіримо, що ви запам’ятали зі вчорашнього заняття. Пристебніться, надіньте шоломи і запускайте голограму. Командире, підніміть свою ескадрилью в повітря і доведіть, що вони не забули нічого за ніч. А вже після того, може, політаємо по-справжньому.

— А стріляти? — захоплено кинув Бім.

— Трясця, ні, — відповів Кобб. — Щоб ви ненароком позбивали одне одного? Спершу — база.

— А якщо під час заняття знову почнеться бій? — спитався Артуро.

Я ніяк не могла згадати його позивного. Здається, Амфібія. Чи ні?

— У такому разі, — мовив Кобб, — вам доведеться надіятися, що ворогів зіб’є за вас Скритна. Так, годі патякати! Я віддав вам наказ!

Я застібнула пасок і ввімкнула голограму, перед тим востаннє глипнувши на порожнє сидіння Рікового тренажера.

Цілий ранок ми провели, навчаючись синхронно повертати.

Літати на зорельоті — геть не те, що на літаках, які й досі використовували окремі чужинські клани. Окрім підйомного кільця, яке тримало корабель у повітрі, незалежно від швидкості польоту або й узагалі стоячи на місці, наші винищувачі були обладнані ще й атмосферними ковшами — спеціальними пристроями, завдяки яким опір повітря на нас майже не впливав.

Утім, нашим винищувачам однаково були потрібні крила і атмосфера. Завдяки повітрю кораблі могли проводити стандартний крен, перевертатись набік і робити віражі, як птахи. Проте могли вони і маневрувати, як справжні зорельоти: крутитися на місці в який завгодно бік і одразу прискорюватися в тому напрямі.

Виконуючи обидва маневри раз за разом, аж доки мені це не набридло, я дуже добре зрозуміла різницю між цими режимами польоту.

Бім не припиняв питати про зброю. Синьоволосий хлопчина аж сяяв непідробним завзяттям, що мені страшенно подобалося. Щоправда, його ентузіазму щодо зброї я не поділяла, бо розуміла: якщо хочу колись перевершити Принду в майстерності, спершу мушу засвоїти основи. Незграбні повороти були якраз тим, що гальмувало мене у вчорашній битві, тому щоразу, як Кобб наказував робити поворот, я його виконувала. Була ладна повторювати вправу до крові з пальців — доки не зітру всю шкіру і від долонь моїх не залишаться голі кості, як у скелета.

Скелета, котрий літає, як справжній ас.

Разом з усім строєм я пролетіла ліворуч, тоді рефлекторно пірнула, коли Веремія зробила занадто широкий гак і мало не влетіла в мене. Вона врізалася у ФМ, чий захисний щит, однак, поглинув удар. Та не маючи достатньо майстерності вирівняти корабель після зіткнення, вона закрутилася і полетіла в інший бік.

Обидві впали, розбившись об камені, і синхронно вибухнули.

— Трясця, — лайнулася ФМ.

Вона була із заможної родини, тому могла дозволити собі золоті пряжки на чоботах і стильну зачіску. А от Веремія зареготалася. Вона часто сміялася, аж може, й трохи надміру.

— Ого! — вигукнула вона. — Оце так вибух. Кобб, скільки очок дасте за таке?

— Які очки? Кадетко, по-твоєму, це гра?

— Усе життя — гра, — відказала Веремія.

— У такому разі ти втратила всі очки й загинула, — відрізав Кобб. — Якщо заходиш у таке неконтрольоване піке, одразу катапультуйся.

— Е-е-е... А нагадайте-но, як це робиться? — запитав Недд.

— Недде, ти серйозно? — озвався Артуро. — Ми ж учора це проходили. Важіль у тебе між ніг. Бачиш на ньому велику літеру «К»? Вгадай, що вона значить?

— Я думав, «катастрофа».

— А що, по-твоєму, треба робити під час катастрофи? У винищувачі? Ти...

— Зв’язатися з тобою, щоб спитати, де той бісів важіль, — відказав Недд.

Артуро зітхнув, а я всміхнулася і виглянула з вікна на сусідній винищувач. Дівчину в кабіні було заледве видно. Це була Рання: її татуювання виглядало навіть з-під шолома. Вона сердито зиркнула на мене. Хоч би усміхнулася, чи що?

Як собі хочеш.

— Повертайтесь на базу, — скомандував Кобб. — Обід.

— На базу? — перепитав Бім. — А чого не можна просто вимкнути голограму та й піти собі погамцяти?

— Можеш вимикати і йти жерти. А тоді шуруй туди, звідки прийшов, бо я не збираюся марнувати свого часу на тих, хто не хоче вчитися приземленню.

— Даруйте, сер.

— Кадете, не трать радіохвилі на вибачення, а виконуй накази.

— Командо, увага, — промовив Принда. — Шикуйсь стандартним строєм і вперед до координати 165.

Ми виконали його наказ, вишикувавшись у стрій і спрямувавши свої кораблі до віртуальної «Альти».

— Кобб, — сказала я, — а ми будемо навчатися виводити винищувач із піке?

— Не сьогодні, — відповів він. — Таке буває вкрай рідко, а коли таки стається — краще вміти чимшвидше смикнути за важіль катапульти. Мені не треба, щоб ви вбивалися, намагаючись порятувати корабель.

— А що, як порятувати його є шанс, сер? — запитав Йорґен. — Хіба від хорошого пілота не вимагається докласти всіх зусиль для порятунку підйомного кільця? Вони достатньо рідкісні, тому традиція каже...

— Тільки не розказуй мені про ту дурну традицію, — урвав його Кобб. — Хороші пілоти не менш цінні, ніж підйомні кільця. Тож зайшовши в піке, ви мусите катапультуватися. Всі мене почули?

Кілька курсантів відповіло ствердно. Я змовчала. Бо він не згадав головного: якщо курсант катапультується і розіб’є корабель, він більше ніколи не літатиме. Може, коли мене візьмуть у регулярні війська, можна буде й подумати про катапульту, але поки про важіль доведеться забути. Бо як у мене заберуть можливість літати, це буде те саме, що смерть.

Ми приземлилися, вимкнули голограми і решта кадетів попрямували з аудиторії до їдальні, жартуючи з того, як гарно ФМ і Веремія вибухнули після падіння. Кіммалін помітила, що я залишаюся в аудиторії й хотіла була зупинитися біля мене, але Кобб м’яко вивів її слідом за рештою.

— Я пояснив їм ситуацію, — промовив він, стаючи у дверях. — Ліфтери розповіли мені, що вчора ти не повернулася у Вогненну.

— Я... Я знаю одну невелику печеру за пів години ходу від міста, тож вирішила заночувати там. Усе життя я лазила підземеллями, і мені там затишніше.

— Як скажеш. Ти взяла собі щось поїсти?

Я похитала головою.

— Значить, бери. Мені не треба, щоб голод відволікав тебе від навчання.

На тому він пішов. Незабаром я почула вдалині голоси. Це був сміх, що лунав із їдальні. Вирішила трохи потренуватися, але не знала, чи можна користуватися тренажерами без нагляду викладача. Розуміючи, що не можу цілу годину сидіти без діла, вирішила прогулятися. Дивно, але попри всі сили, витрачені на політ, від довгого сидіння в мені накопичилося безліч нервової енергії.

Вийшла з навчального корпусу, помітивши у коридорі двох охоронців. Невже їх приставили сюди, щоб я бува, не вкрала булочки з їдальні? Щось забагато ресурсів витрачала адміралка на боротьбу з рядовою кадеткою. З іншого боку, ставши на шлях війни, воюй до перемоги. Таке я поважала.

Вийшовши за територію бази, я попрямувала в садок, що містився одразу біля муру. Між рядами дерев, біля яких клопоталися робітники, походжали люди в уніформах, а уздовж доріжки стояли лавки. Я була не єдиною, кого дивувало справжнє рослинне життя — не гриби і мох, а живісінькі дерева. Добрі п’ять хвилин я обмацувала кору і листя, не вірячи, що це не надреалістичні пластикові копії.

Зрештою відійшла від них і подивилася вгору на пояс уламків. Як завше, мені відкрився велетенський візерунок сірих плям та ліній, який пролягав аж занадто далеко, щоб розгледіти в ньому окремі уламки. Просто над моєю головою висів велетенський ліхтар, який світив настільки яскраво, що від прямого погляду на нього сльозилися очі.

Жодної дірки в поясі не помітила. Того разу з батьком був єдиний випадок, коли я змогла заглянути в космос. Уся біда була в тому, що орбітою навколо планети літало забагато шарів уламків.

Цікаво, якими були люди, котрі все це створили? Деякі дітлахи з мого клану подейкували, буцімто Детрит — це і є Стара Земля, але тата це припущення лише смішило. Планета була явно замала, та й до того ж у нас були мапи Землі, які на неї зовсім не накладалися.

Однак давніми мешканцями цієї планети були люди — принаймні розмовляли вони нашою мовою. Покоління Ба — екіпаж крейсера «Нескорений» та його флоту — знали про існування Детриту за цими координатами. Вони свідомо прилетіли на стару пустельну планету, щоб сховатися. Однак приземлення виявилося жорсткішим, ніж вони сподівалися. Я пробувала уявити, як це — покинути небо, свої кораблі, розбитися на клани і сховатися у підземеллях. Невже їм було так само дивно бачити над собою склепіння печер, як мені — відкрите небо?

Путівцями саду я простувала далі. Тамтешні робітники були напрочуд дружні: усміхалися, коли я проходила повз, а деякі взагалі махали на знак привітання. Мені подумалося, як вони повелися б, коли дізналися б, що я — донька Стрільця, безславного боягуза.

Обійшовши садок, я рушила до академії й дорогою назад минула групу людей у строгих костюмах. Це була офіційна екскурсія в садок. Такий одяг зазвичай носили внизу люди великих заслуг, мешканці нижніх, безпечніших, підземель, здатних витримати бомбардування. До таких належали і Йорґен зі своїми поплічниками.

Здавалися вони навдивовижу... чистими.

Помітила я і ще дещо цікаве. Між садом і базою тягнувся ряд ангарів для малої техніки. Ворота одного з них були відчинені, і всередині я помітила говеркар Принди. Виблискуючи хромованими деталями і блакитною фарбою на бортах, машина мала шикарний вигляд, витончений і, ясна річ, дорогий. Нащо тримати її тут, за територією бази?

Мабуть, щоб інші не просили покататися, подумала я, заледве стримуючись, щоб не зробити з машиною щось гидке.

Зайшовши на базу крізь ворота, я повернулася в аудиторію раніше за всіх. Одразу рушила до свого місця, почуваючись, що вже встигла скучити за польотами. Сіла в крісло і задоволено зітхнула. Та, повернувши погляд убік, побачила, що на мене хтось дивиться.

З несподіванки я підскочила мало не до стелі. Заходячи в аудиторію, зовсім не помітила, що під стіною сидить Рання. Її справжнє ім’я було, здається, Магма чи Магна — точно я не пам’ятала. Судячи з таці на столі біля вічійки, вона принесла свій обід сюди і сіла поїсти на самоті.

— Привіт, — кинула я. — Чим там сьогодні годують? Пахне підливою. Рагу з водоростевої пасти? Товчена картопля? Свинина? Не переживай, мені все одно. Я — войовниця. Тож можеш казати, не соромлячись.

Не виказуючи жодних емоцій, вона відвернула голову.

— Твій народ походить від морпіхів з «Нескореного»? — запитала я. — Я й сама родом із флагманських — з механіків. Може, наші прапрабабусі були знайомі.

Вона не відповіла.

Я зціпила зуби і вилізла з кабіни. Підійшла до неї впритул, щоб вона не могла так просто відвести від мене погляд.

— Я тобі щось зробила? — спитала в неї я.

Вона знизала.

— Ну то не поводься так, — кинула я.

Вона ще раз знизала.

Я поклала руку їй на плече:

— Не грайся зі мною. Яка б грізна слава не водилася за вічійцями, мені байдуже. Бо я прямую тільки вгору і якщо доведеться, переступлю через твоє тіло без зайвих сумнівів.

Крутнувшись, я повернулася до своєї кабіни і, з відчуттям вдоволеності, опустилася в крісло. Треба буде показати ще й Принді, хто така войовниця Спенса. Так, це незрівнянне відчуття.

Повернулася і почала займати свої місця решта курсантів. До мене похапцем підбігла Кіммалін. Струшуючи довгим кучерявим волосся, зиркнула в один бік, тоді — в інший, мовби перевіряючи, чи за нею не стежать, і нишком поклала мені на коліна булочку.

— Кобб сказав, ти забула обід вдома, — шепнула вона мені, випрямилась і пішла в інший бік, голосно промовляючи: — Оце так шикарний вид тут із вікна! Як казала Свята: «Не бачили б ми всієї краси дня, якби вдень не було б світла!»

Кобб глипнув на неї й закотив очі.

— Всім зайняти свої місця, — наказав він. — Час для нового матеріалу.

— Зброя? — збуджено перепитала Веремія, і на її слова, залазячи у свою кабіну, енергійно кивнув Бім.

— Ні, — відказав Кобб. — Повороти. У зворотний бік.

Ці слова він промовив абсолютно спокійним тоном, тому огрів мене різким поглядом, коли я гигикнула.

— Це не жарт. Я ніколи не жартую.

Атож, атож.

— Перед тим як ви увімкнете голограми, — продовжив Кобб, — мушу спитати про ваші враження від навчання.

— Що? — перепитав Недд, втискуючи свій величезний торс у кабіну. — Враження?

— Так, враження. То що скажете?

— Ну, я... вражений, сер, — сказав Недд.

— Уміння ставити доречні запитання і слухати відповіді — невіддільна частина навчального процесу, Вуже! Тому заткайся і дай мені вислухати інших.

— Добре, сер.

— Командире, ваші думки? — запитав Кобб.

— Позитивні, сер. Поки що це зграйка нездар, але думаю, їх можна всього навчити. З вашим досвідом і моїм...

— Дякую, — відповів Кобб. — Вуже?

— Поки що не ясно... — сказав Недд. — Здається, я переїв пиріжків з м’ясом...

— Вереміє!

— Нудно, сер, — озвалась вона. — Може, повернемося краще до гри?

— Двоголовий дракон, якого чорт вимовиш!

— Амфісбена, сер! — промовив Артуро. — Якщо чесно, то сьогодні вправами я не вражений, але вважаю, що без вивчення основ — нікуди.

— Нудно, — бовкнув Кобб, записуючи в журнал, — а цей вважає себе розумнішим за решту. Скритна!

— Я кайфую!

— Кадетко, пілоти не кайфують. Ми відчуваємо окрилення!

— Або, — додала я, — пожвавлюємося від нагоди принести смерть ворогам.

— Або так, — погодився Кобб. — Але це тільки, якщо пілот хворий на голову. Рання.

— Добре, — промуркотіла татуйована дівчина.

— Голосніше, кадетко!

— Добре.

— Щось іще? У мене тут три рядки. Треба ж написати щось там.

— Я... Не можу... Придумати... Краще, — вичавила з себе вона із сильним акцентом. — Добре. Досить добре, так?

Піднявши голову від записів, Кобб глипнув на неї, примруживши очі, й записав щось у журналі.

Рання зашарілася і опустила погляд.

Вона не знає англійської, збагнула я. Трясця. Оце я дурепа.

На старих кораблях сюди прилетіли представники різних земних культур, отож воно й не дивно, що навіть після трьох поколінь тут, переховуючись в ізольованих підземеллях, деякі клани не розмовляли нашою мовою. Чомусь про це я раніше не замислювалась.

— Біме? — пішов далі Кобб. — Кадете, ти позивний собі вже обрав?

— Ще ні! — відрізав Бім. — Хочу, щоб був якийсь влучний! А щодо моєї відповіді, то... не підкажете, коли почнуться навчання зі зброєю?

— Коли так хочеш, можу дати тобі свій пістолет, — відповів Кобб. — Тільки пообіцяй, що застрелишся з нього. Я так і запишу: «Не дочекається, щоб убитися». Бісові формуляри. ФМ!

— Не перестаю дивуватися токсичній агресії, притаманній культурі нескорених, — промовила стильна дівчина.

— Щось новеньке. — Кобб зробив запис. — Адміралці таке сподобається. Дзиґо?

— Голодна, сер.

А ще — дурна. Страшенно дурна. Кинувши погляд на Ранню, я подумала про те, якою чужою тут почувається вона. Це надавало нового значення її сильному акценту і неправильним наголосам. І тому, як вона завжди відводила погляд, коли до неї зверталися.

— Нарешті з цим покінчено, — сказав Кобб. — А зараз пристебніться і запускайте голограми!

14

— Ви — найслабша ланка нашої оборони, — промовив Кобб, виходячи на середину аудиторії й звертаючись до нас, поки ми ще не ввімкнули голограм. — Ваші винищувачі здатні розвивати неймовірну швидкість і виконувати маневри, яких ви можете не пережити. Ці машини набагато спритніші за вас, тому якщо загинете в небі, це буде не через те, що вас підвів корабель. Це ви його підвели.

Сплив уже тиждень навчання. Для мене він минув як у тумані: щоденні тренування на симуляторі, далі — центрифуга, після чого — сон у кабіні старого винищувача. Мене вже аж вернуло від несоленої щурятини і грибів.

— Ваш найбільший ворог — перевантаження, — провадив Кобб. — Контролювати цю силу складно. Необхідно пильнувати, з якого боку вона на вас діє. Людина здатна витримати розумне зворотне перевантаження. Це коли ви рухаєтесь по прямій. Однак при різкому підйомі або крені, сила перевантаження тисне на вас згори, виганяючи кров із голови в ноги. Багато хто втрачає свідомість на рівні девять-десять джі. Обертаючись навколо власної осі з увімкненим зворотним прискоренням, як на попередніх заняттях... Перевантаження перевалить за сотню джі, чого цілком достатньо, щоб одним необачним рухом перетворити ваші нутрощі на кашу.

Недд підняв руку:

— То навіщо ми вивчали ці маневри?

— Гравітаційні конденсатори, — сказала я.

Показавши на мене, Кобб кивнув:

— Ваші кораблі здатні компенсувати різкі перепади перевантаження. Сонівські винищувачі облаштували гравітаційними конденсаторами. При раптовій зміні напряму руху або прискоренні ці пристрої поглинають частину перевантаження. Щоправда, працюють вони не довше трьох секунд, після чого вимикаються для підзарядки. Саме тому найбільша користь від них — при виконанні різких розворотів.

Це я знала давно. Насправді Недд також знав би це, якби готувався до іспиту. Я дозволила собі розслабитися й подумала про свій поламаний корабель. Якось особливо в його ремонті я не просунулася, адже більшість часу полювала і готувала щурятину. А ще ж треба було розшукати десь енергетичну матрицю...

— Ваші винищувачі настаткували трьома видами озброєння, — сказав Кобб.

Це мені почулося, чи він сказав щось про зброю? Увага моя миттю повернулася до заняття, і я відмітила, що Бім також насторочився. Було щось дуже миле в тому, як він по-щенячому жваво реагував на будь-яку згадку про зброю.

— Так, Біме, — мовив Кобб. — Нарешті про зброю. Тільки дивись не надзюр з радощів. Першим видом є основна гармата — ваша головна, однак і найменш ефективна, зброя. Стріляє вона концентрованим енергетичним променем. Вогонь ведеться чергами з короткої відстані.

Кобб став біля крісла Кіммалін:

— У зовсім рідкісних випадках його застосовують для надточних дальніх пострілів. Більшість пілотів користуються цим режимом вогню для добивання підбитих ворожих кораблів або рятуючись від засідки. Точне влучання по рухомій цілі здалеку потребує неабиякої майстерності.

Кіммалін усміхнулася.

— Тільки не зазнавайся, — кинув їй Кобб і рушив далі. — Проти енергетичного щита гармата фактично безсила, проте ви однаково стрілятимете з неї за кожної нагоди, оскільки сподіватися на щасливий випадок — це частина людської природи. Я, звичайно, спробую вибити з вас ці дурощі, але, правду кажучи, навіть аси, й ті чіпляються за ту гармату, як за листа від коханої.

Бім хмикнув.

— Це був не жарт, — зауважив Кобб. — Увімкнути голограми.

Ми запустили голограми і перенеслися на злітний майданчик. Щойно піднялися в небо і провели переклик, в динаміку шолома я почула голос Кобба:

— Ну що ж, час постріляти. Хай помагають вам зорі. Кнопка активації гармати у вас біля вказівного пальця на сфері керування. Спробуйте.

Нерішуче я натиснула на кнопку. З точеного носа мого корабля швидкою чергою вистрілило три розпечених білих промені. Я усміхнулася і натиснула на кнопку ще декілька разів, випустивши кілька черг. Такий простий жест надавав мені владу над самими життям та смертю! І не тільки щурячими!

— Дзиґо, не перестарайся, — сказав Кобб. — Бачиш циферблат на штурвалі, той, який можна крутити великим пальцем лівої руки? Він регулює частоту пострілів. Верхня позиція — сталий вогонь. Її полюбляють усі тупоголові, сопливі ідіоти, які навчалися не в мене.

— А що обирають тупоголові, сопливі ідіоти, які навчалися у вас? — запитав Недд.

— Не прибідняйся, Недде, — відказав Кобб. — Твоїх сопель я ще не бачив. Друга позиція — окремий постріл, третя — концентрований промінь для дальньої стрільби. А зараз побалуйтеся — спробуйте всі режими.

Він додав у повітря перед нами групу креллівських винищувачів. Вони не летіли, зовсім не рухалися — просто висіли на місці. Стрільба по мішенях? Я завжди мріяла про це — ще відколи малою кидалася камінцями по інших камінцях, уявляючи, що то мої вороги.

Усі гуртом ми обрушили на противника шквал смерті та руйнування.

І промазали.

Промазали, здавалося, на кілька миль. Навіть попри те, що ворог був просто перед нами. Я зціпила зуба і спробувала знову, перемикаючи режими вогню, повертаючи свій корабель так і сяк і стріляючи як тільки могла. Але трясця... Хай якими близькими не здавалися б нам цілі, відстань до них була либонь велетенська.

Принда влучив по одному кораблю, і той вибухнув вогненною хмарою. Зітхнувши, я вибрала собі одного з ворожих винищувачів і зосередилася на ньому.

Та ну ж бо.

— Скритна, покажи клас, — озвався Кобб.

— Сер, я сподівалася дати їм шанс! — відповіла Кіммалін. — Бо перемога не завжди є показником переваги, як казала Свята.

— Повесели мене, — сказав Кобб.

— Як скажете.

Погудівши кілька секунд, її корабель випустив концентрований промінь, який розніс креллівський корабель на друзки. Відтак вона повторила постріл удруге, втретє і вчетверте.

— Сер, але ж це наче каменюкою об підлогу кидати, — сказала вона. — Вони навіть не рухаються.

— Як таке можливо? — запитала я. — Скритна, де ти навчилася так стріляти?

— Це її батько навчив, — сказала Веремія. — Пам’ятаєте історію про гриба, схожого на білку?

ФМ засміялася, і навіть Рання хмикнула. Я ж не зрозуміла жарту, бо не чула ніяких історій про гриби та білок. Мабуть, ці байки вони розповідали в себе в кімнаті увечері, поки я ночувала в печері.

Я натиснула на кнопку вогню і, на власний подив, нарешті збила одну з мішеней. Дуже приємно було дивитися, як корабель падає, розсипаючи іскри.

— Так, годі дурощів, — сказав Кобб. — Я вимикаю ваші гармати.

— Але ж ми тільки почали! — заперечив Бім. — Може, запустите нам симуляцію бою?

— Гаразд, як скажеш, — відповів Кобб.

Решта креллівських кораблів — приблизно з десяток тих, у які ми не поцілили — враз понеслися на нас, шалено гатячи з гармат. Веремія зойкнула з несподіванки, а я швидко опанувала себе і шугнула вниз, подалі з їхнього шляху.

Першою в яскравому спалаху вогню та іскор збили Кіммалін. Я розвернулася навколо власної осі, дивлячись на червону смужку в себе над головою. Це був індикатор сили перевантаження, яка діяла б на мене в реальному світі. Кобб казав правду: гравітаційні конденсатори захищали мене під час швидких поворотів, але треба було пильнувати, щоб вони не вимкнулися на середині віражу, інакше мене розчавить.

Я підлетіла вгору, в саме пекло вогню, вибухів та уламків кораблів інших кадетів, що падали на землю.

— Ми пробували скопіювати технології креллів, — промовив Кобб спокійним голосом, який разюче контрастував із тим пеклом, що вирувало довкола мене.

В Недда влучили, і він верескнув. Рання розбилася мовчки.

— Але в нас нічого не вийшло, — провадив Кобб. — У них потужніші гармати і міцніші щити. Це означає, що в бою ви слабші й вразливіші за них.

Я цілковито зосередилася на тому, щоб вижити: крутилася, звивалася і виверталася. На хвіст мені впали три — цілих три! — креллівські кораблі, і один з них вистрілив. Я різко вивернулася від пострілу, але інший таки влучив, і на моїй панелі приладів заблимала лампочка тривоги. Це означало, що мій щит вийшов з ладу.

— Щоб збити крелла, вам доведеться підстрелити його п’ять-шість разів, — мовив Кобб. — їм же вистачить двох-трьох влучань по вас.

Я почала виконувати петлю. Спалахи вибухів у тьмяному небі позначали кораблі моїх збитих товаришів. На льоту залишалася лише я та ще один корабель, і навіть не бачачи номеру на його фюзеляжі, я знала, що то Йорґен. Він був набагато вправнішим пілотом, ніж я.

Але це мене тільки під’юджувало. Гаркнувши, я виписала широку петлю, намагаючись узяти на приціл одного з переслідувачів. Ось так... Ще трохи...

Зненацька керування вимкнулося. Корабель перестав відповідати на мої команди. Під час петлі сила перевантаження зашкалила, і конденсатори вимкнулися. Хоч на симуляторі тієї сили я не відчула, та у справжньому бою вже давно знепритомніла б.

Креллівський винищувач добив мене недбалим пострілом, моя голограма замиготіла, а тоді зовсім вимкнулася. Я знову опинилася в аудиторії. Йорґен протримався ще сімнадцять секунд — я рахувала.

Я сиділа, відчуваючи, як навіжено стугонить моє серце. Враження було таке, ніби на власні очі я спостерігала кінець світу.

— Припустімо, ви стали більш-менш компетентні, — промовив Кобб. — Розумію, це щось із розряду фантастики, але я — невиправний оптиміст. Та навіть якщо ви будете літати краще за середньостатистичного крелла, все одно будете в програшній позиції, якщо застосовуватимете лише основну гармату.

— То шансів у нас нема зовсім? — спитала, підіймаючись, ФМ.

— Не зовсім. Просто, щоб їх зрівняти, літати треба інакше. Кадетко, сядь на місце.

Вона послухалася. Запустилася голограма, і ми знову опинилися в небі, вишикувані рядком. Перед нами виник той самий стрій креллів. Цього разу я дивилася на них уже з осторогою, тримаючи палець на кнопці й не терплячи, коли ж уже зможу пустити на них нищівний промінь.

— Драконе, — звернувся Кобб до Артуро, — натисни на кнопки біля безіменного пальця і мізинця. Тільки одночасно.

Мій корабель струснуло, і від Артуро сліпучим сплеском блимнуло світло.

— Гей! — вигукнула Веремія. — Мій щит вирубився.

— І мій, — сказала Кіммалін.

— У мене теж, — додав Артуро.

— А мій увімкнений, — мовили Принда і кілька інших курсантів.

Щит вимкнувся в Артуро і двох кораблів обабіч від нього, подумала я, з непідробленим інтересом виглядаючи з кабіни. У школі нам розповідали про прискорювачі, льотний стрій і підйомні кільця — про все, що стосується зорельота, крім його озброєння.

— ІМІ, — проказав Кобб, — або ж Інвертований магеланівський імпульс. Він миттєво вимикає щит іншого зорельота, включно — на жаль — з вашим. Дальність його дії надзвичайно мала, тому, щоб активувати його, доведеться наблизитися до крелла майже впритул. Щоб збивати креллів, не достатньо лупити по них з гармати. Головне — бути маневренішими, діяти згуртовано і мислити на випередження. Крелли — індивідуалісти і майже ніколи не діють командно. Натомість ви літатимете попарно і застосовуватимете ІМІ, щоб ваш напарник міг завдати чіткого удару противнику. Але не забувайте, що активація ІМІ залишить вас без захисту до повного перезаряджання щита.

Десь поблизу зблиснув спалах, і ФМ лайнулася.

— Вибач! — промовила з сильним акцентом Рання. — Вибач, вибач!

Це було єдине, що я почула від неї за цілий день.

— А який третій вид озброєння? — запитав Принда.

— Світловий гарпун, — припустила я.

Про нього я читала трохи, але знову ж, за його функціонал у підручниках не згадувалось.

— То ти, Дзиґо, чула щось про них, — сказав Кобб. — Я так і думав. Тоді покажи нам його в роботі.

— Добре. Але чому я?

— За принципом роботи це наче великий світловий трос. Мені чомусь здається, ти вмієш з ним вправлятися.

Звідки він знає? Звісно, мій трос був завжди зі мною — треба ж було мені якось вибиратися з печери і спускатися в неї, — але я думала, під рукавом комбінезона його не видно.

— Великий палець і мізинець, — мовив Кобб, — кнопки з обох боків сфери.

Ну добре. Чому б ні? Я натиснула на штурвал, вилетіла з шеренги в напрямку до креллівських винищувачів і обрала одного з них собі за мішень. Дроти з його хвоста звисали донизу. Як і всі зорельоти, він мав підйомне кільце стандартного діаметра: два метри. Воно легенько світилося синім.

Зблизька корабель здавався навіть ще зловіснішим. Він справляв враження певної недовершеності, недобудованості. Імовірно, так було задумано, щоб із хвоста його звисали дроти — просто конструкція чужинська. Корабель не був недобудований, просто його створили істоти, котрі мислять не як люди.

Затамувавши подих, я натиснула на кнопки, про які сказав Кобб. З носа мого винищувала вилетів яскраво-червоний світловий трос, який причепився до креллівського корабля. Кобб не збрехав: діяла ця зброя зовсім як світловий трос, тільки була більша і вистрілювала з винищувача, а не браслета.

Ого, подумала я.

— Світловий гарпун, — промовив Кобб. — Ви могли бачити його зменшену, ручну версію в пілотів. Колись такими штуками користувалися інженери старого флоту. Ними вони чіплялися за стінки, коли працювали в нульовій гравітації. У Дзиґи звідкись є такий прилад, але я вирішив не казати про це начальству.

— Дяк...

— Найкращою подякою буде слухати мене з закритим ротом, — перебив мене Кобб. — Світловий гарпун діє ніби енергетичне ласо, чіпляючись за об’єкт, у який ви ним стріляєте. Ним можна чіплятися за ворожі кораблі й навіть за землю.

— Землю? — перепитав Артуро. — Це щоб розбитися швидше?

— Ні, — заперечив Кобб.

Небо над нами розверзалося, і, охнувши, я подивилася вгору — на зливу уламків, що посипалися на нас вогненними кулями. Від тертя в атмосфері перегрітий метал та інший мотлох перетворився на справжні падучі зірки.

Я хутко розвернула корабель, натиснула на штурвал і шмигнула назад у шеренгу. За кілька миттєвостей уламки вже падали навколо нас, деякі шматки горіли особливо яскраво. Усі вони летіли з різною швидкістю, і я побачила, що всередині деяких світяться підйомні кільця, які дещо гальмують падіння.

Кілька шматків влучили в креллівські кораблі, розтрощивши їх на друзки.

— Крелли атакують переважно під час уламкопаду, — сказав Кобб. — У них немає світлових гарпунів, і хоч їхні кораблі маневреніші за наші, сонівський винищувач, з хорошим пілотом за штурвалом, здатен дати їм фору. Нерідко вам доведеться вступати в бій серед падучих уламків. І тут головним вашим інструментом стає світловий гарпун. Через це весь наступний місяць ми тренуватимемося вправлятися з ним. Стріляти з гармати може кожен бовдур — аби пальці були на місці. Однак літати серед уламків і використовувати їх на власну користь під силу лише справжньому пілоту-винищувачу. Я бачив, як такими гарпунами аси кидали креллів один на одного, розбивали їх об уламки і навіть витягували партнерів із небезпеки. Чіпляючись до великих брил, можна виконувати різкі розвороти. Шматки брухту можна кидати у ворога, розбиваючи ними його щит і знищуючи його самого. Що небезпечніший бій, то більше переваг у вправного пілота. А такими, після нашого курсу, станете й ви.

Ми продовжували стежити за уламками, що, яскраво сіяючи, сипались довкола нас.

— Тобто, — почала я, — ви кажете, що пройшовши курс підготовки, ми навчимося за допомогою енергетичних гарпунів шпурляти у ворога уламки космічного брухту, які палають?

— Так.

— Це... — шепнула я, — це найпрекрасніше, що я колись чула.

15

Працюючи при помаранчевому світлі свого браслета в темній печері, я закінчила підключати дроти і обмотала їх стрічкою. Ну от, подумала я, відступаючи і витираючи піт із чола. За останні кілька тижнів мені таки вдалося відшукати робочу енергетичну матрицю — зняла її зі старого бойлера, який знайшла на сміттєпереробному заводі Вогненної. Я знала одного з тамтешніх робітників, і він в обмін на щурятину погодився відійти, поки я крастиму запчастину.

Деякі інші деталі вдалося відшукати на звалищах довкола Вогненної. Зробила я й новий арбалет, а ще обладнала в печері невеличку кухоньку зі справжніми сковорідкою і дегідратором. Знайшла навіть приправи. Випало й забігти додому забрати Кривавця, свого старого плюшевого ведмедика. З нього вийшла чудова подушка. Ну і до всього, добре було побачитися з мамою і Ба, хоча, певна річ, про те, що живу в печері, я їм не розказувала.

— Ну як? — спитала я у Слимачки-Руйначки. — Думаєш, спрацює? Синьо-жовта істота сиділа на камінці біля мене.

— Спрацює? — просвистіла вона.

Вона вміла імітувати звуки, але що б не казала — усе було із присвистом. Та й, чесно, я не була до кінця впевнена, що це «вона», бо, наскільки знала, слимаки бувають обох статей одночасно.

— Спрацює! — свиснула Слимачка, і я сприйняла це як добрий знак.

Клацнула перемикач на матриці, сподіваючись, що мої маніпуляції з дротами були вдалі. На борту старого зорельота увімкнулася панель діагностики, і я почула з кабіни дивний звук. Побігла туди і видерлася на ящик, який підставила замість драбини, щоб залазити в кабіну.

Низький, металічний звук лунав із панелі приладів. Може, якісь деталі вібрують? Я прислухалася уважніше, але тон гулу змінився.

— Що це? — запитала я у Слимачки, озираючись через праве плече.

Вона сиділа рівно там, де я й сподівалася її знайти. Коли хотіла, Слимачка вміла пересуватися дуже швидко, от тільки робила це поки я не бачила. Вона повернула голову на один бік, тоді — на другий і, наїжачивши шипи на спині, зімітувала гудіння.

— Дивись, як блякло світяться лампи, — постукала я по панелі приладів. — Матриця заслабка. Треба пошукати таку, яка призначалася б для зорельота або будівлі, тільки не бойлера.

Вимкнувши живлення, я зиркнула на годинник:

— Приглянь тут за всім, поки мене нема.

— Нема! — повторила Слимачка.

— Тільки не радій занадто сильно.

Я хутенько перевдягнулася в комбінезон і перед виходом востаннє глянула на корабель.

Розумію, що сама ж не полагоджу таку махину, подумала я. Нащо тоді взялася?

Зітхнувши, я прикріпила один кінець світлового троса до каменя, а інший закинула на виступ біля виходу з печери. Відтак вхопилася за нього й полізла до виходу, щоб відправитися на заняття.

Десь за півтори години, поправивши шолом, щоб не муляв так голову, я вхопилася за штурвал і промчала повз велетенський уламок. У реальному житті він летів би донизу вогненною кулею, але на голограмі Кобб зупинив брили в повітрі, щоб ми могли попрактикуватися.

Я починала досить непогано маневрувати між ними, але не знала, чи вийде проявити цю навичку, як тільки уламки почнуть — як би це так сказати? — мчати з небес на землю, несучи за собою погибель. Та все ж треба було починати хоч з чогось.

Я випустила світловий гарпун, який вистрілював з невеликої гарматки на днищі зорельота. Сяйнистий червоногарячий промінь прохромив уламок.

— Ха! — вигукнула я. — Зацініть, я влучила!

Я прошмигнула повз уламок, трос натягнувся і повів мене довкола нього. Гравітаційні конденсатори вимкнулися, корабель обкрутився довкруг шматка і врізався в іншу брилу.

У дитинстві ми часто гралися м’ячем, прив’язаним на мотузці до стовпа. Кидаєш м’яч, і він крутиться навколо стовпа. Механіка вправи зі світловим гарпуном була така сама, тільки стовпом тут був уламок, а м’ячем — мій зореліт.

Голограма вимкнулась, означаючи, що я розбилася, і в шоломі в мене почулося Коббове зітхання.

— Ну, я бодай влучила, — сказала я.

— У такому разі вітаю тебе з загибеллю, — промовив він. — Мама відчує гордість за тебе, коли отримає твій розплавлений до невпізнаваності значок.

Я пхикнула і виглянула з кабіни на Кобба. Він походжав центром аудиторії, говорячи в рацію, через яку спілкувався з нами, хоч ми з ним були в одній кімнаті.

Десять тренажерів утворювали коло, а посеред аудиторії стояв окремий проєктор, який показував наші зменшені репродукції. Вісім крихітних голографічних винищувачів сновигали довкола Кобба, що спостерігав за ними, неначе якийсь бог-велетень.

Бім влетів в уламок просто перед Коббовим носом, і через вибух його корабля на мить здалося, ніби нашому викладачеві сяйнула якась влучна думка. Мабуть, про те, що більшість із нас — нездари.

— Відрегулюй датчики відстані, Біме! — сказав йому Кобб. — Ти мав би побачити той шмат біля себе.

Бім визирнув з-за голограми, зняв шолом і скрушно почухав синю чуприну. Я засунулася в кабіну, коли мій корабель знову з’явився на полі бою. Була там і Рання: висіла в повітрі, спостерігаючи, як інші сновигають серед велетенських брил металу. Картина ця нагадувала мені розповіді Ба про поля астероїдів, тільки ці були в атмосфері, а не у відкритому космосі. Бої з креллами точилися, як правило, на висоті від десяти до сорока тисяч футів.

Біля нас з’явився зореліт Біма, проте самого хлопця в кабіні не було.

— Рання! — гукнув Кобб. — Кадетко, не мнися! Вперед! Мені треба, щоб ти наліталася на тросах до мозолів на руках!

Рання нерішуче висунулась до поля уламків. Я ще раз поправила шолом. Сьогодні він муляв особливо дошкульно. Вирішила, що треба перепочити. Вимкнула голограму і вийшла розімнути ноги, спостерігаючи, як Кобб веде поглядом політ Принди і Недда. Поклавши шолом на крісло, я пішла до голограми Ранньої.

Зазирнула всередину, просунувши голову, мовби крізь скло кабіни. Рання сиділа, зіщулившись, із напруженим виразом на татуйованому обличчі. Побачивши мене, вона хутко стягнула шолома.

— Привіт, — поздоровкалась я. — Як справи?

Вона кивнула в бік Кобба.

— До мозолів? — спитала, промовляючи останнє слово з дивним акцентом.

— Це коли треш щось руками так швидко, що починає боліти. Як об килим чи мотузку. Він хоче, щоб ти більше вправлялася з гарпуном.

— А...

Дівчина постукала по панелі приладів:

— Що він говорити про віс... вістань?

— Датчики відстані можна регулювати, — повільно промовила я, показуючи на тумблер. — Оця штука наближає і віддаляє поле сканування. Ясно?

— А, так. Так. Ясно.

Вона вдячно всміхнулась. Я показала їй великий палець і висунулася з її голограми. Вловила погляд Кобба. Дивився він, здається, схвально, проте вже наступної миті відвернувся, щоб нагримати на Веремію, яка закладалася з ФМ на десерт, що успішно виконає наступний віраж.

Можливо, йому було б легше пояснити все самотужки, але Рання, схоже, чудово розуміла більшість його команд — просто боялася, що не так второпала. Тому я й вирішила їй допомагати.

Я всілася на своє крісло й обмацала спідній бік шолома, шукаючи, що ж то воно муляє мені голову. А це що за грудочки? Я обмацала внутрішню обшивку. Під нею були якісь пухирці, розміром зі значок, а посередині кожної — металева крапля, що проштрикувала матерію. Я не пригадувала, щоб вони були там раніше.

— Якісь проблеми, кадетко? — запитав Кобб.

Я аж підскочила: зовсім не помітила, як він підійшов до моєї кабіни.

— Мій шолом, сер. З ним щось не так.

— Все з ним так, кадетко.

— Ні, погляньте самі. Помацайте. Тут якісь...

— Усе в нормі, кадетко. Сьогодні вранці медична служба наказала замінити твій шолом. У цьому встановлено сенсори, які знімають твої біологічні показники.

— О, — полегшено відказала я. — Зрозуміло. Але треба ж було попередити. Ці штуки можуть відволікати декого.

— Замінили тільки твій шолом, кадетко.

Я спохмурніла. Тільки мій?

— Що за... Які мої показники вони знімають?

— Не беруся вгадувати. З цим є якісь проблеми?

— ...та ні, мабуть, — промовила я, хоча насправді мені було незручно.

Спробувала прочитати відповідь у виразі обличчя Кобба, але він дивився мені в очі незворушним поглядом. Що б воно не було, цього він мені не скаже. Однак мене не полишало відчуття, що це якось пов’язане з моїм батьком і неприязню адміралки до мене.

Я натягнула шолом на голову, увімкнула передавач і запустила голограму.

— Біме! — прозвучав мені у вусі Коббів голос, немовби допіру нічого не сталося. — Синку, ти там светра в’яжеш, чи як? Ану назад у крісло!

— Ну, коли це вже так необхідно, — огризнувся Бім.

— Необхідно? Хлопче, ти хочеш підлогу мести чи літати? Та з камінця вийде кращий пілот, як ти. Якщо покласти один у твоє крісло й пофарбувати зверху синім, буде майже те саме — тільки він не огризатиметься!

— Вибачте, Кобб, — сказав Бім. — Я не нарікаю, але... Вранці я говорив із хлопцями з групи «Буря», і в них весь цей час були тренувальні бої.

— Ну і хай! Коли їх усіх переб’ють, заселишся в їхню кімнату. — Кобб манірно, перебільшено зітхнув. — Що ж, спробуймо так.

На полі бою зринули золотисті кільця. Усі вони були трохи більші за винищувач, декілька розміщувалося небезпечно близько до уламків.

— Шикування і переклик, — оголосив Кобб.

— Ви чули наказ! — мовив Принда. — Усім, шикуйсь за мною!

Наша вісімка підлетіла до Приндового корабля, вишикувалась рядком і провела переклик.

— Інструкторе, команда готова! — відрапортував Принда.

— Правила такі, — сказав Кобб, — за кожне пройдене кільце зараховується очко. Як тільки зрушите з місця, мусите летіти на швидкості не нижчій, ніж маґ-1. Якщо пропустите кільце, повертатися назад не можна. Всього у нас п’ять кілець, на проходження всього маршруту маєте здолати три кола. Хто набере найвищий бал — отримає за вечерею додатковий десерт. Але попереджаю: розбившись, ви одразу вилітаєте, а очки ваші заморожуються.

Я наготувалася, намагаючись не замислюватися над тим, що мені приз однаково не світить. Та, може, хоч так вийде відволіктися від сверблячки під шоломом.

— Гра! — збадьорилася Веремія. — Невже ви дозволите нам трохи розважитися?

— Це розвага для мене, — відказав Кобб. — Повірте, я на розвагах знаюся. Найбільше люблю сидіти і мріяти про день, коли перестану чути від вас дурнуваті запитання!

Недд гигикнув.

— Це був не жарт! — відрізав Кобб. — Уперед.

Веремія зірвалася з місця і на повній швидкості погнала до поля уламків. Я зреагувала майже так само блискавично і, розігнавшись до маґ-3, мало не врізалася в неї перед кільцем, крізь яке пролетіла одразу за нею. Подивилася на радар. Бім, ФМ і Рання були в мене на хвості. Артуро з Неддом летіли строєм — як зазвичай. Кіммалін я очікувала побачити останньою, але вона неслася попереду Принди, який чомусь досі залишався на старті.

Відтак я зосередилася на маршруті й прошмигнула друге кільце. Третє розташовувалося майже одразу за величезним уламком. Пролетіти його на швидкості можна було лише, якщо зрізати кут за допомогою світлового гарпуна.

Бадьоро звискнувши, Веремія зробила майже ідеальний поворот і прошмигнула в третє кільце. Я прийняла тактичне рішення проминути його — і вчинила розумно, бо Бім спробував обкрутитися навколо уламка і розбився.

— Трясця! — лайнувся він, коли його корабель вибухнув.

Відмітивши про себе, що Принда так і не розпочав проходити маршрут, я пролетіла четверте кільце, котре висіло між двома уламками, але оминула останнє: воно розміщувалося за великою металевою коробкою, облетіти яку можливо було лише на гарпуні. Заліт я закінчила з трьома очками, Веремія випередила мене на одне. Балів решки я не рахувала. Сердега Кіммалін розбилася на четвертому.

Коли ми, розвернувшись за полем уламків, зайшли на друге коло, Принда тільки почав перше. Він спостерігав, як ми пройдемо дистанцію, вивчав поле, сяйнуло мені. Розумний хід.

Він пройшов чотири кільця — як Веремія. Дівчина одразу зайшла на друге коло, і я збагнула, що захопившись грою, ми мчали на швидкості, яка в декілька разів перевищувала Мінімальну. Нащо поспішати? Щоб прилетіти першим? За це очок не нараховували.

Яка дурість, подумала я, це ж не перегони, а випробування на точність.

Я сповільнилася до маґ-1, спостерігаючи, як Веремія, знову намагаючись різко влетіти у третє кільце, втратила керування і розбилася об сусідній уламок.

— Ха! — вигукнула вона.

Схоже було, вона не сильно переживала через поразку, а була щаслива просто пограти. Я зосередилася на третьому кільці, прокручуючи в голові все, чого навчив нас Кобб. На підльоті до астероїда випустила гарпун і не просто влучила — що вже саме по собі неабияк здивувало мене, — а й облетіла його на тросі, й на відцентрованій силі вскочила просто в кільце.

Бім аж присвиснув:

— Дзиґо, оце ти даєш!

Я затягнула гарпун і полетіла далі.

— Спробуємо так само, Артуро? — запитав Недд, коли хлопці парою наблизилися до третього кільця.

— Гадаю, коли пропустимо це кільце, це підвищить наші шанси на перемогу.

— Неправильно! — гукнув Недд, загарпунив Артуро і потягнув його за собою.

Авжеж обидва розбилися.

Четверте кільце я здолала без зайвих клопотів, прошмигнувши між двох уламків. Однак п’яте пропустила, промахнувшись гарпуном.

— Недде, ти бовдур, — почула я в шоломі голос Артуро. — Нащо ти це зробив?

— Хотів перевірити, що буде, — відповів Недд.

— Хотів він... Недде, це ж ясно як день, що буде саме так. Ти просто вбив нас обох!

— І хай краще це станеться тут, ніж у справжній битві.

— Не краще. Тепер ми не виграємо.

— Я й так пропускаю десерт, — сказав Недд. — Від солодкого гладшають, друзяко.

Слухаючи, як вони прирікаються по радіо, я помітила, що ФМ навіть не спробувала подолати складніші кільця, зосередившись тільки на легких. Я зціпила зуби й сконцентрувалася на грі, бо мусила виграти в Йорґена. Це було справою честі.

Друге коло він закінчив знову з чотирма очками, пройшовши третє кільце, але пропустивши останнє, найважче. Це дало йому вісім очок, коли ж у мене було лише сім. ФМ і далі продовжувала діяти обережно, тому набрала шість. За Ранню я не знала, але бачила, що вона спробувала пройти останнє кільце, але схибила, тож я, імовірно, випереджала її.

Учотирьох ми зайшли на останнє коло. І знову Принда не поспішав, пропустивши всіх перед себе. Як собі хочеш, подумала я, додаючи прискорення і прошмигуючи в перше кільце. Для перемоги їх треба було пролетіти всі. Я помітила, що цього разу ФМ навіть не спробувала пройти перше, обережно промайнувши понад ним.

— ФМ, що ти витворяєш? — запитав у неї Кобб.

— Сер, мені здається, ці клоуни повбивають себе, тому я думаю, що зможу перемогти, не набравши й жодного очка.

Ні, подумала я, долаючи друге кільце. Він казав, що очки заморожуються тільки, якщо розбиваєшся. Тому, хай як не пильнувала б, вона нізащо не виграє. Кобб чітко пояснив правила.

На підльоті до третього кільця я відчула, як упріли мої долоні. Обережно... Тепер уперед! Випустила гарпун, поціливши точно в уламок, але неправильно натиснула на штурвал, через що обкрутилася навколо брили, але не втрапила в кільце.

Скрипнувши зубами, я деактивувала трос і вийшла з віражу, не врізавшись, однак, ні у що. За мною подолати кільце спробувала Рання. Їй це майже вдалося, але в останню мить вона розбилася. Принда досі чекав на старті, рахуючи, скільки кілець треба здолати йому для перемоги.

Розумно. Знову.

Трясця, як же я його ненавиділа.

Я настільки відволіклася, що пропустила четверте кільце — одне з найлегших. Відчуваючи, як від люті в мене холоне обличчя, я загарпунила великий квадратний уламок, пірнула вниз і пролетіла крізь п’яте кільце, котре, наскільки я пам’ятала, до мене не здолав ніхто.

Це принесло мені десять очок, тоді як у Принди залишалося вісім. Він легко нажене розрив. Коли хлопець нарешті зрушив з місця, мій гнів нестримно заклекотів. За кого він себе мав, сидячи там, немовби якийсь король з давніх легенд, і спостерігаючи, як метушиться його чернь? Скільки пихи... І здорового глузду не поспішати. Проявивши більше кмітливості, ніж я, він здобув велику перевагу, і тепер на нього чекала перемога.

Окрім хіба що...

Мені сяйнула скажена думка. Я крутнулася, натиснула на прискорення і на швидкості маґ-5 понеслася до старту. Вгорі Принда без зайвого поспіху, на мінімальній швидкості, пройшов перше кільце.

— Агов, Дзиґо, ти що робиш? — спитав у мене Недд.

Не слухаючи його, я спрямувала свій винищувач вгору поміж уламків. Попереду мене Принда наближався до другого кільця — легкого, яке гарантовано принесе йому десять очок.

Вперед, подумала я, не скидаючи прискорення і розганяючи корабель до небезпечної швидкості, на якій — в реальному житті — я вже знепритомніла б.

— Дзиґо? — запитався Бім.

Я усміхнулася і врізалася прямісінько у Принду, нищачи обидва наші кораблі. Ми вибухнули яскравою вогненною кулею. Після того знову з’явилися на краю поля бою.

— Що це в біса було? — запитав Принда. — Про що ти тільки думала?

— Про перемогу, — відказала я, задоволено підкидаючись на спинку крісла. — Бо такий шлях воїна, Приндо.

— Дзиґо, ми в одній команді! — крикнув він. — Ти — мала, самозакохана, слизька гівнюч...

— Йорґене, досить, — урвав його Кобб.

Принда замовк, але цього разу без свого підлабузницького «Так, сер!».

Голограми вимкнулися, і Кобб підійшов до мене:

— Ти мертва.

— Але я виграла, — заперечила я.

— У справжньому бою така тактика безглузда, — відрізав Кобб. — Мертвою ти не заробиш очок.

Я стенула плечима:

— Але, Кобб, ви чітко пояснили правила. Тепер у мене залишається десять очок, а у Принди — дев’ять. Не моя вина, що він вирішив не пробувати здобути останні кілька балів.

— Твоя! — гукнув Принда, встаючи з крісла. — Це твоя і нічия інша провина!

— Синку, вгамуйся, — сказав Кобб. — Не треба заводитися через дрібницю. Ти програв. Так буває. — Перевів погляд на мене: — Але, бачу, правила доведеться змінити.

Вищирившись, я стала на ноги.

— Перерва п’ять хвилин, — оголосив Кобб. — Охолоньте трохи, але не подушіть одне одного. Не хочу писати потім мільйон пояснювальних записок.

Прошкандибавши до дверей, він вийшов геть — мабуть, випити кави. Трусячи кучерями, до мого крісла підбігла Кіммалін:

— Дзиґо, це було щось!

— Що говорить про ігри Свята? — спитала я.

— «Без гри немає перемоги», — процитувала вона.

— Це очевидно.

— Очевидно! — вишкірилась вона.

З піднятим угору великим пальцем до мене підійшов Бім. У нього за плечем я помітила Принду, який свердлив мене сповненим ненависті поглядом, поки Артуро з Неддом намагалися його заспокоїти.

— Не хвилюйся, Йорґу, — сказав Недд. — Ти однаково випередив Артуро.

— Ну, дякую, Недде, — образився Артуро.

Кіммалін побігла з аудиторії попити води, а я опустилася в крісло й добула з рюкзака одну зі своїх фляг. Їх я набирала кожного ранку у вбиральні.

— То як, — сказав Бім, спираючись на мій голографічний проєктор, — ти справді віриш у цю всю тему про воїнів?

— Вони мене надихають, — мовила я. — Бабуся розповідає мені історії про древніх героїв.

— А хто твій улюблений?

— Мабуть, Беовульф, — відказала я й відпила із фляги. — Він здолав дракона і відірвав руку велетенському чудовиську, причому — голіруч, бо його меч затупився. Ще мені подобається Ташенамані, вона здолала великого полководця Кастера. А ще — Конан Кіммерієць, який воював аж у дописьменні часи.

— Ага, круті вони були, — підморгуючи, кинув Бім. — Правда, досі я про них не чув, але переконаний, що вони були круті. Це саме... Піду води поп’ю.

Зашарівшись, він відійшов, залишивши мене в отетерінні. І що б це все означало?

Невже він оце... фліртував зі мною? Я була вражена. Чи то пак, намагався фліртувати.

Ще раз зиркнувши на нього, я помітила, що він таки зашарів-ся. Трясця! Це було найдивніше, що траплялося зі мною відколи я вступила в академію й почала щоранку бесідувати зі слимаком.

Авжеж, я думала інколи про хлопців, але життя моє не залишало мені часу на шури-мури. Востаннє щось подібне до романтики траплялося зі мною у вісім років, коли я подарувала Рікові непоганий томагавк, який виготовила з палки і каменюки — а через тиждень вирішила, що хлопець таки гидкий. Але ж мені тоді було всього вісім.

Я скочила на ноги і погукала:

— Біме?

Він розвернувся до мене.

— А про Одіссея ти чув?

— Ні, — відказав він.

— Це прадавній воїн, що бився у найбільшій війні, яка колись ставалася на Землі — Троянській. Кажуть, у нього був настільки тугий лук, що, крім нього, відтягнути стрілу міг тільки велетень. Так от у нього було... синє волосся.

— Правда? — запитав Бім.

— Кльово, скажи? — кинула я, сіла назад у крісло і приклалася до фляги.

Я ж правильно сказала, так?

Щоправда, я не знала, чи Сунь-дзи або Беовульф порадили б мені фліртувати з симпатичними хлопцями. Може, сказали б на знак уваги дарувати їм черепи повалених ворогів?

Я вся потепліла й розм’якла (в позитивному сенсі), аж тут побачила Принду, який не зводив з мене очей, стоячи з протилежного боку аудиторії. Я твердо заглянула йому у вічі, а він картинно повернувся до Артуро з Неддом і промовив:

— Чи варто очікувати честі від доньки Зіна Найтшейда?

Всередині мені все похололо.

— Що? — перепитав Недд. — Чекай, що ти оце сказав?

— Сам знаєш, — відповів Принда підкреслено гучно, щоб всі його чули. — Позивний «Стрілець», Боягуз.

Усі нараз замовкли. Я відчула, як до мене звернулися погляди. Звідки він дізнався? Хто йому сказав?

Я встала. Трясця, здавалося, навіть Кіммалін знала, хто такий Стрілець. Вона впустила флягу, яка впала на підлогу, розплескавши всю воду, і того навіть не помітила.

— Що? — запитала Рання. — Що є таке?

Мені захотілось провалитися крізь землю. Сховатися. Утекти від цих поглядів. Але я твердо вирішила не відступати.

— Мій батько, — сказала я, — не був боягузом.

— Вибач, — пхикнув Принда, — я лише переказую офіційну історію.

Він вирячив на мене свої нахабні очиська, які мені так і хотілося видавити. Я відчула, як заливаюся багрянцем — спочатку від сорому, далі — від люті.

Та соромитися мені було нічого. Усе своє життя я жила з цим прокляттям і вже давно звикла до подібних поглядів та слів. І я зовсім не соромилася свого батька, еге ж? Ну то й добре. Я пишалася тим, що я — донька Стрільця.

Просто річ була ще й у тому, що... Мені так було добре нарешті вийти на власну стежку в житті, а не перебувати в його тіні. Ця думка змушувала відчувати себе зрадницею батька, і через це я тільки більше розлютилася.

— А ще вона живе в печері, ви це знали? — звернувся Принда до Артуро. — Вона ночує там. Оператори ліфтів розповіли мені, що бачили, як вона ішла в пустелю, бо їй не...

В аудиторію в руці з чашкою кави, що парувала, зайшов Кобб, і Принда миттю заткнувся. Інструктор подивися на мене, тоді — на Принду.

— Всі по місцях, — наказав він. — Ми ще не скінчили. Скритна, то твоя фляга валяється?

Кіммалін нарешті відклякнула, підняла флягу, і всі мовчки повернулися на свої місця. Невдовзі після початку вправи зі світловими гарпунами, я упіймала на собі похмурий погляд Кобба. Він неначе промовляв: «Кадетко, це мало б рано чи пізно статися. Невже ти тепер здасися?»

Нізащо.

Одначе навіть так до самого кінця заняття мені аніскілечки не полегшало.

За кілька годин я вийшла із жіночої вбиральні з повними флягами води. Нова пара полісменів провела мене до дверей, переконалася, що я полишила приміщення академії і, як звичайно, залишила мене саму. Я йшла територією бази, відчуваючи розчарування, злість і самоту. Мала вийти б за периметр і прямувати до печери, але натомість ступила на стежку, що вела повз навчальний корпус до їдальні.

Зазирнувши у вікно, побачила всіх за довгим металевим столом. Вони сиділи, теревенили, реготали і сперечалися. Навіть підколювали Принду за те, що прийшов до них сьогодні. Це був рідкісний його вихід до черні, адже зазвичай після занять він їхав на власному авто до особистого ліфта. Недд розповідав, що той може спуститися до нижніх печер всього за п’ятнадцять хвилин.

І от він сидів, насолоджуючись тим, що мені було заборонено, після того як, неначе прокислу пайку, шпурнув мені в обличчя мою таємницю. Я його ненавиділа. У ту мить я ненавиділа їх усіх. Навіть батька — і того майже зненавиділа.

Розвернувшись, я попрямувала в темряву. Вийшовши за межі бази через головні ворота, звернула ліворуч, до саду і манівця, який звідти вів у глушину. Так сталося, що стежина повела мене повз ангари, в одному з яких тримав свою машину Принда.

Я зупинилася в темряві, оглядаючи його особистий гараж. Цього разу передні ворота були замкнені, зате бічні двері виявились відчинені, і крізь них мені було видно автівку. За якусь долю секунди мені сяйнула ще одна страшенно тупа ідея.

Я роззирнулася, перевіряючи, чи за мною ніхто не стежить. Ліхтарі відлетіли далеко, тому того дня стемніло рано. Робітники розійшлися по домівках, а я стояла далеченько від воріт бази, тож вартові мене не бачили.

Прослизнувши в гараж, я причинила за собою двері й ввімкнула свій браслет для освітлення. Знайшла на полиці розвідного ключа і відкрила капот машини. Сьогодні Принда піде додому пішки — все чесно. Врешті, я ж бо робила так завжди, а сьогодні ще й доведеться волочити на собі велику енергетичну матрицю від автомобіля.

16

На другий ранок я прокинулася розбита, знесилена, з ватною головою. Застогнала і перекинулася на інший бік, відчуваючи, як ниє все тіло. Чого ж воно все так болить? Я що...

Виструнчилась у кріслі й, увімкнувши браслет, оглянула кабіну. Світло вихопило мою кухоньку, купку грибів, які чекали, коли я їх наріжу, камінці, що слугували мені за стільці та стіл і...

...автомобільну енергетичну матрицю, розміром з невелику тумбу.

Вона лежала там, де я її й покинула, приперши аж ген з академії. Так замучилася тягнути її сюди, що навіть не стала підключати й одразу завалилася спати. Зітхнувши, я плюхнулася назад на лежанку і потерла очі. Вчора мене так розривало від гніву, що... розум мені затьмарився. Вкрасти матрицю здавалося тоді такою чудовою ідеєю, проте зараз я чітко побачила всі прогалини у своєму «геніальному» плані.

От халепа, Приндо, хто це твою машину так? Може, той єдиний з нас, кого не було на вечері й хто мав цілком вагомі причини помститись тобі?

Коли стане відомо, що це я понівечила власність іншого кадета, мене витурять з академії, не встигну я й оком змигнути. Я знову застогнала, і мене зовсім не підбадьорливо перекривила Слимачка, що вилізла на панель приладів.

Чому? Чому я не стрималася? Чому дозволила їм вивести себе? Беовульф і Сюнь Гуань не дозволили б собі втратити самоконтроль і утнути таку дурість!

Чалапаючи на «Альту» того ранку, я почувалася страшенно зле. Навіть не наважилася випробувати матрицю. Після такої витівки мені точно гаплик. Чому «раціональна Спенса» і «цілеспрямована Спенса» хоча б інколи не радилися перед тим як діяти?

Я очікувала, що на воротах на мене чекатиме охорона, однак поліціянти просто махнули мені проходити далі. Не зупиняли мене і дорогою до аудиторії. Поки я вмощувалася в крісло, зайшов Принда, але навіть не глянув на мене. Тоді пришкутильгав Кобб і, як звичайно, почав заняття.

У якийсь момент на перерві мені вдалося зустрітися з Приндою очима. Він зустрів мій погляд і не відвернувся, а продовжував дивитися з викликом. Тільки я не знала, з чим це було пов’язано. Може, то він вичікував особливої нагоди, щоби здати мене керівництву?

Трохи пізніше того дня, під час тренування зі світловими гарпунами на рухомих цілях, я почала думати, що він, може, й не збирається влаштовувати мені неприємності. Може... може, він вирішив обрати шлях воїна і замість того, щоб здавати мене адміралці, планує помститися особисто?

Коли це правда, то... Трясця, слід віддати йому належне.

Але не варто захоплюватися занадто сильно. Бо він нахабно і підступно привселюдно обізвав мене боягузкою. Артуро, Недд, ФМ і навіть Бім — усі відтоді сторонилися мене, кидали обережні погляди краєм ока. І якщо під час занять усе було ще більш-менш нормально, то на перервах усі тільки те й робили, що кружляли навколо цієї теми. Питали в мене ніби про щось інше, а тоді різко уривали розмову.

Єдиною, хто не поводився дивно, була Кіммалін. Щоправда, це зовсім не означало, що їй було байдуже те, що сталося.

— То як, — кинула вона, підійшовши до мене, поки я відпочивала, попиваючи воду із фляги, — це тому ти така галабурдна?

— Галабурдна? — не зрозуміла я про що вона.

— Ну, знаєш, ладна одною рукою зачерпнути й запхати до кишені всі зорі на небі, — пояснила Кіммалін, а тоді нахилилася ближче, мовби збиралася сказати якусь непристойність: — Типу, запальна.

— Запальна.

— Чи навіть... але інколи... навіжена.

— Чи це я через батька така агресивна, войовнича і нестримана? Чи через те, що його називають боягузом, я змушена ходити всюди, не випускаючи з рук меча, яким рубаю голови недоброзичливцям, а тоді стаю на купу їхніх черепів, щоби було зручніше відрубувати макітри всім, хто вищий за мене?

Кіммалін тепло всміхнулася.

— Хай благословлять мене зорі? — спитала я в неї.

— Кожнісінька з них, Спенсо. Кожнісінька зірочка на небі.

Я зітхнула і відпила з фляги:

— Не знаю. Я пригадую, як заслухувалася бабусиними розповідями ще до його загибелі, але це мені не допомогло. Коли кожен має тебе за доньку боягуза — і не якогось там боягуза, а того самого Боягуза! — починаєш дивитися на світ по-іншому.

— Благословенна будь за те, що маєш сили стояти рівно, — сказала вона й підняла кулаки: — Гординя — це чеснота тих, хто зважився на неї.

— Так казала Свята?

— Вона була дуже мудрою.

— Ти хоч розумієш, що ніхто й гадки не має, про яку Святу ти весь час торочиш?

Кіммалін погладила мене по голові:

— Нічого, люба, ти не винна, що говориш єресь. Свята тебе прощає.

Якби це хтось інший дозволив собі погладити мене по голові й розмовляти так зі мною, я сприйняла б це за смертельну образу. Але якимсь чином Кіммалін... заспокоїла мене.

Наприкінці дня мені значно покращало. Настільки, що, коли всі пішли на вечерю, мене вже майже не нудило. Ось як добре мені було.

Надворі я побачила Принду, що сідав у довгу чорну автівку, за кермом якої сидів водій у білих рукавичках. Біднесенький. Тепер додому доводиться добиратися не власним транспортом.

До печери я поверталася бадьорим кроком, дожовуючи шматок копченої щурятини. Зрештою, колись мені таки доведеться звести рахунками з Йорґеном, але я розуміла, що мені це до снаги. Не страшно. А поки що, схоже, мені зійшов з рук досить таки серйозний злочин, і я отримала справну енергетичну матрицю для свого винищувача.

Усміхаючись, я дійшла до печери і спустилася вниз по світловому тросу. Так безглуздо було ризикувати своїм майбутнім через якусь розвалюху. Цей корабель був настільки старим, що, здавалося, навіть лампочки полагодити в ньому не вийде. Однак це була й моя таємниця, моє відкриття.

Мій власний зореліт.

Поламаний, древній, з погнутим крилом... але мій.

Я прилаштувала матрицю на місце. Штекери корабля підійшли до неї, тож гратися з дротами не довелося. Поглянула на Слимачку, яка по крилу підповзла ближче до мене, усміхнулась до неї і пустила живлення.

На панелі діагностики — а судячи зі світіння попереду, ще й на панелі приладів у кабіні — спалахнули лампочки. Знову почулося низьке гудіння, яке почало швидко прискорюватися, вирівнюватися, аж доки... доки не перетворилося на слова.

— ...ЩЕНО ПРОЦЕС АВАРІЙНОГО ЗАВАНТАЖЕННЯ, — пролунав у кабіні чоловічий голос.

Розмовляв він із чудернацьким, старомодним акцентом. Такий я чула в записах промов із давніх часів, ще до заснування «Альти».

— ВИЯВЛЕНО СЕРЙОЗНІ ПОШКОДЖЕННЯ КОРПУСУ І БАЗИ ДАНИХ.

Це що, запис? Я підлізла ближче до кабіни.

— Вітаю! — звернувся до мене голос, уже менш... механічний. — З огляду на ваш зовнішній вигляд та поведінку я роблю висновок, що ви — місцева мешканка. Прошу представитися — назвати свою національність та імена пращурів — для пошуку вас у базі даних.

— Я... — Почухала я макітру. — Що, в ім’я зірок?..

— Ага, — промовив голос. — Чудово. Мінімальні лінгвістичні відмінності від стандартної земної англійської. Даруйте повільність моєї обробки даних, яка сильно не дотягує до нормальних показників, але дозвольте уточнити: ви — людина? Коли так, то не підкажете, де я?

Але ті слова пройшли повз мене. Я сиділа на крилі біля кабіни, намагаючись збагнути, що відбувається.

Бо зі мною розмовляв мій корабель.

17

— Я — роботизована корабельна інтеграція, номер збірки: МБ-1021, — промовив зореліт.

Він не просто балакав, а патякав без упину.

— Однак людям більше до вподоби «імена», а не номери збірок, тому мене назвали М-Бот. Я — розвідувально-рятувальний корабель великої дальності польоту, створений для операцій під прикриттям і автономних місій на об’єктах глибокого космосу. А ще...

Робот затнувся.

— А ще, що? — запитала я, сідаючи в кабіну, щоб розібратися, що це за штукенція.

— А ще мій банк даних пошкоджено, — сказав М-Бот. — Я не маю доступу до всієї інформації — не можу навіть знайти параметрів місії. Єдиний запис, який я маю — це останній наказ господаря: «М-Боте, сховайся десь і проаналізуй дані. Уникай бою і чекай на мене».

— Твій господар — це пілот, який літав на тобі, так? — запитала я.

— Так точно. Командор Спірс.

Робот вивів на екран сканера розмите зображення. Командор Спірс був гладко поголеним, моложавим, смаглявим чоловіком у накрохмаленій уніформі, незнайомого мені крою.

— Ніколи про нього не чула, а я знаю всіх відомих пілотів — навіть тих, що служили аж ген на флоті Ба. А як було з креллами у ваші часи? Вони вже напали на галактику?

— Я не пригадую такої групи і не можу знайти слова «крелл» у банку пам’яті. — М-Бот замовк. — Аналіз розкладу ізотопів у ядрі пам’яті вказує на те, що від моменту моєї деактивації минуло... сто сімдесят два роки.

— Ого, — вихопилось у мене. — Флот нескорених розбився на Детриті тільки вісімдесят років тому, а війна з креллами почалася задовго до того.

Ба розповідала, що коли вона народилася, вже тоді війна тривала досить давно.

— З огляду на тривалість циклу людського життя, — сказав М-Бот, — я припускаю, що мій пілот уже мертвий. Сумно.

— Сумно? — перепитала я, намагаючись осягнути почуте. — У тебе є емоції?

— Я запрограмований на саморозвиток і незалежне підсилення шлюзів пам’яті задля симуляції органічних емоцій. Це дозволяє мені ефективніше взаємодіяти з людьми, але я — неживий об’єкт. Алгоритм емоційного дистресу має на меті викликати в мене сум за господарем, але записи його зовнішності — і нашої спільної історії — пошкоджено. Внаслідок цього я не пам’ятаю нічого, крім його імені й останньої відданої мені команди.

— «Сховайся десь і проаналізуй дані. Уникай бою», — повторила я.

— Окрім базових алгоритмів симуляції особистості та дрібниць, типу мовленнєвого блоку, єдиний уцілілий сегмент мого банку пам’яті — відкрита база даних, призначена для збору інформації про фунгоїдні форми життя на цій планеті. І я залюбки її заповнив би.

— Якого, якого життя?

— Грибів. У вас є гриби, які я міг би категоризувати?

— Тобто, ти, надпередовий розвідувальний винищувач із віртуальною особистістю, хочеш грибів?

— Так, коли ваша ласка, — відповів М-Бот. — Гадаю, під аналізом даних він мав на увазі каталогізацію.

— А я так не думаю, — сказала я. — Схоже, він хотів, щоби ти збирав розвіддані. — Я висунулася з кабіни, оглядаючи його крила. — У тебе на обох крилах великі променеві гармати, а знизу корпусу — світловий гарпун. Так само озброєні наші винищувачі. Ти — військовий зореліт.

— Звичайно, ні, — заперечив М-Бот. — Я тут, щоб категоризувати гриби. Чи ви не чули останнього наказу, відданого мені? Я не призначений для бою.

— То нащо тобі гармати?

— Щоб стріляти по великих і небезпечних істотах, що можуть загрожувати моїм зразкам грибів, — відповів М-Бот. — Це ж очевидно.

— Це безглуздо.

— Я — машина, а отже мої висновки логічні — на відміну від ваших, на які впливає притаманна живим організмам ірраціональність. — Він блимнув кількома лампочками на панелі приладів. — Це такий дотепний спосіб зауважити вашу нерозумність, на випадок, якщо ви...

— Я розумію, — сказала я. — Дякую.

— Завжди будь ласка!

Говорив він цілком щиро. Але це ж і був він... Як він там казав: «роботизованою корабельною інтеграцією»? Хай що б це не означало.

Я досі не розуміла, наскільки можна довіряти його словам, та він був машиною з пам’яттю, яка, хоч і пошкоджена, простягалася на сотні років у минуле. Можливо, у нього є відповіді на запитання, які нас цікавили. Чому крелли на нас нападають? Хто вони взагалі такі? Наші уявлення про них засновувалися на реконструкціях, виготовлених зі скафандрів, які ми знаходили на місці збитих винищувачів, проте ще ніколи не вдавалося взяти в полон живого крелла.

Можливо, колись ми мали ці відповіді, але якщо й так — втратили їх вісімдесят років тому. Невдовзі після того як розбилися тут, відчувши себе в безпеці, більшість офіцерів, учених і командирів старого флоту зібралася в підземній печері. Їм вдалося відновити електронний архів «Нескореного», і вони вирішили провести екстрену нараду. Саме тоді на них скинули першу смертоносну бомбу, що знищила наш архів, а разом із ним — майже все керівництво флоту.

Після того весь уцілілий екіпаж поділився на клани за родами служб на флоті: механіків, як-от моя Ба та її рідня; гідропоніків — славетних фермерів — як Бімові предки; піхоту, як пращури Ранньої, тощо. Подолавши безліч випробувань і припустившись купи страшних помилок, вони врешті зрозуміли, що коли триматимуться невеликими групами до ста душ, датчики креллів не засічуть їх у печерах.

Так тривало три покоління, аж до недавніх пір, відколи ми почали потроху відвойовувати право жити на поверхні. Проте в нас залишилися страшенні прогалини у власних пам’яті й історії. То може, мені вдасться розкрити таємницю СОНу — секрет остаточної перемоги над креллами?

Однак... напевно, М-Бот сам не знав тої відповіді. Зрештою, якби нашим пращурам був відомий секрет перемоги над креллами, навряд чи дійшло б до майже повного винищення людської раси. Проте всередині цієї машини містилися хоча б деякі таємниці.

— Ти можеш стріляти зі своїх гармат? — запитала я.

— Я маю наказ уникати бою.

— Просто скажи, можеш чи ні?

— Ні, — відказав М-Бот. — Мені заблоковано доступ до систем управління зброєю.

— То чому твій пілот наказав тобі уникати бою, коли ти не здатен вести його самотужки?

— Логічно, що не обов’язково мати спроможність закінчити бій, щоб його почати. Я маю певну автономію руху, тому, суто теоретично, міг би втрапити у бій або конфлікт. Якби був сам, це обернулося б для мене катастрофою, оскільки я не можу виконувати найважливіших функцій без пілота. Я здатен лише асистувати і діагностувати, та позаяк я не живий, мені не можна довіряти систем ведення бою.

— Значить, керувати ними можу я.

— На жаль, системи ведення вогню зазнали пошкоджень.

— Чудово. Що ще пошкоджено?

— Окрім пам’яті? Двигуни, підйомне кільце, цитонічний гіперприскорювач, функція самовідновлення, світловий гарпун і весь функціонал мобільності. А ще, схоже, в мене погнулося крило.

— Клас. Іншими словами, зламане все.

— Функції мовлення і радар функціонують, — зауважив він. — А ще — система життєзабезпечення кабіни і датчики ближньої дії.

— І все?

— Так... здається, це все. — Трохи помовчавши, додав: — Я не міг не помітити — завдяки цим самим датчикам, — що у вашому розпорядженні є гриби. Чи не були б ви такі люб’язні покласти їх в аналізатор для проведення категоризації?

Зітхнувши, я відкинулася на спинку крісла.

— Звичайно, коли це буде вам зручно, — вів далі М-Бот, — бо я як робот не маю розуміння настільки тонких матерій, як людська нетерплячка.

Що ж тепер робити?

— Але що швидше, то буде краще.

Самотужки мені його не полагодити, подумала я. Може піти в СОН і розповісти їм про свою знахідку? Але тоді доведеться зізнатися, що я вкрала матрицю. Та й там мені точно не дозволять залишити корабель собі. Піти в СОН означатиме те саме, що й загорнути цей зореліт, почепити на нього бантик і подарувати адміралці, яка жде не діждеться приводу зруйнувати мені життя.

— Ці гриби здаються дуже привабливими.

Ні. Такого подарунка Залізнобокій я не робитиму, принаймні не зваживши все як слід. Та коли напевно хочу полагодити корабель, без допомоги мені не обійтися.

— Не те щоб мені потрібне було підтвердження, адже емоції мої — лише симуляція... Але ви ж мене чуєте, так?

— Я тебе чую, — сказала я. — Просто задумалася.

— Це добре. Бо довіряти мене людині з обмеженою функціональністю мозку не можна.

І якраз у ту мить мені сяйнула вже третя погана думка за останні дні. Я усміхнулася.

Здається, я придумала, хто міг би допомогти мені з ремонтом. Це буде дехто, функціональність чийого мозку перевищує мою.

Десь за півтори години — задовго від початку комендантської години — я спустилася на тросі й повисла догори дриґом за вікном Рікової кімнати на третьому поверсі багатоквартирного будинку у Вогненній. Рік лежав у койці й міцно спав. Йому пощастило мати окрему кімнатку, яка хоч і була розміром із шафку, та мені завжди здавалася великою розкішшю. Його батьки вважалися зразковими за всіма шістьма параметрами батьківства, тому їм виділили житлову площу для багатодітної родини, хоча за іронією долі Рік виявився єдиною дитиною, яку їм вдалося завести.

Висячи вниз головою, я постукала у вікно. Потім — ще раз. А тоді ще раз, трохи голосніше. Та ну, ще ж не так давно все виходило.

Нарешті він прокинувся, сів і світло від мого браслета вихопило його бліде обличчя й сонні очі. Побачивши мене, він закліпав, але без жодного подиву підійшов до вікна і відчинив його.

— Привіт, — мовив він. — Довгенько ти збиралася.

— Куди збиралася?

— Прийти умовляти мене повернутися. Але я не повернуся. Ще не обдумав усе до кінця, але точно знаю, що рішення...

— Я тут не для того, — прошепотіла я. — Одягайся. Хочу тобі дещо показати.

Він звів брови.

— Усе серйозно, — додала я. — Ти з черевиків вискочиш, як побачиш.

Та він тільки сперся на підвіконня і спокійно подивився, як я звисаю там униз головою — що було, прошу зауважити, зовсім нелегко, — чим лише дратував мене.

— Дзиґо, вже майже північ.

— Воно того варте.

— Ти вирішила потягнути мене у якусь печеру? Якщо так, вештатися ми будемо аж до другої-третьої ночі.

— Це ще якщо пощастить.

Зітхнувши, він побрів за комбінезоном.

— Ти в курсі, що дивакуватіших друзів у мене ще не було?

— Та ну, тільки не кажи, що в тебе є інші друзі.

— Дивно, батьки так і не дали мені братів та сестер, але в мене все одно є сестра, яка постійно втягує мене в неприємності, — промовив він.

Я усміхнулася:

— Зустрінемося внизу. Кажу тобі, Ріку, ти з черевиків вискочиш, як побачиш. Повір мені.

— Ага. Дай-но тільки придумаю, як вийти непоміченим.

Він закрив штори, а я спустилася на вулицю й стала нетерпляче чекати на нього.

Нічна Вогненна була дуже чудернацькою. Звісно, апарат продовжував працювати цілодобово, тому день та ніч були там лише словами, якими ми послуговувалися для зручності. У певні години там працював обов’язковий режим тиші, під час якого по рупорах не передавали оголошень та промов, а ще для всіх, хто не працював у нічну зміну, запроваджувалась комендантська година. Проте, якщо спокійно іти вулицею й не пхати носа не у свої справи, на тебе ніхто не звертав уваги. У Вогненній було заведено вважати, що кожен виходить на вулицю лише в якихось корисних справах.

Рік спустився до мене, як обіцяв, і разом ми пішли печерою повз мурал із тисячею птахів, які — кожна розділена навпіл рискою так, що половинки дещо не збігалися, — вилітали із-за жовтогарячого сонця. Його, звісна річ, у підземеллі ніколи не бачили.

Завдяки кадетським значкам нас пропустили на КПП, який вів до тунелів. Поки ми йшли найлегшим маршрутом, Рік розповів мені, чим займався останні тижні. Його батьки зраділи, що він покинув академію: усі ж бо знали, як небезпечно бути пілотом.

— Звісно, вони дуже пишаються, — промовив він, натужно крекчучи і перелазячи за мною через валуни. — Відколи в мене з’явився цей значок, ставлення навколишніх до мене змінилося. До моїх слів прислухаються і хвалять мої ідеї — навіть найдурніші. А ще мені уступають дорогу, наче я якийсь особливий.

— Бо так і є.

Він похитав головою:

— Ні, зараз я не особливіший, аніж було до цього, проте отримав з десяток пропозицій роботи. Мені дали два місяці, щоб вирішити.

— Цілих два місяці? — перепитала я. — Два місяці без навчання і роботи? І можна робити що завгодно?

— Ага. Місіс Вміїр усяк хоче просунути мене в політику.

— Політика, — приголомшено мовила я, зупиняючись, — і ти?

— І не кажи. — Він зітхнув і сів на камінь. — Але що, як вона правду каже? Може, варто її послухати? Усі вважають, що політика — найкращий у житті вибір. Мабуть, варто таки прислухатися.

— А ти сам чого хочеш?

— А тобі не все одно? — спитав він.

Я аж пересмикнулася, а він глибоко зашарівся і відвернувся:

— Вибач, Дзиґо. Так нечесно, я злукавив. Не сказав тобі всієї правди. Я сам вирішив складати іспит на пілота, не через тебе. І хоч це правда, що я заразився твоєю мрією, сталося це лише тому, що сам я не мав ніяких мрій. Жоднісінької.

Він сперся спиною на стіну тунелю й підняв очі до склепіння.

— Ніяк не перестану думати: а що, як це повториться? Раптом я знову дозволю захопити себе думкою про якусь професію, а тоді виявлю, що не готовий до неї? Літати я не зміг, то може, й з іншим не склеїться?

— Ріку, — сказала я, беручи його за лікоть. — Твоя проблема не в тому, що ти не годишся для того, що обираєш. Твоєю бідою завжди було те, що ти для більшості справ занадто розумний.

Він подивився на мене:

— Дзиґо, ти справді так вважаєш?

— Аякже. Бо ти хоч і вирішив, що літати — не твоє, але, як на мене, ти просто не хочеш визнати очевидну річ: що ти — неймовірний.

Він усміхнувся. Добре було бачити Рікову усмішку. Вона нагадала мені про дитинство, коли вигнанка і затурканий ботан об’єдналися попри всі негаразди.

— Знову втягуєш мене в якусь халепу? — запитав він.

Я завагалася.

— Так... можливо.

— Ну добре, — сказав він. — Я не проти. Ходімо подивимося, що там у тебе.

Ми продовжили підйом, доки нарешті я не вивела його на поверхню. Підвівши хлопця до входу у свою імпровізовану домівку, наказала йому триматися за мене, і разом ми опустилися всередину — хоч він однаково мало не зірвався. Попри всю його геніальність, тільки за останній рік я щонайменше вісім разів бачила, як він прибиває собі пальці на ногах підручником.

— Дзиґо, я сподіваюся, це не пов’язано зі щурами, — промовив він, коли ми опустилися на дно. — Розумію, тобі ця справа до душі, але...

Я увімкнула світло на браслеті й показала йому зореліт. Одразу у відповідь на моє повернення М-Бот увімкнув панель приладів і ходові вогні. Я розчистила каміння навколо нього. З увімкненими вогнями на вигляд він був не такий уже й поганий. Був побитий, з погнутим крилом — це ясно, — але вигляд мав зовсім відмінний від будь-якого з сонівських кораблів.

З подиву Рікова щелепа мало не впала на підлогу.

— Ну як? — спиталася я. — Що скажеш?

Замість відповіді він сів на камінь і — не спускаючи здивованих очей із корабля — зняв правий черевик і кинув через плече.

— Взагалі-то, я казала «черевики», у множині, — зауважила я. — Але й так згодиться.

18

Тієї ночі я майже не спала.

Кілька годин допомагала Ріку оглядати М-Бота: він хотів оглянути кожнісіньке ушкодження. Хлопець продовжував триматися, а я таки здалася. Розстелила підстилку й підмостила під голову Кривавця, але щойно починала засинати, як Рік будив мене розмовою з кораблем.

— То ти — машина, здатна мислити?

— Всі машини в певному сенсі мислять, обробляючи команди. Просто я складніший у своїх реакціях, а ще — в командах, які можу розпізнавати...

Я знову закуняла.

— ...можеш пояснити, що сталося?

— Мій банк пам’яті пошкоджено, через що я здатен дати лише поверхову відповідь, якої, однак, може бути достатньо.

Я перевернулася на бік і знову заснула.

— ...не знаю свого походження, але з огляду на вцілілі фрагменти пам’яті, припускаю, що мене створили люди. Я не впевнений, чи існують інші розумні форми життя. Гадаю, колись я дізнаюся відповідь на це запитання...

Близько шостої я протерла очі й сіла. Рік лежав під відкритою панеллю й крутив щось у нутрощах корабля. Позіхаючи, я присіла біля нього.

— Ну як?

— Це неймовірно, — мовив він. — Ти вже розповідала Коббу? — Ще ні.

— То чого тягнеш? Що, як ця штука допоможе нам ефективніше боротися з креллами?

— Теоретично, — протягнула я, — ця штука вже була в людей, коли почалася війна з креллами. Отже, вона їм не допомогла.

— Прошу зауважити, — озвався М-Бот, — що «ця штука» вас чує.

— І що? — спитала я в корабля, позіхаючи.

— А те, що серед людей обговорювати когось так, ніби його тут немає, вважається грубістю.

— М-Боте, я тебе не розумію, — сказав Рік, сідаючи. — Ти ж казав, що тобі незнайомі такі речі, хіба ні?

— Очевидно, що так. Я — логічна машина з симуляцією емоцій.

— Гаразд, — погодився Рік. — Це логічно.

— Але це все одно грубо, — додав М-Бот.

Зиркнувши на Ріка, я кивнула в бік кабіни:

— Отож, у нас тут чарівний балакучий зореліт з таємничими технологіями. Допоможеш полагодити його?

— Самотужки? — спитався Рік. — Чому?

— Щоб він був наш і можна було на ньому літати.

— Дзиґо, тебе взяли в СОН! Тобі не потрібний древній зламаний зореліт.

— Я все чую, — сказав М-Бот. — Але не маю нічого проти.

Я нахилилась до Ріка:

— Ріку, я — не льотчиця СОНу, а Коббова курсантка.

— І що? Скоро вивчишся. До кінця хоч і не всі дотягують, але ти точно будеш серед випускників.

— А далі що? — запитала я, відчуваючи холодок, бо збиралася висловити свій потаємний страх, який не відпускав мене з найпершого дня навчання. — Кобб сам каже, що має повноваження допускати до своїх занять кого схоче. Але що, як я успішно пройду курс? Далі його влада закінчується.

Рік опустив погляд на ключ у руках.

— Я переживаю, що адміралка не допустить мене до польотів, — продовжила я, — боюся, що вона знайде якусь причину здихатися мене, як тільки Кобб більше не зможе заступатися за мене. Ріку, я боюся втратити небо. — Я подивилась на корабель, освічений бічними лампами. — Він старий, так, але водночас це — мій шанс на свободу.

Хлопець досі дивився на мене скептично.

— Сам подумай, як весело це буде, — сказала я. — Ми копатимемось у нутрощах стародавнього зорельота. Уяви собі, які таємниці там заховано! Може, технологія М-Бота не така вже й застаріла. Хіба тобі не цікаво хоча б спробувати полагодити його власноручно? А як нічого не вийде, завжди встигнемо розповісти про нього.

— Домовилися, — здався нарешті Рік. — Тільки годі уламувати мене. Я згоден спробувати.

Я широко вишкірилась.

Рік зиркнув на корабель:

— Боюся тільки, що самотужки нам не впоратися. Прискорювачам хана, а нові нам самим не виготовити. Я впевнений, це не єдине, що доведеться або міняти, або ж ремонтувати інструментами, яких у нас нема. — Замислився на хвильку. — Хоча...

— Що? — перепитала я.

— Серед варіантів, які мені пропонували, — відказав він, — є робота в елітній інженерній службі, де займаються ремонтом старих зорельотів і проєктуванням нових. У них найкращі лабораторії, найдосконаліше обладнання...

Я захоплено закивала:

— Ідеальний варіант.

— Однак я найбільше схилявся до них, — провадив Рік. — Мені там сказали, що я можу прийти впродовж цих двох місяців на стажування — призвичаїтися до тамтешніх порядків... Їх вразили результати мого іспиту, а з моїми знаннями схем і перспективного проєктування.

— Ріку, це — просто клас!

— Тільки нічого не обіцяю, — сказав він. — Але якщо ставитиму правильні запитання, можливо, мені розкажуть, як полагодити певні деталі М-Бота. Тільки треба постаратися, щоб там нічого не запідозрили. Та нам усе одно знадобляться запчастини. Щонайменше, — повнорозмірний прискорювач.

— Я знайду нам його.

— Тільки не кажи де, — мовив він. — Якщо це вилізе нам боком, хочу мати змогу стверджувати, що не знав, що деталь крадена.

— На енергетичній матриці є невелика табличка з написом «Власність родини Вейтів», — вирішив допомогти нам М-Бот. — Схоже, її грубо вирвали з невеликого транспортного засобу. Судячи із залишків фарби в кутку, транспорт був пофарбований у синій.

Рік зітхнув:

— Йорґенова автівка? Ти серйозно?

Я натягнуто всміхнулася.

— На стажування йтиме по кілька годин на день, — промовив Рік, почісуючи підборіддя. — Решту часу доведеться проводити тут. Прийдеться вигадати якусь відмазку для батьків.

— Скажи їм, що стажування дуже серйозне, — кинула я, — і що на нього йтиме багато часу.

— Але ж це буде неправда, — зауважив М-Бот.

— Так, — погодилася я. — Але яка різниця?

— Велика, — сказав робот. — Навіщо казати неправду?

— Ти можеш симулювати емоції, але не вмієш брехати? — спитала я.

— Здається... мені бракує відповідної програми, — сказав М-Бот. — Цікаво. О, який симпатичний гриб!

Я насупилася і зиркнула вбік — туди, де на камінь виповзла Слимачка.

— Трясця, — вигукнув Рік. — Там якась бридота. — Здригнувся. — Можеш... зробити щось з цією штукою?

— Цю штуку звуть Слимачка-Руйначка, — пояснила я. — Вона мій талісман. Не чіпай її. — Я пішла за наплічником. — Мені час на заняття. Ти спускатимешся?

— Ні, — кинув Рік. — Я здогадувався, що це може затягнутися надовго, тому залишив батькам записку, що іду на співбесіду. Вони подумають, ніби я прокинувся раніше. Додому піду після того, як розберуся з дротами.

— Супер, — сказала я. — Якщо ти зможеш дожидатися мене після занять, я тобі допомагатиму. Коли ж ні, залишай мені записки, щоб я знала, що можна зробити. — Трохи повагавшись, додала: — Не забувай, що я в таких справах профан, тому лишай мені якусь легшу — зате можна марудну — роботу.

Рік усміхнувся, сів на камінь і оглянув М-Бота. У його очах з’явився той самий блиск, як тоді, коли ми вирішили іти в академію. Знову побачивши Ріка таким, я вперше по-справжньому повірила, що в нас усе вийде. У мені зажевріла надія, що мій план спрацює.

— Стривайте, — промовив М-Бот. — Ви залишаєте мене з ним?

— Я повернуся ввечері, — пообіцяла я.

— Розумію. Можете сісти в кабіну для приватної розмови?

Я насуплено подивилася на зореліт.

— Не хочу привселюдно пояснювати, чому ви подобаєтеся мені більше, ніж інженер, — додав М-Бот. — Якщо він почує мій, досить тривалий, монолог про його непоправні вади, це може засмутити і навіть принизити його.

— Бачу, на вас чекає мила бесіда, — сказав Рік, закочуючи очі. — Може, ми знайдемо спосіб відімкнути його особистість?

Я залізла в кабіну. Купол з присвистом автоматично зачинився наді мною.

— Не хвилюйся, — сказала я М-Боту. — Рік тямущий. Він про тебе подбає.

— Я, звичайно, лише симулюю ірраціональний фаворитизм, притаманний людям, але чи можете ви не йти?

— Вибач, треба вчитися воювати з креллами. — Тон голосу робота мені геть не сподобався. — Що сталося? Кажу ж тобі, Рік...

— Я охоче вам вірю і сподіваюся, що це правда. Просто в мене є одна проблема: я втратив власника.

— Я буду твоєю власницею.

— Я не можу змінювати власника без відповідного коду автентифікації, якого не пам’ятаю, — сказав він. — Однак моя проблема дещо глибша. Я забув свою місію, звідки я і яке моє призначення. Був би я людиною, то... відчув би страх.

І що я мала відповідати на таке? Мій зореліт перелякався.

— Не хвилюйся, — сказала я. — Ми дамо тобі нове призначення — знищувати креллів. М-Боте, ти — винищувач. Переконана, що твоє ім’я означає щось дуже круте: Маніякобот чи може... М’ясник-бот. Або Макабр-бот. Точно, так і є. Ти страшний, могутній, смертоносний зореліт, створений смажити креллів і рятувати людство.

— Я не почуваюся страшним, — відповів він. — І смертоносним теж.

— Ми все виправимо, — пообіцяла я. — Довірся мені.

— А чи можу я вірити, що ваші слова не... брехня? Як та, що ви хочете розповісти батькам інженера?

Такого настільки крутого повороту я зовсім не очікувала.

— Хочу у вас дещо попросити, — промовив М-Бот уже м’якше. — Не кажіть про мене нікому. Я думав, ви зрозуміли це раніше, коли я розповідав вам про своє завдання. Мені наказали заховатися — себто, ніхто не має мене знайти. Не варто було розповідати про мене інженерові.

— І як би я тебе полагодила?

— Не знаю. Спенсо, я — штучний інтелект, комп’ютер. Я повинен виконувати те, що мені наказали. Будь ласка, не здавайте мене в той СОН і більше нікому про мене не розповідайте.

Це буде проблематично. Я хотіла підняти цю штуку в небо, а коли це нарешті станеться — вилітати на ньому на бої з креллами. А якщо його не вийде полагодити... доведеться здати його в СОН. Що б я не думала про Залізнобоку, але сидіти на цьому кораблі до скону не могла. Тільки не якщо він міг вирішити подальшу долю всього людства.

Я вже розтулила була рота, щоб заперечити М-Боту, коли на панелі приладів замигали лампочки.

— Мої датчики короткого спектра засікли масований вхід в атмосферу, — сказав М-Бот. — На планету падають уламки. За ними просувається сорок три зорельоти.

— Сорок три? — перепитала я, дивлячись на монітори. Його короткий спектр, за нашими мірками, був достатньо довгий. — Ого. Ти здатен засікати їх навіть, коли падають уламки?

— Запросто.

Це був вагомий доказ того, що його технології могли згодитися СОНу. Наші радари були далеко не такі точні. Від цього усвідомлення мені стало недобре.

Сорок три креллівські кораблі? Найбільша їхня армада складалася з сотні, тому це була грізна сила. Я натиснула на кнопку відкриття кабіни, вилізла назовні й скочила на камінь.

— Крелли, — сказала я Ріку. — Велика ескадрилья.

— Ми тут у безпеці?

— Так, вони летять з іншого боку. Однак ми вже давненько тренуємося, і Залізнобока потроху кидає нас у бої як запасні сили. Позавчора на бойове завдання відправляли «Бурю».

— То...

— То мені краще поквапитися. Про всяк випадок.

19

Я побігла.

З гуркотом уламків удалині в мені наростала тривога. Чуття підказувало, що сьогодні Залізнобока підніме в повітря саме нашу групу. Вона полюбляла перевіряти кадетів в умовах реального бою, а ми пройшли вже достатньо матеріалу, тому Кобб попередив, що незабаром нас почнуть відправляти на бойові вильоти. Це була наша черга. Час настав. Тому то й бігла я курним пустирищем, спершу підтюпцем, далі — учвал.

Обливаючись потом, наближаючись дедалі ближче до бази, на якій гуділи сирени тривоги, я відчувала жахливу неминучість. Це був навіть не страх, а справдешній жах. Ану ж я запізнилася? Що, як усі полетіли на бій без мене?

Зайшла на базу, обігнула мур і вийшла на злітний майданчик. На ньому самотньо стояв зореліт. Я вгадала.

Чимдуж побігла до нього і, обливаючись потом, самотужки підштовхала під нього драбину. Техніки помітили мене і почали кричати. Від їхнього гурту відділилася жінка, яка підбігла і перехопила в мене драбину:

— Кадетко, де ти була? — крикнула вона. — Твоя група вилетіла цілих двадцять хвилин тому!

Я похитала головою й залізла в кабіну, занадто стомлена, щоби пояснювати.

— Без гермокостюма? — прокричала жінка.

— Нема часу.

— Як знаєш. Тоді не злітай різко. Даю добро на зліт. Зв’яжися з командиром і можеш летіти.

Я кивнула і наділа на голову шолом. У ньому, як і в моєму навчальному, всередині були ті самі пухирці, якими щось там вимірювали. Опускаючи купол, я натиснула на кнопку зв’язку.

— ...не дозволяйте нервам брати гору, — почувся в приймачі голос Принди. — Пильнуйте і не випускайте з виду напарників. Ви чули Кобба. Сьогодні ми не стріляємо. Тож бережіться, щоб вас не перетворили на пюре.

— Що? — перепитала я. — Що коїться?

— Дзиґо? — озвався Принда. — Де ти була?

— У печері, де ж іще?

Я запустила кільце і почала підйом. Мене прибило силою перевантаження, і шлунок спробував вирватися крізь п’ятки. Сповільнила підйом.

— Повтори, що ти казав. Ви вступаєте в бій, а не просто спостерігаєте?

— Адміралка наказала вступати в бій! — збуджено крикнув Бім.

— Біме, вгамуйся, — прикрикнув Принда. — Дзиґо, наші координати: 11.3-302.7-21000. Залізнобока наказала долучатися до бою разом з іншими пілотами. Наше завдання: відволікати і плутати ворога.

Інакше кажучи, ми будемо креллам мішенями, подумала я, витираючи об себе руки і відчуваючи, як колотиться моє серце, а мокре від поту волосся налипає на очі. Чи то пак, вони, без мене.

Але це ненадовго.

Я щосили натиснула на штурвал, запускаючи двигун на повну потужність. Гравітаційні конденсатори ввімкнулися рівно на три секунди, після чого мене втиснуло в сидіння. З таким перевантаженням, яке діяло спереду, ще можна було впоратися. Було це не дуже приємно, але і знепритомніти я не ризикувала. Головне — розігнатись як слід, після чого вже можна запустити підйомне кільце і набирати висоту.

Я швидко розігналася до маґ-10 — верхнього краю безпечної швидкості для старенького «Поко». Та навіть так мій зореліт уже летів на межі своїх можливостей. Атмосферні ковші, що розганяли повітря навколо корабля, щоб під час маневрів йому не відірвало крила, перевантажилися до краю, й мій винищувач задвигтів. Зазвичай невидимий, мій щит засвітився від сили тертя.

Я почала набирати висоту, але обережно, помалу, щоб не знепритомніти від дії низхідного перевантаження, яке гнало кров з голови до ніг. Я почала проробляти вправу животом, якої нас навчили на заняттях на центрифузі, але по краях зір мені однаково почав темніти. Я трималася, хоч на мене діяла сила, ушестеро потужніша від нормальної ваги мого тіла. Попри те, що політ мій був нетривалий, я усе одно мала весь час слухати розмови своїх одногрупників, котрі вже перебували на полі бою.

— Вереміє, обережніше. Не гарячкуй.

— Один з них мене переслідує! За мною хвіст!

— ФМ, пірнай!

— Пірнаю! Пірнаю! Трясця, що це було?!

— «Шторм» шість. Це мій брат, щоб ви знали! Позивний «Клапан». ФМ, з тебе порція картоплі.

— Артуро, праворуч від тебе! Вгорі!

— Бачу! Зорі милі, оце так безлад!

Нарешті замигала лампочка, що позначала наближення до заданих координат Я відпустила штурвал і почала швидкісне гальмування. У старому «Поко», обладнаному атмосферними ковшами, це виконувалося розворотом корабля — з попередньо ввімкненими гравітаційними конденсаторами — і різким увімкненням прискорювача.

Я вийшла з розгону, скинувши швидкість до маґ-1 — стандартної бойової. Відтак розвернула корабель до поля бою, де в темному ранковому небі зблискували спалахи і червоними метеорами неслися уламки.

— Я тут, — оголосила я решті.

— Іди на підмогу Ранній! — наказав Йорґен. — Бачиш її?

— Шукаю! — відповіла я, гарячково оглядаючи екран радара. Знайшовши Ранню, увімкнула прискорювач і погнала до неї. — Командо, в Ранньої хвіст, — сказала я.

— Бачу, — мовив Принда. — Рання, чуєш?

— Пробую. Пробую пірнати.

Я наближалася до поля бою. Тепер мені вже було видно окремі кораблі, що хаотично носилися серед спалахів гармат і пострілів гарпунів. Рятуючись від аж трьох креллів, Рання зайшла в петлю.

Ще трохи, ще трохи!

Залп гармати. Одне влучання. Інше. А тоді...

Яскравий вибух. Розсип іскор.

Корабель Ранньої вибухнув велетенською кулею вогню. Вона не мала ані найменшого шансу катапультуватися.

Скрикнула Кіммалін — високо, панічно, болісно.

— Ні! — вигукнув Принда. — Ні, ні, ні!

І тільки зараз, ідучи на маґ-3, я поспіла туди. Попри зависоку швидкість для нормального маневрування в бою, я однаково змогла загарпунити одного з креллівських винищувачів. Та було вже запізно.

Опадаючи додолу, поступово згасали вогненні іскри, на які розсипався корабель Ранньої.

Я крутнулася і ввімкнула зворотну тягу, одночасно вимкнувши гарпун і кидаючи крелла боком. До нього підлетів наш винищувач і збив його.

Щосили тримаючись, щоб не закричати, я підлетіла до Принди. Він втратив напарника. А де був Артуро?

Ніякої тактики в нашому хаотичному бою я не прослідковувала. Моя група шугала, як навіжена, безладно стріляючи й тільки додаючи сум’яття. Понад усім цим безладом, женучи з десяток хвостатих креллівських кораблів, ширяло декілька більших сонівських винищувачів.

З очей мені котилися сльози, але я зціпила зуби і трималася ближче до Йорґена. Він влучно загарпунив одного крелла, той спробував вирватися, і я також випустила гарпун.

— Йорґене, уламок на другу годину від тебе, — гукнула я. — Бачиш, летить так повільно?

— Так.

Ми обоє натиснули на штурвали, як навчав нас Кобб, і потягнули ворожий корабель до уламка. В останню мить відчепили гарпуни і розлетілися по боках, кидаючи крелла на брилу.

— Що ви творите? — насварився на нас Кобб по радіо. — Вам було сказано тримати оборонні позиції!

— Кобб! — сказала я. — Рання...

— Не втрачай голови, доню! — гримнув він. — Виплачешся, коли все скінчиться. А поки що виконуй наказ тримати оборону.

Я скрипнула зубами і не стала сперечатися, летячи за Йорґеном крізь димовий слід, залишений падучим уламком. Праворуч від мене неслися Артуро з Неддом, почергово вилітаючи один перед одного, щоби ворог не міг зосередитися на комусь одному з них. Така тактика, разом із закиданням їх рухомими цілями, добряче плутала креллів.

Рання...

— Скритна! — погукав Йорґен. — Що ти робиш?

Збагнувши, що досі чую тихенький болісний плач у радіо, я подивилась на радар і помітила самотній винищувач. Без напарника, він висів сам на краю поля бою.

— Скритна, рухайся! — наказав Йорґен. — Ти — легка мішень. Хутчіш до нас.

— Я... — озвалася Кіммалін, — я намагалася навести ціль. Хотіла врятувати її...

— Назад у бій! — гаркнув Йорґен. — Кадетко, тисни на штурвал і шуруй до нас!

— Я її прикрию, — сказала я, відриваючись від нього і прошмигуючи повз двох креллів, які летіли нам назустріч.

Від такої кількості іскор і яскравих спалахів променевих гармат мені на мить здалося, ніби я у Вогненній під час навали.

— Ні, — гукнув мені Йорґен. — Бачиш Біма? Прикрий його. А я заберу Кіммалін.

— Слухаюсь.

Я вильнула ліворуч, і гравітаційні конденсатори пом’якшили перевантаження від різкого маневру. Щоправда, я помітила, як на панелі приладів, біля датчика наближення, замигала яскраво-фіолетова лампочка.

На хвіст мені впав переслідувач.

І хоч ми тільки почали розглядати техніки ближнього бою, мені чітко пригадалися Коббові настанови: «Довіртеся датчику. Не марнуйте часу на візуальний пошук переслідувача. Зосередьтеся на польоті».

— Дзиґо! — покликала мене ФМ. — За тобою хвіст!

Я вже почала заходити в петлю, покладаючись на те, що гравітаційні конденсатори візьмуть па себе перевантаження, аж раптом в голові моїй щось ніби клацнуло. Я згадала все, чого нас навчали, обличчя моє похололо, і мозок, попри слабкість, стрес і горе, шалено запрацював. Мені стало майже байдуже, що на хвості в мене крелл. У ту мить, доповнюючи одне одного, Існували тільки я і мій корабель.

Вийшовши з петлі, я пішла на рівне піке, вильнула вбік і бездоганним пострілом загарпунила уламок, який неспішно падав. Хоча швидкість моя була невелика, та коли вимкнулися конденсатори, перевантаження втиснуло мене у крісло, і зір мій знову потемнішав по краях. Але я трималася.

Обкрутившись навколо брили, я поцілила в інший уламок, орієнтуючись на його димний слід, і проскочила між двох креллів, що мчали просто на мене. Переслідувач мій відстав на віражі, і я побачила позаду себе яскравий вибух, коли один з наших регулярних пілотів упіймав його на протиході.

— Гарний віраж, Дзиґо, — лагідно похвалив мене Кобб. — Я навіть сказав би, відмінний. Тільки трохи менше крутих розворотів. Пригадай симуляцію: вони можуть тебе вбити.

Я кивнула, забувши, що він мене не бачить.

— Бім на десяту годину від тебе, на сто п’ятдесят футів вище. Приглянь за ним. Той хлопець занадто гарячкує.

Немовби по команді, у навушнику почувся Бімів голос:

— Народе, ви це бачите? Просто переді мною!

Основний бій точився оддалік, а нам було наказано вступати в дрібні сутички по його краях. Я бачила там вибухи і промені пострілів, але Бім звернув нашу увагу на дещо більше.

Щойно я приєдналася до нього, як побачила те, про що він казав: креллівський корабель, але іншої моделі, не винищувач. Цей був повністю круглий, наче великий фрукт з крилами вгорі. Або ж... Ні, той зореліт віз щось велике, причеплене до його днища.

Бомбардувальник, зрозуміла я, пригадуючи заняття. Це бомбардувальник зі стирачкою.

— Стирачка, — вигукнув Йорґен. — Кобб, ми засікли бомбардувальник зі смертоносною бомбою.

— Про це доповідає ще один загін, — відповів Кобб. — Спокійно, кадети. Адміралка вже займається цим питанням.

— Кобб, я можу його зняти, — сказав Бім.

Я думала, Кобб одразу відкине цю ідею, але сталося дещо зовсім інакше:

— Зараз запитаю в центру. Скажу їм, що ви його засікли.

Бім сприйняв його слова, як підтвердження.

— Дзиґо, ти зі мною?

— Атож, — відказала я. — Гайда.

— Кадети, заждіть, — вклинився Кобб. — Ваш опис якийсь дивний. Можете повторити ще раз? Судячи з ваших слів, бомба більша, ніж зазвичай.

Але Бім його вже не слухав. Зі своєї кабіни я спостерігала, як він помчав до бомбардувальника, який летів за стандартним креллівським протоколом: опускався якомога нижче, намагаючись оминути наші зенітки.

— Щось не так, — сказав Кобб.

Обабіч від бомбардувальника відділилося кілька чорних тіней — винищувачі, майже невидимі в темряві. Їх було четверо.

Вони освітили простір навколо себе червоними променями зі своїх гармат. Один з них чиркнув мені по кабіні, через що мій щит зблиснув. Нерви мої напружилися, і я інстинктивно накренила свого винищувача.

— Кобб, — гукнула я. — Від бомбардувальника щойно відірвалося чотири кораблі супроводу!

Крелли відкрили по нас вогонь. Впрілими руками я вхопилася за штурвал і в останню мить пірнула.

— Вони швидші, ніж звичайні винищувачі!

— Це щось новеньке, — сказав Кобб. — Відступайте обоє.

— Кобб, я можу його підбити! — наполіг Бім, і з носа його корабля вилетів потужний дальній промінь.

Стріляючи з усіх гармат, на нас знову понеслися чотири ворожі кораблі.

— Біме! — крикнула я.

Я побачила, як він повертає голову до мене, зблиснувши козирком шолома, і в той таки момент у його корабель, пробивши щит, влучив один з променів. Бімів винищувач розірвало на кілька великих шматків, один з яких врізався мені в борт корабля. Мого «Поко» закрутило, я зайшла на піке і стрімко понеслася донизу. У навушнику почувся крик Кіммалін, яка вигукнула моє ім’я. Лампочки на панелі приладів шалено замиготіли, засвітилося повідомлення про те, що мій щит вирубився.

Вимкнулися конденсатори, і мене накрило перевантаженням. Страшенно занудило, усе перед очима попливло, але я пригадала тренування. З останніх сил дотягнулася до сфери керування і запустила регулятор спуску, який повернув підйомне кільце на пазах, ніби кришку люка. Таким чином воно спрямувалося до носа мого корабля, і я вийшла з піке. Світ навколо перестав обертатися, і я зависла в повітрі, носом направлена точно на землю.

Панель приладів знову засвітилася, і я побачила, як із серією невеликих вибухів упали на землю рештки Бімового корабля.

Він так і не... так і не обрав собі позивного.

— Ворог відступає! — крикнув Недд. — Схоже, вони отримали доброго прочухана!

Я слухала їхні розмови, але слів не чула. На бомбардувальник понеслася наша ударна група, і боячись втратити дорогоцінну зброю, крелли відступили.

Бомбардувальник утік, за ним відступила більша частина ворожих винищувачів, навздогін за якими нас не пустили.

Я продовжувала висіти на місці, дивлячись на холодне синє світіння на носі свого винищувача.

— Дзиґо? — озвався Йорґен. — Відповідай. Ти в порядку?

— Ні, — шепнула я, але таки спромоглася повернути підйомне кільце у вихідне положення і вирівняти свій корабель.

Відтак увімкнула перезарядження щита, дочекалася, поки набереться достатньо енергії, схопила і потягнула за важіль. Навколо мого «Поко» засвітився, а тоді став невидимим, новий щит, і я повернулася до решти своєї групи.

— Переклик, — оголосив Йорґен.

Ми перерахувалися, і виявилося, що всі решта вціліли. Однак, коли ми поверталися на базу, у нашому строю на місці Біма і Ранньої залишився порожній простір.

Так з дев’яти кораблів загін «Небовись» скоротився до семи.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

ІНТЕРЛЮДІЯ

Адміралка Джуді «Залізнобока» Айванс завжди приділяла особливу увагу звітам про свої бойові втрати.

Людей вона втрачала завжди. У кожній битві ухвалювала — інколи помилкові — рішення, від яких хтось неодмінно гинув. Можливо, десь там, серед зірок, стародавні Святі ведуть астральний облік, у якому порівнюють кількість загублених і врятованих нею життів.

Коли так, то після бою сьогодні шальки терезів значно похитнулися. Загинуло двоє кадетів, котрі не провчилися й двох місяців. Читаючи їхні прізвища, вона спробувала запам’ятати їх, хоча і знала, що це даремно. Бо ж скільки таких уже було?

Шанобливо поклала на стіл список імен і коротких біографій. Того дня загинуло ще й два регулярні пілоти, і хоч як боляче не було б їй писати листи їхнім рідним, вона мусить це зробити. Бо біль втрати для тих людей ще більший.

Вона була саме в процесі — листи писала завжди від руки, а не друкувала на машинці, — коли сваритися до неї прийшов Кобб. Вона помітила його відображення в мідній підзорній трубі — реліквії з прадавніх часів — у себе на столі. Чоловік зупинився у дверях, не накидаючись на неї одразу, щоб вона могла дописати лист. Закінчивши, Джуді поставила під текстом розмашистий підпис — який у такому листі був водночас необхідністю і зайвими хвастощами.

— Джуді, ти задоволена? — нарешті заговорив Кобб. — Тепер, коли ми втратили двох курсантів, ти, трясця твоїй матері, нарешті рада?

— Кобб, уже багатті років я не знаю, що таке радість.

Вона крутнулася в кріслі, відкинулась па спинку і заглянула йому в очі. Давно очікувала, навіть сподівалася, що він прийде. Добре було мати когось, хто не соромився їй перечити. Бо більшість із тих, хто міг дозволити собі це, давно загинули.

Він прошкутильгав у невеликий кабінет, завалений паперами, сувенірами і книгами, що утворювали там страшний гармидер. Та попри це, тут було єдине місце, де вона відчувала затишок.

— Так далі не можна, — сказав Кобб. — Спершу ти знижуєш вік для набору, тепер відправляєш кадетів у бій, коли вони заледве вміють літати. Не можна вести безперервний вогонь, викрадаючи набої зі складу, бо з часом не залишиться чим стріляти.

— То хай краще «Альта» впаде?

Він кинув погляд убік, на стару мапу, яка висіла в неї на стіні. Скло, що захищало її, вкривала пилюка, папір під ним від старості скрутився по краях. Це був план «Альти», ухвалений майже десятиліття тому. Тоді її уявляли великим містом, оточеним селами і розкидистими угіддями.

Фантазія. Відбудова загиблого світу виявилася складнішим завданням, ніж вважалося. Джуді піднялася на ноги, скрипнувши старим кріслом:

— Кобб, втрат не уникнути. І я не припиню наражати на небезпеку хоч усі СОН, якщо це буде необхідно для захисту «Альти».

— Джуді, в якийсь момент це перестане вартувати цих втрат.

— Згодна, але так вже склалося, що я знаю, коли настане та мить. — Не відриваючи погляду, вона підступила до нього. — Станеться це тоді, коли останній з нескорених зробить свій останній подих. А до того часу ми триматимемо оборону бази.

Якщо вони втратять «Альту», Вогненна відкриється для бомбардувань, які знищать апарат, а разом з ним — потужності для виробництва зорельотів. Якщо це станеться, нескореним знову доведеться жити різними кланами у підземеллях, як щури.

Тож їм залишається або тримати оборону, або ж забути про повноцінну відбудову цивілізації.

Кобб нарешті пом’якшився і наготувався йти. Джуді вже звикла, що коли він не нарікає, це означає згоду.

— Я помітила, — сказала вона, — що твоя мала боягузка явилася майже під самий кінець бою.

Різко обернувшись до неї, він випалив:

— Вона живе у закинутій печері, Джуді. Сама. І тобі це прекрасно відомо. Один з твоїх пілотів живе в дірі у землі поза межами міста, бо тобі шкода для неї койки в гуртожитку.

Було надзвичайно приємно бачити, як Кобб скипає. Джуді вже починала хвилюватися, що він вигорів. Після Битви за «Альту» він зробився зовсім інший.

— Знаєш, на що вказують показники її мозку? — запитала Джуді. — Лікарі переконані, що це можливо відстежити. Мені б варто подякувати тобі, бо вивчення поведінки Стрільцевої доньки в польоті може нарешті дати нам тверді докази, що в неї дефект.

Він не одразу знайшов на це відповідь.

— Ми заледве розуміємо, що це означає, — повів він нарешті. — Та й лікарі твої упереджені. Кілька довільних показників укупі зі старими казками не є підставою судити про дівчину, особливо таку талановиту.

— У цьому то й вся біда, — мовила Джуді.

Вона не очікувала, що Кобб стане сперечатися. Авжеж, багато політиків заперечували існування дефекту, але Кобб? Він же на власні очі бачив, до чого той призводить.

— Виходячи з цих даних, я не можу ризикувати. Допускати її до СОНу не можна. Вона лише завдаватиме нам клопотів і підриватиме моральний дух.

— Клопотів від неї наберешся хіба що ти. І лише твій моральний дух вона підриває. Твоя поведінка — ганьба для офіцера СОНу.

— В усіх проявах я і є СОН. Хай помагають нам зорі. Більше не залишилось нікого.

Він оглянув її:

— Я видам їй особистий передавач. Мені треба мати постійний зв’язок з усіма своїми курсантами. Хіба що ти передумаєш і поселиш її в гуртожитку.

— Якщо потуратиму їй, вона вирішить залишитися, замість того, щоб ухвалити правильне рішення й піти.

Кобб пошкандибав до дверей. Скільки років спливло, а він досі відмовлявся ходити з ціпком. Перед самим виходом чоловік зупинився, поклавши руку на одвірок.

— Ти хоч колись хотіла, щоб хтось з них вижив? — запитав він. — Соза, Соловей, Герць, адмірал Гаймлайн?

— Тобто, хтось, окрім мене? — уточнила Джуді.

— Так.

— Такої відповідальності я нікому з них не побажала б, — сказала вона, — навіть тим, кого відверто недолюблювала.

Важко зітхнувши, Кобб подибав геть у коридор.

20

Другого дня після загибелі Ранньої та Біма я запізнилася на заняття. Прийшла пізніше на якихось п’ять хвилин, та це однаково було моє перше спізнення.

Усе здавалося мені неправильним.

Як у тумані пригадувала я, як повернулася у свою печеру і, проігнорувавши М-Бота — бо Рік уже давно пішов додому — лягла і скрутилася в кріслі. Так і лежала без сну, всім серцем прагнучи заснути. Хотіла, але ніяк не могла припинити думати. Не плакала, але... хотілося виплакатися.

За спізнення мене не відчитували. Кобба ще не було, хоча в аудиторії зібралися майже всі зі вцілілих. Усі, крім Кіммалін, що неабияк мене насторожило. Чи все з нею було гаразд?

Порипуючи підошвами, я підійшла до свого тренажера й сіла. Було страшно поглянути на порожні крісла, але, не бажаючи почуватися боягузкою, я примусила себе подивитися на пусте сидіння Ранньої. Ще позавчора я стояла біля нього, допомагаючи їй розібратися з інструкціями...

Вона хоч і мовчала більшість часу, але, на диво, без неї в аудиторії панувала гнітюча тиша.

— Агов, Дзиґо, — погукав мене Недд. — Ти зазвичай говориш про честь і славу загибелі в бою та подібні нісенітниці.

— Так, і що?

— Ну то може, розкажеш нам трохи зараз? — запитав він, сідаючи в крісло.

Найвищий серед нас, ще й дебелий, він заледве поміщався у своїй кабіні. Раніше я вважала його просто вищим з Приндових приятелів, але помилялася. Бо він виявився ще й найрозумнішим з трійці.

— То як? — кинув він.

— Я... — затнулася я, підбираючи слова. — Зараз це здається мені недоречним.

Я не могла витиснути з себе звичних нісенітниць про відплату. Тільки не сьогодні. Бо це прозвучало б наче одна з казок Ба, тоді як відчуття втрати було моторошно реальним. Але... невже всі мої переконання були звичайною бравадою? Невже я справді боягузка, яка ховається за агресивною балаканиною?

Справжній воїн не опустить рук. Чи це востаннє я втрачаю друзів?

ФМ вилізла з кабіни і підійшла до мого тренажера. Вона обійняла мене за плечі — такий навдивовижу знайомий жест від дівчини, яку я заледве знала, попри весь час, що ми були в одній команді. Звідки вона? Цього я в неї так і не запитала.

Я зиркнула на Бімову кабіну, згадуючи його незграбний — але такий чудовий — флірт.

— Ти знаєш, де зараз Кіммалін? — спитала я у ФМ.

— Вона встала і поснідала з усіма, — відповіла висока дівчина, — але дорогою сюди зайшла у вбиральню. Може, треба її пошукати.

Не встигла я встати, як, прокашлюючись, на ноги зіп’явся Принда. Він обвів поглядом нашу п’ятірку. Нас із ФМ. Веремію, що горбилася в кріслі. Схоже, вона перестала сприймати все як гру. Артуро, що сидів, склавши долоні й нервово постукуючи один об одного вказівні пальці. Недда, що лежав у кріслі, закинувши ноги на дорогущий голограмний проєктор. Примітно, але чоботи його були не зашнуровані.

— Гадаю, мені треба щось сказати, — промовив Принда.

— Аякже, — шепнула ФМ, закочуючи очі, але на місце повернулася.

Принда ніяково почав:

— У протоколі СОНу сказано, що загинути за штурвалом зорельота, боронячи нашу землю, є найсміливішим і найбільшим вкладом бійця. Наші друзі, котрі покинули нас занадто рано, є зразковими представниками ідеалів нескорених.

Він читає, усвідомила я. Читає зі шпаргалки... на руці?

— Ми запам’ятаємо їх воїнами, — продовжив Принда, виставивши перед собою руку. — Якщо вам захочеться поговорити про цю втрату — або про будь-що інше, — я, як ваш командир, завжди готовий вас вислухати. Приходьте до мене, якщо вам тяжко. Я розділю з вами тягар утрати, аби ви могли зосередитися на навчанні. Дякую.

Він сів. Дурнішої промови я зроду не чула. Вона була не стільки про спорожнілі місця, скільки про нього самого. Але... він бодай спробував.

Нарешті, бурмочучи щось до себе, з пачкою паперів у руці пришкандибав Кобб.

— Готуйсь до злету! — скомандував він. — Сьогодні проходимо групові маневри — знову. Бо ви так паршиво прикриваєте одне одного, що я не здивуюся, коли побачу котресь із вас у себе на тарілці в їдальні.

Ми мовчки вирячились на нього.

— До роботи! — гаркнув він.

Усі почали пристібатися. Але я встала.

— І це все? — кинула я йому. — Ви нічого не скажете про Біма і Ранню? Не поясните, що зробила адміралка для...

— Адміралка, — урвав мене Кобб, — не зробила вам нічого. Ваших друзів убили крелли.

— Лайно щуряче! — вихопилося в мене. — Якщо кидаєте когось у лігво лева, хіба лев буде винен у його погибелі?

Він сердито зиркнув на мене, але я не мала наміру відводити очей цього разу. До кінця не розуміла чого хотіла, але ця емоція — відчуття люті на нього, адміралку й весь СОН — це було краще, ніж порожнеча.

Ми продовжували оглядати одне одного, коли рипнули двері, й в аудиторію ступила Кіммалін. Хоча її довге чорне волосся було, як завжди, укладене бездоганно, повіки були припухлі й червоні. Подивившись на неї, Кобб вибалушився, немовби не очікував побачити її тут.

Він вважав, що вона здалася, зрозуміла я.

Та попри заплакане лице Кіммалін зуміла високо підняти голову.

Кобб кивнув на її тренажер, вона пішла туди — тримаючи спину рівно, як і належить справжній нескореній — і сіла на місце. У ту мить дівчина здавалася більшою войовницею, ніж я коли-небудь була.

Я стиснула зуби, сіла на місце й пристебнулася. Конфлікт із Коббом не полегшить мого обурення на адміралку. Мені були потрібні сфера керування під рукою і гачок гармати під пальцем. Власне, саме тому Кобб, либонь, і хотів змусити нас завзято працювати: щоб ми як слід попріли і хоч на трошки забулися. І... дивно, але я не мала нічого проти того.

Кобб, однак, не ввімкнув наших проєкторів. Замість того він узяв розкладного стільця, відніс його в куток аудиторії, розклав і сів, поклавши руки на коліна. Щоби бачити його, нам усім довелося повисуватися з кабін.

Здавався він старим. Старшим, ніж був насправді.

— Мені знайоме це відчуття, — почав він. — Це ніби з вас вирвали шмат плоті, вирізали діру, яка не загоюється. Ви функціонуєте, можете літати, але куди б не пішли, скрізь лишатимете за собою кривавий слід. Я мав би сказати вам щось про втрату. Щось мудре. Стара Мара, яка вчила літати ще мене, так зробила б. Але її більше нема. — Кобб похитав головою. — Буває, я почуваюся зовсім не наставником, а артилеристом, що подає снаряди. Тільки замість них у гармату я заряджаю вас, запускаю в небо, а тоді беру новий снаряд...

Чути від нього такі слова було дивно, неприродно. Він говорив, ніби батько, який визнає, що ніколи тебе не любив. Ми чули чимало історій про інструкторів. Усі вони були старі, сиві, готові відкусити тобі голову за найменшу дрібницю, але сповнені мудрості.

Проте в той момент я бачила перед собою зовсім не інструктора, а звичайнісіньку людину. Чоловік був наляканий, спантеличений, йому було так само боляче втрачати курсантів, як нам — друзів. Він був не тим сивочолим ветераном, котрий знає все на світі, а простою людиною, яка примхою долі прожила достатньо, щоб стати наставником. Йому доводилося навчати нас не лише того, що знав, а й речей, у яких і сам ще не до кінця розібрався.

— Прагни до зірок, — сказала я.

Кобб підняв голову до мене, і я пояснила:

— Коли я була маленькою, то хотіла стати льотчицею, аби мене всі любили. Але батько казан прагнути в небовись, прагнути до зірок.

Я закинула голову вгору і спробувала уявити собі ті миготливі вогники у височині понад дахом — вище неба і навіть поясу уламків. У тій височині Святі чекали на душі полеглих воїнів.

— Мені болить більше, ніж я очікувала, — провадила я. — Я не знала про Біма майже нічого, крім того, що він любив сміятися. А Рання? Вона заледве розуміла нас, але не здавалася.

На хвильку я уявила, як несуся серед тих вогників — як навчала Ба. Відчула, як залишаю все навкруги й відлітаю в небовись. І ось уже довкола мене немає нічого, тільки крихітні пломінці.

— Тепер вони на небі, — промовила я стиха. — Навіки серед зірок. Колись ми з ними ще зустрінемося. — Зненацька я вийшла з заціпеніння і повернулася в аудиторію. — Не знаю, як ви, а я збираюся продовжувати битися. Принаймні так смерть застане мене за штурвалом, ближче до неба.

Усі навколо принишкли, запала незручна тиша, як між двома ударами метеорів. Недд виструнчився в кріслі. Він більше не всміхався. Підбадьорливо підняв великий палець і кивнув. Я подивилася на Принду, який сидів навпроти мене з незбагненною тугою на обличчі.

— Гаразд, — промовив Кобб, устаючи зі стільця. — Годі марнувати час. Усім одягнути шоломи.

Ігноруючи Принду, я схопила свого шолома і натягнула на голову. Однак тут же підскочила, стягуючи його.

— Що таке? — спитався Кобб, шкандибаючи до мене.

— Діоди всередині теплі, — сказала я, мацаючи їх. — Що це означає?

— Нічого, — відказав Кобб. — Напевно, нічого.

— Це якось не заспокоює. Кобб, що відбувається?

Нахилившись до мене, він прошепотів:

— Наші вчені вирішили, що вони великі розумаки і думають, що з показників можуть визначити, що ти... втечеш із поля бою, як твій батько.

— Мій батько не...

— Спокійно. Найкращий доказ їхньої неправоти — твоя майстерність за штурвалом. Воно тобі не заважає? — кивнув він на шолома.

— Ні. Ці штуки не печуть, просто це було дещо несподівано.

— Ну то надягай його і нумо до роботи.

21

Кобб дотримав слова: того дня тренувалися ми багато.

Практикували координовані маневри, політ строєм і техніки прикривання напарника. Від напруги пальці мені заніміли, спину ломило так, ніби я тягала вантажі, а в голові була суцільна каша. Інструктор не відпустив нас навіть на обід, наказавши помічникові принести всім бутерброди. Я ж, як завжди, їла копчену щурятину з грибами.

У процесі роботи діоди всередині мого шолома охолонули. Невже адміралка вирішила з допомогою показників визначити, що я боягузка? Чогось безглуздішого вигадати не могла?

Утім, часу замислюватися над цим у мене не було. Кобб ганяв нас через падучі уламки, змушував маневрувати за допомогою гарпунів і перезаряджати щит на ходу. Це приємно виснажувало, і єдиний раз, коли я подумала про Біма, трапився, коли ми не почули чергової скарги на те, що нам не дозволяють користуватися гарматою.

Коли ж Кобб нарешті нас відпустив, я валилася з ніг і була готова заснути там, де впаду.

— Агов, Артуро, — гукнув Недд, потягуючись, — а ці проєктори точно класні. Як гадаєш, вони здатні симулювати світ, у якому ти нарешті навчишся нормально літати?

— Усе, що для цього потрібно, — відповів Артуро, — це вимкнути тобі передавач. Я впевнений, ми прогресували б у рази швидше, якби нам не доводилося слухати твоє буркотіння. А ще, коли не помиляюся, то останнього разу ти взагалі врізався в мене.

— Бо ти вискочив переді мною!

— Хлопці, хлопці! — кинулася заспокоїти їх Веремія. — Як вам таке? Пропоную вам обом погодитися, що ви — нікудишні пілоти.

— Ха! — пхикнув Артуро. — Дивися, Вереміє, бо одного дня я ще нагодую тебе цими словами.

— Я така голодна, що готова зжерти їх просто зараз, — сказала вона. — Звісно, якщо до них буде добрий соус. Сподіваюся, їдальня ще працює. Скритна, можна я заберу твій десерт?

— Що? — перепитала та, піднімаючи голову від пасків, які, як завжди після занять, акуратно згортала і складала на кріслі.

— Я знаю, ти завжди чемна і вихована, — сказала Веремія. — Якщо натиснути на тебе як слід, то ти здасися. То як, віддаси мені свій десерт?

— Хай благословлять тебе зорі, — відказала Кіммалін. — Тільки торкнися мого пирога, і я вирву тобі пальці з м’ясом.

Промовивши ці слова, вона розчервонілась і затулила рота.

— І не сумнівайся, Вереміє, вона це зробить, — пожартувала я. — Завжди слід остерігатися найтихіших.

— Так, саме їх, а не... — почала було Веремія, але раптом зрозуміла, що то сказала я, розвернулася і пішла до дверей.

Я знала, що означав той погляд в її очах. Відколи Йорґен видав усім, що я донька Стрільця, наші з Веремією стосунки змінилися.

Кадети посунули до виходу. Я зітхнула і, готуючись до тяжкої мандрівки у свою печеру, потягнулася за рюкзаком. Закинула його на плече, аж тут помітила, що ФМ залишилася в аудиторії й стоїть під стіною, дивлячись на мене. Вона була висока, вродлива. Від курсантів академії вимагали дотримуватися сонівських стандартів зовнішнього вигляду, тому на заняття дозволяли приходити в комбінезонах або стандартних уніформах СОНу, але в разі виклику кадети завжди мали бути готові перевдягнутися в гермокостюми.

Більшість із нас ходила в комбінезонах, бо це було зручно. Але тільки не ФМ. Окрім блискучих чобіт, вона, як правило, носила уніформу з курткою і завжди примудрялася мати стильніший вигляд за решту. Через цей бездоганний вигляд вона нагадувала швидше статую, аніж живу людину.

— Дякую за твою промову, — промовила вона. — Про Біма, Ранню та зорі.

— І тобі мої слова не здалися надміру агресивними? — запитала я.

ФМ постійно нарікала, що всі ми надміру агресивні, але це мені було незрозумілим. Бо ж хіба не в агресії вся суть війни?

— Ну, переважно ти мелеш усілякі нісенітниці, — погодилася вона. — Бравурні, ура-патріотичні балачки, нав’язані роками пропаганди. Але те, що ти сказала сьогодні, було від щирого серця. Мені... мені треба було це почути. Дякую.

— Дивна ти дівчина, ФМ, — відповіла я, не зрозумівши й половини того, що вона мені сказала.

За столом гигикнув і визирнув з-за документів Кобб. Його погляд немов промовляв: «І це ти ще називаєш дивним когось іншого?»

Ми з ФМ вийшли в пустий коридор. Інші групи завершили заняття ще кілька годин тому.

— Тільки не зрозумій неправильно, — сказала ФМ на ходу, — я ні в якому разі не звинувачую тебе. Ти — типовий продукт нестримного суспільного тиску, який спонукає молодь до агресії. Однак я переконана, що всередині ти дуже мила.

— Хоча це й неправда, — усміхнувшись, відповіла я, — але нестрашно. Я люблю, коли мене недооцінюють. Може, крелли вчинять так само, і я ще насолоджуся подивом в очах, які вириватиму з їхніх черепів.

ФМ сполохано зиркнула на мене.

— Це, звісно, якщо під скафандрами в них є очі. Або черепи. Та хай що там не було б, я його вирву. — Я подивилася на неї і усміхнулася ширше. — ФМ, та я ж жартую. Ну, типу жартую. Я кажу всі ці речі, бо це весело. Це наче у старих легендах.

— Я їх не читала.

— Гадаю, тобі вони не сподобалися б. А чого ти завжди говориш, що ми всі агресивні? Хіба ти не нескорена?

— Мене виховували, як нескорену, — відказала вона, — але себе я вважаю тією, кого внизу кличуть сперечальниками. Я ставлю під сумнів наші способи ведення війни і вважаю, що необхідно скинути ярмо, надіте на нас войовничим режимом.

Я ошелешено зупинилася на місці, бо ще ніколи не чула, щоби хтось таке казав.

— То ти... боягузка?

ФМ зашарілася й вирівняла спину:

— А я гадала, кому, як не тобі, слід добре подумати, перш ніж розкидатися цим слівцем.

— Вибач, — сказала я, також червоніючи.

Попри її безумовну правоту, я ніяк не могла допетрати, до чого вона веде. Розуміла слова, але не їхній сенс. Скинути войовничий режим? Хто ж тоді воюватиме?

— Однак я не відмовляюся воювати, — мовила ФМ, високо піднімаючи голову. — Моє бажання змін не означає, що я дозволю креллам знищувати нас. Та чи розумієш ти, чого вартує нашому суспільству нав’язані з пелюшок ідеалізація та звеличення війни і поклоніння Першим Громадянам, наче вони святі? Дітей слід навчати бути чуйнішими і допитливішими, щоб вони вміли не лише руйнувати, а й будувати.

Я знизала. Казати таке набагато легше, коли живеш на глибині, де твою родину точно не вб’є бомбою. Та навіть так, було добре дізнатися трохи більше про цю жінку — вона була така врівноважена, що мені язик не повертався назвати її дівчиною, хоч ми й були однолітки.

Пройди я з нею коридором занадто далеко, ризикувала б наткнутися на охоронців і вляпатися в халепу. Вони хоч і перестали супроводжувати мене з академії, та навряд це означало, що мені дозволили вечеряти в їдальні. Тому ми з ФМ попрощалися, і вона побігла доганяти решту.

Я рушила до виходу і сягнула в рюкзак узяти воду, але тут таки згадала, що залишила останню повну флягу біля свого тренажера. Клас. Відчувши, як на мене знову накочує хвиля втоми від важкого тренування, я побрьохала до аудиторії.

Кобб стояв посеред приміщення і дивився на запис останнього бою. Перед ним, серед вогню та диму, носилися крихітні, розміром з підшипник, сонівські зорельоти. По них стріляли з променевих гармат креллівські винищувачі, схожі на значки.

Він переглядає вчорашній бій, зрозуміла я. Той, у якому загинули Бім та Рання. А я й не здогадувалася, що бої записують.

Розгледівши на полі бою свій корабель, я відчула, як мене знову накрило відчуття хаосу, бойового шалу. У голові мені знову почулися звуки вибухів, стривожений голос Кіммалін і власне прискорене, хрипке дихання.

Шлунок мені звело, але я не могла примусити себе відвести погляд.

Мій зореліт прошмигнув через поле бою, чіпляючи за собою хвіст. Я облетіла уламок, чітко поціливши в нього з гарпуна, і прошмигнула між двох креллів.

Махнувши рукою, Кобб зупинив симуляцію. Зробив крок наперед, пильно розглядаючи мій винищувач, що застиг у повітрі посеред круговерті гарматних променів, вибухів і вогненних уламків. Відтак відмотав запис і ще раз запустив, уважно стежачи за моїм маневром.

— Я мало не зомліла, — кинула я від дверей. — Не контролювала швидкості й не вийшла з віражу перед вимкненням конденсаторів.

— Та це однаково добрий маневр, — відповів він. — Особливо, як для курсантки. Чудовий, неймовірний маневр.

— Але Принда все одно вправніший.

— У Йорґена першокласна техніка, але йому бракує твого чуття. Ти нагадуєш мені свого батька.

Ці слова він проказав якось ніби... похмуро.

Знітившись ні з того ні з сього, я підійшла до свого тренажера й забрала флягу. Кобб продовжував проглядати бій, і я змусила себе подивитися, як мій та Бімів кораблі переслідують креллівського бомбардувальника. Коли від нього відділилося чотири незнайомі кораблі — котрі врешті й збили Біма, — Кобб ще раз зупинив відтворення.

— Що це за зорельоти? — запитала я.

— Якісь нові. Вже понад десять років крелли не міняли тактики. Що могло примусити їх вдатися до цього? — Він примружився. — Ми виживали завдяки вмінню передбачати їхні подальші дії. Коли знаєш, що збирається зробити ворог, маєш над ним перевагу. Яким небезпечним він не був би, знаючи його наступний крок, йому можна давати відсіч.

Вражена його словами, я кивнула.

Кобб вимкнув голограму і подибав до свого столу.

— Візьми це, — сказав він, беручи звідти коробку і протягуючи мені. — Забув віддати тобі раніше.

Невже це особистий передавач?

— їх взагалі-то дають повноцінним пілотам, коли вони спускаються на відпочинок до Вогненної. Та оскільки ти живеш не на базі, я подумав, що варто видати один і тобі. Хай він завжди буде з тобою. Так ти отримуватимеш загальне повідомлення в разі навали креллів.

Я узяла в руки пристрій — квадратний, довгастий, розміром з гантелю. Такий передавач був у батька. Махнувши мені забиратися, Кобб усівся за стіл і взявся перечитувати документи. Та я не поспішала йти, бо мала одне незакрите питання.

— Кобб?

— Що?

— Чому ви не літаєте з нами? Інші інструктори вилітають разом зі своїми кадетами.

Я вже наготувалася вислухати догану, але Кобб лише поплескав себе по нозі:

— Старі рани, Дзиґо. Старі рани.

Незабаром після Битви за «Альту» його збили. Катапультуючись, він зачепив ногою шмат розбитого скла купола кабіни.

— Але щоб літати, нога вам не потрібна.

— Деякі рани не такі явні, як скалічена нога, — тихо промовив він. — Тобі було тяжко сідати в кабіну, після того, як ти побачила загибель друзів? Ну то спробуй зробити це потому, як сама зіб’єш одного зі своїх.

Моїм тілом хвилею пробігся холодок, немовби я катапультувалася на великій висоті. Невже він... невже він хоче сказати, що збив мого батька?

Кобб подивився на мене:

— По-твоєму, кому ще наказали зробити це, мала? Я був його напарником, тож мусив догнати його, коли він почав тікати.

— Він не тікав.

— Я був там. Він утік, Спенсо. Він...

— Мій батько — не боягуз!

Я зазирнула Коббові в очі, і вже вдруге за день він відвів погляд.

— Кобб, що там насправді трапилося? — спитала я, заскалюючи очі. — Звідки вони взяли, що з осцилограми мого мозку можуть стверджувати, ніби я поведуся так само? Чого ви мені недоговорюєте?

Офіційної версії я ніколи не приймала, завжди вважаючи, що така репутація склалася в батька внаслідок якоїсь прикрої помилки, через яку всі подумали, що він утікав, коли ж насправді все було інакше. І ось нарешті мені випала нагода поговорити з кимось, хто був з ним тоді. З кимось, хто... натиснув на гачок...

— Що сталося? — перепитала я, роблячи крок уперед. Хотіла промовити ці слова з притиском, як справжня нескорена, та спромоглася лише на благальний шепіт. — Розкажіть мені, що ви бачили?

— Ти читала офіційний звіт, — сказав Кобб, не підіймаючи на мене очей. — Крелли атакували великими силами і везли бомбу. Вона була найбільша з тих, які ми досі бачили, а з їхнього строю було ясно, що вони знайшли «Альту». Ми відбили наступ, але вони перегрупувалися. Перед новою хвилею атаки твій батько запанікував і почав кричати, що ворожі сили переважають нас і всі ми загинемо. Він...

— Кому він це сказав? Усьому вашому загонові?

Кобб затнувся.

— Так. Принаймні тим чотирьом із нас, що вціліли. Він покричав трохи, потім покинув стрій і почав утікати. Важливо розуміти, на яку небезпеку він нас наражав. Ми билися — у прямому сенсі — за виживання свого виду, тож якби й інші почали тікати, сталася б катастрофа. Ми не могли дозволити, щоб...

— І ви полетіли за ним, — перебила його я. — Він розвернувся, кинувся навтьоки, а ви кинулися навздогін і збили його?

— Я майже одразу отримав наказ збити його, аби він не подавав дурного прикладу іншим. Я ішов одразу за ним, а він не відповідав на наші заклики. Тож довелося скористатися ІМІ, щоб вимкнути його щит, а тоді... тоді я вистрілив. Я — солдат і мушу виконувати накази.

Біль у його голосі був такий непідробний, такий особистий, що мені аж стало соромно за те, що я на нього тиснула. Чи не вперше в житті... моя упевненість похитнулася. Невже він казав мені правду?

— Ви можете заприсягнутися, що все було саме так? — запитала я.

Нарешті Кобб подивився на мене. Цього разу затримав погляд, не відвів очей — однак і на запитання моє не відповів. Було видно, як він напружено зціпив зуби. Тієї миті мені стало ясно, що мовчанка — і є відповіддю: він розповів мені офіційну версію.

І це була неправда.

— Тобі давно пора додому, кадетко, — врешті промовив він. — Якщо хочеш, можу дістати тобі копію офіційного звіту.

— Але ж це неправда, хіба ні?

Я зиркнула на нього, і він ледь помітно кивнув.

Ураз весь мій світ перевернувся. Я мала б злитися, лютувати на Кобба за те, що він спустив гачок. Та натомість я відчула величезне полегшення.

Мій батько не втікав. Він — не боягуз.

— Але чому? — перепитала я. — Навіщо казати, ніби один з наших пілотів утік?

— Іди, — сказав Кобб, показуючи на двері. — Кадетко, це наказ.

— То це тому Залізнобока не хоче приймати мене в СОН, — здогадалася я. — Вона знає, що я ставитиму запитання, бо... трясця, це ж вона командувала вашим загоном, чи не так? Вона віддала вам наказ збити батька? У звіті вказали іншого командира, але це була вона.

Я глянула на Кобба, і він спаленів від люті. Чи то від сорому. Він щойно видав мені секрет, ще й настільки важливий... І, здається, пошкодував про це. Більше мені з нього не витягнути.

Схопивши наплічника, я поквапилася до виходу. І так серце розривалося через втрату друзів, а тут ще й довелося дізнатися, що вбивцею мого батька виявився мій же викладач.

Та попри це я почувалася... войовницею, що встромляє своє знамено на високій горі. Усі ці роки я мріяла, вивчала і не покидала віри, що мій батько насправді герой.

І не помилилася.

22

— З якої б то причини у СОНІ стали брехати, що твій батько боягуз? — запитав у мене Рік, не відриваючись від роботи.

— На думку спадає кілька сценаріїв, — відповіла я, лежачи біля нього під М-Ботом.

Від трагедії, в якій ми втратили Біма і Ранню, минуло п’ять днів. Спільна робота над кораблем була чудовим способом відволіктися, хай для цього й доводилося вставати раніше, як оце сьогодні, щоби встигнути виконати частину ремонту, а тоді на цілий день піти на заняття в академію.

Сьогодні ми заміняли проводину в днищі М-Бота. Деякі зі старих дротів були хороші, проте Рік наполіг про всяк випадок замінити їх усі, і я не стала сперечалися, бо йому було видніше.

Під’єднавши черговий кабель, я зафіксувала, як показував Рік. Серед нутрощів корабля світився мій трос, натягнутий поміж плетива дротів, ніби ще один кабель.

— Насправді в СОНу є сотні причин брехати про мого батька, — продовжила я. — Може, він був конкурентом Залізнобокої в боротьбі за владу, і вона вирішила підлаштувати йому «аварію».

— Посеред найважливішого бою в історії СОНу? — мовив Рік. — Такої казки, Дзиґо, навіть ти не вигадаєш.

— Казки? — перепитала я. — Ріку, я реалістка.

— Реалістка вона. І коли ти змушувала мене уявляти, ніби ми боремося з зоряними драконами, ти також була реалісткою?

— Це було бойове тренування.

Він гмикнув, зайнятий особливо складним кабелем, і Слимачка, що сиділа на камінці в мене біля голови, співчутливо перекривила його. М-Бот «проводив діагностику», хай що б це не означало. У процесі він переважно гмикав і промовляв фрази на кшталт «Запускаю сканування...», бо «...повідомляю, що процес триває, адже без звукової стимуляції людям швидко стає нудно».

— Ти впевнена, що зрозуміла Кобба правильно? — запитав у мене Рік. — Він точно кивнув?

— Так, Ріку. Офіційна версія — неправдива, і я маю тому доказ.

— Радше неясний натяк на таку ймовірність.

— Я продовжу тиснути на Кобба, допоки він не розповість мені все.

— Щасти. Та якщо він навіть і заговорить, вищі чини того не визнають. Ти створюєш забагато неприємностей, через що доб’єшся тільки, що вас із ним викинуть зі служби.

— Я маю намір відбілити батькове ім’я.

— А я й не кажу, що робити цього не варто. Просто веду до того, що твій первинний задум — навчитися літати — найкращий спосіб це зробити. Для початку стань великою, видатною льотчицею, виправ репутацію, що закріпилася за вашою родиною, зроби так, щоби на тебе зважали. А вже тоді використай свій вплив, щоб відбілити батькове імені.

— Подивимось.

Користуючись тою дрібкою простору, що була між днищем М-Бота й землею, Рік вивернувся, дістав блокнот і щось туди записав.

— Ось це — його гравітаційні конденсатори, — проказав він, постукуючи олівцем по механізму. — Але я не впізнаю моделі, та й стоять вони в незвичному місці. А оця чорна коробочка — єдина деталь, якої я не впізнаю, — напевно містить його штучний інтелект. Проте її розбирати я не наважуюсь, хоч вона явно несправна.

— Чому ти так вважаєш?

— А ти можеш уявити собі, щоб хтось навмисне робив його таким пришелепуватим?

Слушне зауваження.

— Та найбільше мене цікавлять його шарніри, шви і атмосферний ківш, — сказав Рік. — Складно пояснити, але всі вони... міцніші й мають довершенішу будову, ніж наші. Звичайно, це лише припущення, але, Спенсо, мені здається, що, як нам вдасться підняти його в повітря, він полетить дуже і дуже швидко. Швидше навіть, ніж наші розвідувальні кораблі.

Я аж здригнулася, уявивши собі це. Усміхнувшись, Рік ще раз зиркнув у блокнот, відклав його, відтак узяв ключ й заходився обережно розбирати ківш. Я дивилася на нього, притримуючи кабель, і не могла повірити власним очам. Рік був щасливим.

Ми дружили вже понад десять років, і я не могла пригадати, щоб колись бачила його задоволеним. Як би не старалася — усе було намарно. В усіх моїх спогадах він або переживав, або сердився через мене, інколи — але зовсім рідко — приймав тяжку долю.

Сьогодні ж за роботою з його замащеного мастилом лиця не сходила усмішка. І це... це допомагало мені впоратися з відчуттям утрати, яке досі не полишало мене, продовжувало гризти докором, що я підвела своїх друзів.

— Де ти набрав цих дротів? — запитала я, повертаючись до роботи. — Я думала, це мені доведеться красти запчастини.

— Красти нічого не довелося, — відповів він. — Мені їх дала кураторка Зімінґ, а до них — ще запчастин, щоб я тренувався їх міняти. То я оце й подумав: на чому ще мені тренуватися, як не на справжньому зорельоті?

— Непогано. То все йде за планом?

Рік якось дивно зашарівся. І хоч при слабенькому світлі від мого троса за шаром мастила на його обличчі багрянець було заледве видно, я знала цього хлопця настільки добре, що без проблем помітила його.

— Що таке? — запитала я.

— Ти бачила будову кабіни М-Бота?

— Якої її частини?

— Крісло пілота і прибори керування розміщено на рамі, — повів він. — Конструкція складна, але я думаю, це — гіроскоп. Схоже, крісло може обертатися залежно від напрямку дії сили перевантаження. Ти ж знаєш, наскільки важко людина переносить відтік крові з голови в ноги?

— Ага. Повір мені, я знаю, що це таке.

— Так от. А зараз уяви, що буде, коли крісло повертатиметься під час затяжних прискорень, щоб сила перевантаження діяла в тому напрямку, в якому людина переносить його найлегше — зворотному? Це — незамінна річ для високошвидкісних маневрів.

— Хм, — гмикнула я, зацікавлено, хоча більше мене заінтригувало те, як Рік збадьорився, розповідаючи мені про це.

— Так от, я перемалював схему собі і... Одним словом, якщо Зімінґ побачить її і вирішить, що це креслення моє, то... подумає, що я геній.

— Ти і є геній!

— Не зовсім, — ще раз зашарівся він. — Я просто перемалював те, що бачив. Справжній геній — творець М-Бота.

— Але ж ти розібрався з його будовою! — заперечила я. — А для цього треба бути не менш геніальним.

— Нічого подібного, — відказав він скручуючи гайку. — Але... Хай обманом, але так ми маємо шанс передати цю технологію СОНу. А якщо розберуся, як працює цей ківш, передам і його. Якщо буду обережним і не викликатиму підозри своїми відкриттями, ми зможемо зробити власний вклад у боротьбу з креллами, не розповідаючи нікому про М-Бота.

— І ти станеш героєм! — гукнула я.

— Дутим героєм, — буркнув він. — Але... це було б гарно...

Усміхнувшись, я повернулася до дротів. Можливо, ми зможемо перенести всі ці технології СОНу, і цим запобігти новим смертям пілотів. Однак думка ця мене однаково засмутила. Скільки б не зробила я для майбутніх пілотів, біль від втрати товаришів, які вже загинули, залишиться зі мною назавжди.

Я знову спрямувала думки на таємницю того, що ж таки сталося з моїм батьком, і спробувала аналізувати кожну причину, з якої в СОНІ вирішили її приховати. Це зайняло мене десь на пів години, доки в кабіні не дзенькнуло.

— Діагностику завершено, — промовив М-Бот своїм послужливим, і зовсім не загрозливим, тоном. — Що я пропустив?

— Розмову про те, що Рік може стати героєм, — відповіла я. — А ще — для чого СОНу тримати таємниці. Там кажуть, що мій батько почав тікати з поля бою, але я знаю, він цього не робив.

— Ти робиш поспішні висновки, — сказав Рік. — Для чого їм створювати таку велику легенду, щоб зіпсувати репутацію одного-єдиного пілота?

— А що, як батька збили випадково? — кинула я. — Хтось ненавмисне підбив його в сум’ятті битви і не хотів, щоб у його особовій справі записали таку ганьбу? Тому й вигадали, ніби він кинувся втікати, а Кобба примусили взяти провину на себе.

Рік гмикнув, відкручуючи ще одну гайку.

— Ця версія звучить уже дещо — навіть набагато — правдоподібніше. Але й тут є упущення. Хіба інші пілоти не помітили б? Кобб же сам сказав, що свідками тому було чотири людини з їхнього загону.

— Нам невідомо, як далеко простягається легенда, — сказала я. — Та й хоч імена у звітах змінили, я переконана, що командувала їхньою ескадрильєю Залізнобока. Це пояснює, чому вона робить усе, щоб не допустити мене в СОН: боїться, що я відкрию правду про те, що її некомпетентне командування призвело до того, що одного з пілотів випадково збили.

— Це тебе вже занесло. Ти ж не знаєш напевне, чи справді в офіційних звітах написали неправду.

— Але він кивнув.

— І зробив це настільки непомітно, що з таким же успіхом можна стверджувати, що то в нього мимовільно сіпнулася голова.

— Ну то дай мені краще пояснення навіщо їм брехати, — виклично кинула я.

— Дозвольте, я це зроблю, — зичливо промовив М-Бот. — Великий доказ хаотичності людської природи.

— Що? — перепитав Рік.

— Великий доказ хаотичності людської природи, або ж ВДХЛП. Це вельми популярне і ретельно задокументоване явище. Йому в моїх банках пам’яті присвячено безліч даних.

— І що ж це таке? — запитала я, підключаючи черговий кабель.

Він нерідко молов подібну ахінею, тому я до такого вже звикла. Частково, тому що мені було цікаво його слухати. М-Бот мав дуже дивне бачення світу. А ще я плекала надію, що одна з цих розмов витягне з його банків пам’яті якусь корисну інформацію. Ну і на те, як вони бісили Ріка, також було приємно дивитися.

— ВДХЛП можна пояснити наявністю свободи вибору, — повів М-Бот. — Люди — єдині створіння, наділені нею. Мені це відомо, бо ви самі так сказали, і я — бездушна машина — повинен сприймати ваші слова як абсолютну істину. До речі, як це — бути самодетермінованими?

— Не знаю, — мовила я.

— Це щось схоже на смак морозива?

— Не думаю...

— Поза всяким сумнівом, це однаково ні про що мені не сказало б, — відповів М-Бот. — Моя конструкція не передбачає здатності розрізняти смаки. Як і ухвалювати самостійні рішення.

— Ти постійно ухвалюєш рішення, — сказав Рік, тицяючи ключем в бік кабіни.

— Я не вирішую, а лише виконую серію складних підпрограм, закладених у мою операційну систему, все засновано на ввідних даних, які можна перелічити. Я — цілком і повністю раціональна машина.

— Яка страх як раціонально канючить гриби, — зауважила я.

— Так, — погодився він. — Скажіть, вам часом не відомо, чи буває морозиво зі смаком грибів?

— Бридота, — промовила я, хоч морозиво куштувала лише раз, у далекому дитинстві, коли батьку ще дозволяли його отримувати. — Та й нащо нам було б їсти таке?

— Не знаю, — відказав М-Бот. — Не забувайте про Великий доказ хаотичності людської природи.

— Якого ти досі нам не пояснив, — мовив Рік.

— А! Я думав, це й так очевидно, — здивовано промовив М-Бот. — Люди мають свободу вибору. Свобода вибору — це здатність ухвалювати нераціональні рішення, всупереч ввідним даним. Через це повністю раціональний штучний інтелект не здатен їх прогнозувати, бо навіть коли я маю чітке розуміння ваших ввідних даних, ви однаково можете викинути щось непередбачуване.

Я наморщилася і глянула на Ріка, намагаючись зрозуміти цю маячню.

— Це значить, що ви дивні, — додав М-Бот.

— А... — вихопилось у мене.

— Але не переживайте. Ви мені все одно подобаєтеся.

— Ти казав, це популярна теорія, — мовив Рік.

— Для мене, — сказав М-Бот.

— А ще ти говорив, що про неї багато написано, — додав хлопець.

— Мною, — зізнався М-Бот. — Наприклад, сьогодні я написав сім тисяч сторінок. Завважте швидкість роботи моїх процесорів. Щоправда, більшість із написаного — це фраза «люди дивні», повторена 3 756 932 разів.

— Але ж ти проводив діагностику! — гукнув Рік.

— Ріку, вона зайняла тридцять секунд, — відповів М-Бот. — Треба ж було зайнятися чимось, щось згаяти час.

Рік зітхнув і опустив на підставку біля себе ще одну гайку.

— Ти розумієш, що ця штука божевільна? — спитав він у мене.

— Я не проти, аби тільки літала. Ти ж можеш зробити так, щоб він полетів, правда?

— Я не божевільний, — втрутився М-Бот.

— Коли змінимо проводину, — сказав Рік, ігноруючи робота, — я попрошу тебе перевірити впускні клапани, маневрові двигуни та з’єднання, а сам огляну атмосферний ківш. Після того розберемо і оглянемо гравітаційні конденсатори. Як усе там справне, це значить, що начинка в доброму стані й можна переходити до крила. На стажуванні я скоро проходитиму проєктування і конструкцію, тож думаю, вдасться роздобути трохи запчастин. А тебе попрошу вирівняти крило. Отже, у нас буде все, крім головного.

— Двигунів, — сказала я.

Конструкція М-Бота була розрахована на три двигуни: один великий і два менші.

— Гадаю, він зможе літати й з одним центральним. Проте не думаю, що зможу роздобути таку велику деталь. Значить, якщо хочемо підняти цю штуковину в повітря, треба знайти заміну. Нам підійде двигун зі стандартного сонівського винищувача — від А-17 до А-32. Доведеться хіба трошки переробити, щоб помістився.

Я зітхнула й вибралася з-під корабля попити води. Новий двигун. Таку річ на звалищі не знайдеш і не знімеш з автівки, бо це — висококласна військова технологія. Тут хіба що доведеться викрадати винищувач. А то вже не дрібна крадіжка, а справжня державна зрада.

Ні, подумала я. Полагодити М-Бота — класна мрія, але на таке я не готова.

Зітхнувши, я відпила із фляги й подивилася на годинник. 06:05. Виліз і потягнувся за флягою Рік. Свиснувши Слимачці, яка бездоганно перекривила мене, я сказала хлопцеві:

— Мені час іти. Треба ще встигнути заскочити у вбиральню помитися перед заняттями.

— Звісно, — відказав Рік, постукуючи ключем по крилу корабля. — Тільки я не розумію, нащо ти користуєшся душем там, коли маєш власний у кораблі.

— У нього є душова кабіна? — приголомшено перепитала я.

— В кабіні є окремий відсік з повним набором зручностей для догляду за гігієною, включно з блоком утилізації відходів. Вчора я зарядив туди мила і налагодив систему. Управляти ним можна з панелі на лівій стінці в задній частині кабіни. Скло купола затемняється, щоб створити відчуття приватності. Це, звичайно, коли не враховувати, що ця штука може сміятиметься з тебе голої.

— Чого мені сміятися з неї? — мовив М-Бот. — Немає нічого смішного в недоліках людських тіл, які погано пахнуть через недосконалу систему генерації біологічної енергії.

Я мовчки всміхнулася. Мені вже давно набридло ходити в душ на базі й постійно переживати, щоб адміралка Залізнобока не скористалася цим, як приводом викинути мене з академії.

— Це логічно, що у твоїй будові передбачено душову кабіну, — сказала я М-Боту, залазячи в кабіну. — Ти ж сам казав, що ти — розвідувально-дослідницький корабель, призначений для польотів на далекі відстані.

— Оснащений для проведення місій у глибокому космосі.

— З чотирма гарматами, просунутими атмосферними ковшами і надпотужними двигунами, — докинув знизу Рік. — Дзиґо, він — винищувач. Щоправда, на далекі відстані, як він і сказав.

— То ти можеш підтримувати життєдіяльність пілота тривалий час, — мовила я, закриваючи купол. — Ти виконував міжзоряні польоти?

— Цитонічний гіперприскорювач неактивний, — нагадав М-Бот.

— Але як ти це робив? І що таке той цитонічний гіперприскорювач? Та й що ти взагалі розвідував?

Корабель поринув у незвичну для себе мовчанку. Як і казав Рік, скло в кабіні затемнилося, щойно я клацнула перемикач на потрібній панелі.

— Жодних записів про те не збереглося, — промовив М-Бот тихо. — Якби я був здатний відчувати страх, то... мені стало б страшно. Я не автопілот і, коли не зважати на деякі украй повільні маневри, літати сам не можу — це заборонено. Тому, по суті, я — банк знань. Що-що, а це я можу.

— От тільки всі ті знання ти забув.

— Майже всі, — прошепотів він. — Окрім... наказу.

— «Сховайся десь і проаналізуй дані», — повторила я.

— А ще збереглася моя відкрита база даних для категоризації грибів. Це... Наразі це все, заради чого я існую.

— Сподіваюся, Рік зможе полагодити твій банк пам’яті, й ми відновимо втрачені дані, — заспокоїла я його. — А ні — то заповнимо його новими спогадами. Кращими.

— Згідно з моїми даними, ні те, ні інше неможливо.

— А я так не вважаю, — сказала. — От побачиш.

— ВДХЛП, — промовив М-Бот. — Я залюбки дав би вам почитати сім тисяч сторінок, які написав, але програма забороняє мені діяти так, щоб через це, з огляду на свою неймовірну дивність, люди почувалися нижчим видом.

Я опустила крісло і знайшла в задній частині кабіни гігієнічний відсік: залазити в нього треба було лежачи. Відділ простягався вглиб фюзеляжу.

Я роздягнулася, склала одяг у пральне відділення і на спеціальних пазах ковзнула в душ. Бічною кнопкою зачинила люк над собою і активувала функцію миття.

Заплющивши очі, я купалася в піні й спалахах світла. Це було так... незвично мати власний душ. Вдома на кількадесят квартир припадало три душові кабінки, користувалися якими строго за графіком.

— Здається, я вас образив, — мовив М-Бот.

Хоч я ніколи не була з сором’язливих, але його голос мене збентежив. Незвично було розмовляти із кимось, миючись.

— Усе гаразд, — відповіла я, коли система закінчила обмивати мені обличчя. — Мені подобається, як ти говориш. Це зовсім не так, як розмовляють люди. Це цікаво.

— Я вигадував ВДХЛП не для того, щоб вас ображати, — сказав він. — Просто мені потрібне було пояснення... Пояснення, чому ви не сказали правду.

— Невже ти раніше не чув про брехню?

— Не знаю. Може, й чув. Просто цього спогаду в мене більше немає.

Його голос звучав так беззахисно. Як може величезний, вщерть заповнений різним озброєнням, зоряний винищувач здаватися таким вразливим?

— Ви — моє єдине джерело інформації, — вів далі він. — Тож якщо ви казатимете мені неправду, що мені записувати в банк пам’яті? Так я ризикую отримати недостовірні дані.

— М-Боте, усі ми цим ризикуємо, — сказала я. — Знати все неможливо, а те, що ми вважаємо правдою, може виявлятися брехнею.

— Хіба це вас не лякає?

— Звісно, лякає. Але якщо від цього тобі буде легше, я тобі не брехатиму.

— Буде. Дякую.

Він замовк, і я нарешті змогла розслабитися, насолодитись екстрадовгим, розкішним купанням, уявляючи собі, як пускаю промені з гармат, лечу на М-Боті в бій рятувати свою команду від неминучої загибелі — зовсім як та Жанна д’Арк на своєму вірному скакунові.

Це була чудова мрія. Навіть попри те, що мій вірний скакун не припиняв просити грибів.

23

— Ну що ж, — пролунав у моєму навушнику голос Кобба, коли ми зависли перед голографічним полем бою. — Я майже переконаний, що ви не вріжетеся в найперший же уламок, який опиниться перед вами. Тож ви напевно готові перейти до вивчення складніших технік застосування озброєння.

Хоч спливло вже цілих два тижні від трагедії, мені досі здавалося, що зараз зі свого місця підхопиться Бім і спитає за гармату. Коли цього не сталося, це спитала я — на знак пам’яті про нього:

— Гармати?

— Ні, — відповів Кобб. — Сьогодні ми вправлятимемося з ІМІ.

Точно. Ми так довго тренувалися на світлових гарпунах, що я зовсім забула про третій вид озброєння, здатний вимикати щити ворожих кораблів. Чекаючи, коли Кобб розподілить нас на пари, я перемкнулася на приватний канал і зв’язалася з Веремією:

— А я вже думала, ми хоч сьогодні постріляємо.

Веремія тільки зітхнула.

— Мені згадався Бім, — продовжила я. — Шкода, що ми так і не обрали йому позивний.

— Сьогодні я зі Скритною, — сказала Веремія, коли Кобб на екранах підсвітив, хто з ким буде в парі. — Кінець зв’язку.

Вона вимкнула канал. Я відчула, як холоне моє обличчя, і зціпила зуби, про себе проклинаючи Принду за те, що розкрив усім мою таємницю. І хоч я встигла змиритися зі своїм новим становищем, Веремія мені подобалася. У цій веселій, товариській дівчині я бачила подругу.

Я підлетіла до Недда, свого напарника сьогодні. Попереду нас у небі з’явилася група креллівських кораблів, що ліниво почали виписувати маневри. Посипались уламки — переважно великі вогненні брили, що летіли з неба, тягнучи за собою хвости диму.

— Отже, почнімо з базового застосування щитів, — промовив Кобб. — Дзиґо, нагадай нам теорію.

Він любив час до часу перевіряти наші знання теорії.

— Силовий щит здатен поглинути приблизно 80 кусів² енергії до того, як відімкнутися, — процитувала я. — Це дорівнює двом-трьом пострілам з гармати, удару невеликого уламка або ковзному зіткненню. Якщо щит вимкнеться, його необхідно перезавантажити за допомогою енергії прискорювача. Це загрожує втратою тяги і маневреності на добрі пів хвилини.

— Добре. Амфісбено, що вона пропустила?

Я неабияк здивувалася, почувши, як він з першого разу вимовив складнючий позивний Артуро.

— Небагато чого, — відказав Артуро. — У разі вимкнення щита необхідно попередити про це напарника, щоб він прикрив тебе вогнем із гармати, поки перезаряджатимешся. Щоправда, про використання гармати нам поки що відомо дуже мало...

— Тиснеш на гачок, розумнику, — перебив його Кобб. — Для гармати багато розуму не треба. А от ІМІ — зовсім інша справа. Інвертований магеланівський імпульс. Він здатен дезактивувати будь-який щит, включно з вашим, у радіусі п’ятдесяти метрів.

— П’ятдесят метрів, — повторила стиха ФМ. — Це невелика дальність.

— До смішного мала, — сказав Кобб. — Перш ніж активувати ІМІ треба підійти до крелла настільки близько, щоб аж відчути його сморід.

— Сер, — сказав Йорґен. — Мені здається, моя команда не здатна підійти на таку близьку відстань.

— Може, так воно й було б, якби цілий місяць ми не навчалися маневрувати і вправлятися з гарпуном, поки інші курсанти стріляли зі своїх пукавок, — відрізав Кобб. — Креллівські щити міцні, але коли воюватимете по-моєму, перевага буде за вами. Коли ж не хочете по-моєму, ідіть вирощувати водорості.

На тому ми розпочали тренування, і особисто я була зовсім не проти. Після кількох тижнів, упродовж яких ми не практикували нічого, крім кількох складних маневрів, мені не терпілося спробувати себе хоч у чомусь, бодай віддалено схожому на справжній бій.

Кожній парі призначили по моделі креллівського винищувача, що летів за простим маршрутом. Нашим завданням було, строго тримаючи п’ятдесят п’ять метрів дистанції між собою, наблизитися до ворожого корабля, перехопити його і запустити ІМІ. Після того — зупинитися і перезарядити щит.

Однак креллів ми не збивали, лише раз за разом вимикали їхні щити. І хоч літали вони за простими схемами, це однаково було тяжко. Нам було необхідно наблизитися до ворога настільки близько, що здавалося ще трохи, і зіткнення не уникнути. Як виявилося, п’ятдесят метрів — мінімальний простір для комфортного маневру, тож перші двадцять з лишком разів я звертала зарано, й ІМІ дезактивував тільки мій, а не ворожий, щит.

Підліт, запуск ІМІ, віраж, перезарядження.

І так по колу.

— Знаєш, — промовив Недд на підльоті, — я зовсім не проти збити б кількох із них.

— Вуже, не вигадуй, — почувся в навушниках голос Кобба. — Сьогодні ми вчимося вимикати їхні щити, не більше.

— Але ж...

— Збивати їх будемо пізніше. Наступні ж кілька днів вивчатимемо базові стратегії застосування ІМІ.

Недд голосно зітхнув у груповий канал:

— Кілька днів? Мені одному це здається нудним?

З ним погодилося кілька кадетів, але я змовчала. Кожна мить польоту, хай і віртуального, була радістю. Ця неймовірна швидкість, точність... це була свобода.

До того ж у польотах я краще згадувала батька. Мені пригадувалася та іскра надії в його очах, коли він виглядав у небо, прагнучи повернутися туди якнайшвидше. З кожним польотом у мені проявлялася якась нова часточка його, щось рідне, близьке.

Ми з Неддом повторили вправу ще декілька разів, і під час одного з них, коли я наблизилася до крелла, він звернув із курсу, тож довелося його наздоганяти. Таке у вправі заплановано не було, але я зовсім не знітилася. Страшенно намучилася, доки нарешті наздогнала його і вимкнула щита, але все одно усміхалася, бо це було дуже весело.

— Тільки не кажи, що й під час останнього зальоту було невесело, — сказала я Недду через приватний канал.

Я кинула погляд на його голографічний корабель, у ньому було видно і його самого в шоломі. Хлопець був дещо опецькуватий, здоровенний, через що створювалося враження, ніби обличчя його трохи завелике для голови. Складно було уявити, як він поміщається в настільки тісну кабіну зі своїм зростом метр дев’яносто три.

— Весело — це коли сидиш удома, закинувши ноги на стіл, і попиваєш щось тепленьке, — озвався він. — А це все мені на голову не налазить.

— Тільки не починай, Недде, бо я тобі не вірю, — відповіла я.

— Що таке? Я звичайний хлопець.

— Котрий виріс у нижніх печерах?

— Взагалі-то, я виріс тут, на «Альті».

— Ого, та невже? — здивувалася я.

— Так. І хоч учився з Йорґеном і Артуро там, унизу, мої батьки відповідають тут за сад.

— Значить, ніякий ти не звичайний хлопець, — сказала я. — Ти навчався з елітою, тоді як твої батьки займаються найскладнішою роботою на всьому Детриті. Крім того, скільки з твоїх братів служать пілотами?

— Не знаю, — кинув він. — Я не вмію рахувати такі великі цифри.

— Зроду не бачила, щоб хтось настільки кепсько корчив з себе дурника.

— Бачиш, навіть це мені не до снаги, — мовив він. — Це тобі ще один доказ.

Я закотила очі, й ми повернулися до тренування. Здавалося, Недд вроїв собі розігрувати тупоголового бевзя за будь-якого випадку, але відверто перегравав. Бо навіть камінці не бувають такими дурними, як часом вдавав він.

На полі бою перед нами Веремія і Кіммалін підлетіли до крелла. Веремія зробила все чітко, вчасно активувавши ІМІ, проте Кіммалін летіла занадто близько, тому імпульс зачепив і її. Вона запанікувала і вильнула вбік, розбившись об креллівський корабель.

Я пересмикнулася. Уже давненько ніхто з нас так не лажав. Присвиснувши, Недд ввімкнув загальну лінію:

— Чудовий вибух, Скритна. Сім з десяти. Наступного разу зроби так, щоб уламки від твого корабля крутилися ефектніше.

— Благослови. Тебе. Зорі, — пробурчала вона, що з її уст варто було сприймати як лайку.

— Хе-хе, — пхикнув Недд.

— Не смійся з неї, — сказала я йому по приватному каналу. — Вона старається.

— Всім, навіть їй — особливо їй — треба хоч інколи випускати пару. Вона часом нервується занадто сильно.

— Просто вона з іншого підземелля, — відповіла я. — Надмірна ввічливість — частина їхньої культури.

— Вона така перелякана, бо знає, що найгірша з нас, — заперечив він. — Якщо ігнорувати це, вона нервуватиме тільки більше. Повір.

От тобі й на.

— А про Веремію що скажеш?

— Вона молодець, — сказав він. — Тільки не настільки вправна, як думає. — Замовк на мить. — На початку вона сприймала все як гру, бо в минулому була спортсменкою.

— Справжньою спортсменкою?

— Ага. Грала у діґбол, була серед кращих носіїв шкільної ліги. Для неї все на світі здавалося змаганням, а тоді ми втратили Біма та Ранню, тож тепер вона зовсім замовкла. Відколи польоти перестали бути для неї грою, вона більше не знає, як поводитися.

— А ти ще наговорював на себе, казав, що дурний.

— Тупий, як каменюка.

— А як же твій аналіз наших одногрупниць?

— Та це я так, просто базікаю. Кажу перше, що спадає на думку. Це ненароком вийшло так, що ляпнув щось розумне, бо зазвичай я несу повну маячню.

— Та годі вже.

Відтак ми виконали ще кілька вправ, під час яких Недд підкреслено кректав. Я ніяк не могла збагнути, чи то справді він був інфантильним, а чи дуже вправно вдавав. Імовірно, і те, й інше. А може, й ще дещо.

Урешті Кобб вишикував нас і наказав кожному показати окремий заліт, так, щоб він міг бачити нас і радити, що вдосконалити. І хоч сьогодні заняття мені подобалося, я однаково зраділа зміні діяльності, бо встигла трохи заморитися.

Спостерігаючи за окремими зальотами, я побачила, що ми стали більше скидатися на справжніх пілотів. Те, як Веремія обкрутилася навколо креллівського корабля, було неперевершено, а ФМ хоч і проявляла надмірну обережність, зате й точність демонструвала відмінну.

Наступною була черга Кіммалін, яка таки спромоглася догнати крелла і вимкнути його щит. Усміхнувшись на це, я зв’язалася з нею, коли вона повернулася в стрій.

— Агов, — сказала я їй по приватній лінії. — Гарна робота.

— Я не розбилася, — відказала вона. — Це вже щось.

— Ти майже ніколи не розбиваєшся.

— Але й результати мої майже завжди кепські.

— У кожного свої таланти. Твій — снайперська точність. Мій — лаяти людей.

— Лаяти? Але ж ти майже ніколи...

— Заткайся, трясця твоїй матері.

Вона гигикнула, і це змусило мене усміхнутися ще раз. Може, Недд таки правду казав, і їй справді треба час від часу випустити пару.

— Даруй, люба, — сказала Кіммалін, — хоч це й не моя справа критикувати тебе, але придумай щось краще. Подібне я чую, відколи прибула сюди з Підземелля Достатку! А от у мене вдома тобі довелося б бути поміркованішою.

— Це як?

— Бачиш, не можна показувати свою зневагу до інших відкрито. Це неввічливо!

— То ви ображаєте людей... не ображаючи їх напряму?

— Так вже в нас повелося. Але не страшно, якщо ти цього не розумієш, бо мені особисто подобається те, що ти зовсім не соромишся бути такою як є. Либонь, це дає тобі багато можливостей затямити важливі життєві уроки!

— Це... Ха, — усміхнулася я. — Прикольно.

— Дякую.

У навушниках почулося тріскотіння, і в ефір увірвався противний голос Принди:

— Скритна, Дзиґо, ви дивитеся політ Веремії? Вам є чого в неї повчитися.

— Я все бачу, — відрізала я.

— Добре. Бо з того, що бачу я, ви тільки базікаєте і зубоскалите.

— Йорґене, — сказала Кіммалін, — хочу, щоб ти знав, наскільки високо я ціную тебе як командира. Нехай усе, на що ти заслужив, воздасться тобі сторицею.

— Дякую, Скритна. Продовжуйте дивитися. Кінець зв’язку.

Дочекавшись, коли погасне лампочка, яка означала, що він ще на лінії, я вибухнула реготом.

— Нічого шикарнішого я ще в житті не чула.

— Ти хоч і славишся своєю схильністю до перебільшень, але твій комплімент я приймаю, — відповіла Кіммалін, а тоді почала новий заліт, отримавши наказ від Кобба, бо той хотів, щоб вона краще повправлялася з прискоренням.

— Вона ніби з іншого світу, — прошепотіла я до себе. — Начебто й занадто ідеальна для нас, та водночас чимось гірша...

— Дуже суперечливе, типово людське твердження, — почувся в моєму шоломі голос М-Бота.

— Так, — погодилась я, а тоді зненацька виструнчилась: — М-Боте?

— Так?

— М-БОТЕ!

— Я взагалі-то не маю нічого проти того, щоб до мене розмовляли на підвищених тонах, бо емоції мої синтетичні, та чи не могли б ви...

— Як? — перепитала я, тоді пригнулася й тихенько прошепотіла: — Інші тебе чують?

— Я проник у вашу систему зв’язку і приєднався напряму до вашого шолома, — відповів він. — Ваш блок бездротового зв’язку дозволяє мені отримувати прямий доступ до вас.

— Мій що?

— У рюкзаку. Здається, ви поклали його біля крісла.

Він казав про особистий передавач, який видав мені Кобб.

— Як я вже зазначав, ваш народ послуговується дещо примітивними засобами зв’язку, — провадив М-Бот. — І це дуже дивно, бо решта ваших технологій — окрім хіба що відсутності висококласного штучного інтелекту — дуже нагадує мої власні. Ну і ще вам бракує цитонічних гіперприскорювачів. І передових технік категоризації грибів. Через це я вважаю вас відсталими у всіх важливих сферах.

— А я думала, ти не хочеш, щоб тебе викрили! — прошепотіла я йому. — Чому ти зв’язався зі мною?

— Спенсо, я розвідувальний корабель, здатний таємно зламувати системи зв’язку, — сказав він. — Але попереджаю: цьому вашому СОНу я не довіряю.

— І правильно робиш, — зізналася я. — Але хоча б мені ти віриш? Навіть попри те, що я тобі брехала.

— Ви нагадуєте мені когось, кого я не можу згадати.

— Це... суперечливе твердження, М-Боте.

— Ні. Як я вже казав, я на сто відсотків раціональна машина.

Я закотила очі.

— Це зветься логікою, — промовив він, а тоді, витримавши паузу, додав: — І я в ній мастак.

Попереду мене Кіммалін завершила свій заліт. Догнати крелла й активувати ІМІ їй так і не вдалося.

Зате вона здатна збити його з відстані, подумала я. Головне — щоб хтось деактивував його щит.

Кобб наполягав на важливості основ, і я вважала, що в цьому є сенс. От тільки це було не зовсім справедливо. Бо ми не використовували таланту Кіммалін на повну.

— Дзиґо, — гукнув мене Кобб. — Далі ти.

— Що буде далі? — спитався М-Бот. — Що ми робимо? Я не маю відеозв’язку, лише аудіо.

— Ми літаємо, — шепнула я, ввімкнула прискорювач і полетіла між віртуальних уламків, що не припиняли сипатися з неба.

Переді мною, виляючи між шматками брухту, виникла моя ціль. Я зосередилася і погналася за кораблем, маневруючи між брилами.

Ще трохи...

На панелі приладів заблимала лампочка. Це що, хвіст? Але як? Це ж вправа для одного. Напевно, Кобб вирішив ускладнити мені завдання.

Хай буде так.

Коли переслідувач почав стріляти, я закрутилася, увертаючись від променів. Маневр мене врятував, але моя ціль відірвалася. Не втечеш, подумала я, додаючи швидкості й, різко зрізавши кут, попрямувала за креллом. Мій переслідувач не припиняв стріляти.

Від влучання мій щит мало не вимкнувся, але я зосередилася на ворожому кораблі перед собою, котрий різко пірнув. Вимкнувши підйомне кільце, я запустила тяговий двигун і різко шугнула за ним. На панелі керування замиготіли лампочки, попереджаючи, що без підйомного кільця на мене чекає неминуча катастрофа.

— Не знаю, з ким ви воюєте, — сказав М-Бот, — але судячи зі звуку попередження, у вас усе погано.

Немов у відповідь на його слова, показуючи, що мої гравітаційні конденсатори вимкнулися, засвітилася смужка вгорі, а індикатор перевантаження загорівся червоним. У справжньому кораблі така сила погнала б всю мою кров у голову, через що я миттю зомліла б.

— Постарайтеся не загинути, — попрохав М-Бот. — Я не хочу залишатися сам із Роджем. Він зануда.

Я прошмигнула крізь хвіст чергового уламка, і по моєму щиту, розжаривши його до червоного, затарабанили дрібні камінчики. Переслідувач залишився далеко позаду, проте ціль моя добряче відірвалась від мене.

Не можна продовжувати падіння, подумала я. Занадто близько до землі.

Я зчепила зуби і загарпунила уламок саме в той момент, коли моя ціль вильнула вбік і різко шугнула вгору. Зробивши оберт навколо брили, я перезапустила підйомне кільце і ввімкнула прискорення. Маневр допоміг мені описати повне коло навколо уламка і спрямуватися вгору, прямо повз ворожу ціль.

Я увімкнула ІМІ, й смужка вгорі перестала блимати, натомість повністю залившись червоним світлом.

— Ха! — крикнула я у груповий канал. — Твої діти сьогодні ридатимуть, голографічний креллівський мерзотнику!

— Дзиґо, ти серйозно? — спитала ФМ. — Ти ж говориш це з іронією?

— Іронія — зброя боягуза, — сказала я. — Як отрута. Або гармата на кораблі Принди.

— А хіба боягуз не скористався б великою бомбою? — мовила ФМ. — Такою, щоб можна було запустити здалеку? Бо щоб отруїти ворога, треба підібратись до нього впритул.

— Як експерт з цього питання, — озвався Недд, — зауважу, що зброєю справжнього боягуза є зручний диван і стос розважального чтива.

— Але ти все одно загинула, Дзиґо, — сказав Принда, зупиняючи свій корабель біля мого. — Від такого перевантаження ти пошкодила б сітківку ока і в справжньому бою втратила б контроль, а корабель твій залишився б без щита. Крелл у тебе на хвості зняв би тебе за мить.

— Не важливо, — сказала я, потішена його ображеним тоном.

Невже його справді непокоїла моя вправність?

— Моїм завданням було деактивувати щит ворога, з чим я впоралась. А хвіст не рахується. Кобб наказував вирубити щит цілі.

— Якщо й надалі махлюватимеш на симуляціях, користі на полі бою з тебе не буде ніякої, — проказав Принда.

— Я не махлюю, а перемагаю!

— Як скажеш, — пхикнув він. — Цього разу хоч у мене не врізалась. Хай помагають зорі тому, хто стане між Дзиґою та її нестримним бажанням покрасуватися перед іншими.

— Що? — перепитала я, скипаючи. — Та ти...

— Годі базікати, — втрутився Кобб. — Дзиґо, ти продемонструвала чудову техніку. Але Йорґен каже правду. Ти вбилася.

— Я ж казав, — кинув Принда.

— Але ж... — почала було я.

— Якщо в тебе є ще час сперечатися, значить, мало я тебе ганяв, — сказав Кобб. — Загоне до вечері всім тричі повторити формування строю гама-М. Йорґене, проконтролюй.

— Стривайте, — гукнула Кіммалін. — Ви йдете?

— Звичайно, йду, — мовив Кобб. — Не хочу ж я спізнитися на вечерю. Кінець зв’язку.

— Клас, — сказала ФМ. — Спасибі тобі, Дзиґо.

Стривайте-но, невже це вона звинувачує мене, а не Принду? Тим часом Принда вишикував нас строєм гамма-М. Це була нудна, монотонна вправа, і хай тривала вона якихось десять хвилин, весь цей час мене аж трусило, і я втрачала самоконтроль. Навіть М-Бота ігнорувала, коли він пробував заговорити зі мною.

Як тільки ми скінчили вправу, я стягнула шолом, пускаючи повз вуха наказ Принди шикуватися ще раз, і вимкнула зв’язок. Просто мені необхідно було зробити перерву, побути трохи на самоті. Я витерла піт із чола, відліплюючи від нього мокре волосся.

Вдих. Видих.

Вимкнулася моя голографічна кабіна.

— Ти що робиш? — промовив Принда, стаючи біля мого крісла. — Нащо зняла шолом? Я наказав шикуватися.

— Мені треба трохи відпочити, гаразд? Не чіпай мене.

— Це саботування наказу!

От трясця. Не хотілося зчіплюватися з ним зараз. Я була стомлена, задовбана і страшенно сердита. День видався важким.

— Ну? — натиснув Принда, нависаючи наді мною.

Усі навколо повимикали голограми і повставали на ноги. Моє обличчя похололо, я відчула, як втрачаю контроль.

Спенсо, спокійно. Вгамуйся.

Щосили тамуючи лють, я піднялася. Мені конче треба було вийти з кімнати.

— То що скажеш на своє виправдання? — кинув Принда. — Чому ти постійно зневажаєш мій авторитет?

— Який авторитет? — огризнулася я, узявши рюкзак і прямуючи до дверей.

— То ти тікаєш? — гукнув Принда. — Очікувана реакція.

Я зупинилася.

— Гадаю, нічого іншого, крім порушення субординації від доньки Зіна Найтшейда не варто було очікувати, — продовжив він. — Це у вас родинне — порушувати накази, ге?

Обличчя мені аж заніміло від холоду, та всередині я вся спаленіла.

Догрався.

Повільно обернулася, підійшла до Принди і поставила рюкзак на підлогу.

Він смішкувато зиркнув на мене:

— Ти...

Я різко присіла і зарядила кулаком йому в коліно. Він зойкнув, а коли зігнувся від болю, я скочила на рівні й заїхала ліктем йому в живіт. Його страждання підняли мені настрій, розбуджуючи в мені щось первісне.

Удар забив йому дихання, й він не міг скрикнути. Поки сопів, я поставила підніжку і звалила його на підлогу. Він був більшим, тому, якби встав, міг би мене побороти. Щоб не допустити цього, я заскочила на нього і замахнулась кулаком, готуючись затопити йому в тупу пику.

Але в останню мить зупинилася, затремтіла. Я не тямила себе від гніву, але водночас на мене зійшов спокій — такий самий, як у бою проти креллів. Неначе я повністю контролювала себе, але водночас втратила все самовладання.

Приголомшений, Принда закляк і мовчки дивився на мене. Ця його тупа пика. Ця насмішка. Ось як усі вони дивились на мене. Так вони всі про мене думали.

— Ого! — вигукнув Недд. — Трясця твоїй матері!

Все ще тремтячи, із занесеним кулаком, я стала колінами у Принди на грудях.

— Очманіти! — продовжив Недд, нахиляючись біля нас. — Дзиґо, це було неймовірно! Можеш і мене такого навчити?

Я зиркнула на нього.

— Рукопашки нас тут не навчають, — сказав він, рубаючи повітря рукою. — Кобб каже, що сенсу від неї нема. Але раптом якийсь крелл вирішить, ну знаєш, типу, напасти на мене в темному провулкові.

— Ідіоте, ще ніхто й ніколи не бачив живого крелла, — кинула йому Веремія.

— Так, але що, як це тому, що — ну знаєш — вони нападають на людей ззаду в темних провулках? Ти колись про це думала?

Подивившись на Принду вниз, я раптом почула своє різке уривчасте дихання.

— Дзиґо, — сказав Недд. — Усе гаразд. Ти просто показувала нам прийоми рукопашного бою. А підніжку як ти зробила? Ти ж удвічі нижча за Йорґена.

Спокійно. Дихай.

— Удвічі нижча? — втрутився Артуро. — Дозволь зауважити, що в такому разі вона мала б бути менше метра зростом. Нікудишній з тебе математик.

Я злізла з Принди, той зітхнув і почав уставати. ФМ стояла нажахана, але Недд радісно підняв великий палець. Артуро хитав головою. Кіммалін стояла, затуливши рот долонями, тоді як Веремія... Її прочитати я не могла. Схрестивши руки на грудях, вона мовчки бурила мене поглядом.

Тримаючись за живіт, Йорґен потроху зіп’явся на ноги.

— Це напад на командира. Вона зчинила бійку з членом власного загону!

— Так, її трохи занесло, — погодився Недд. — Але, Йорґене, ти сам напросився. Та й з тобою все добре. Тож, може, просто забудемо про це?

Йорґен зиркнув на мене сповненими злості очима.

Ні. Цього він точно не забуде. Я втрапила в серйозну халепу. Зиркнувши на нього у відповідь, я підняла свій наплічник і подалася геть.

24

Уже давно я так не зривалася. Попри всі мої войовничі балачки, у бійках я бувала рідко. Звичайно, корчила з себе велику войовницю, але правда полягала в тому, що чуючи мої слова, дітлахи не займали мене. Якщо бути зовсім відвертою, то робили вони це не тому, що боялися, а тому, що моя дута самовпевненість бентежила їх.

І це діяло. Мене не чіпали, і так я уникала ситуацій, у яких могла втратити самовладання. А таке зі мною могло трапитися — тільки скаженіла я не як славетний воїн, а швидше, наче загнаний у кут щур. Як тоді, коли Фінн Ельстін спробував вкрасти в Ріка обід. Для Фінна все закінчилося підбитим оком і зламаною рукою, коли ж мене на рік поставили на облік і вишвирнули з секції дзюдо за неправомірне застосування сили.

Щоправда, тоді я була ще неповнолітньою, і ті витівки не ставили під загрозу мого майбутнього в академії. Сьогодні ж сталося дещо інше, і я була достатньо доросла, щоб це розуміти.

Я сиділа на лавці в садку біля бази СОНу. Що Йорґен мені зробить? Якщо він поскаржиться адміралці, мене виключать, і це буде кінець моїй мрії. Ну то й правильно, сама напросилася.

Бо я не була ніякою войовницею, як ті, про кого мені розповідала Ба. Навіть близько. Я не могла нічого вдіяти, коли в битві гинули мої друзі, а тепер втратила терпець від одного кривого слівця. Чому я не здатна себе контролювати? Чому роздратувалася, коли Йорґен бовкнув нісенітницю? Я ж і так усе своє життя чула подібну маячню.

Найближчий ліхтар відлетів геть, небо потемніло, а я продовжувала сидіти в саду, очікуючи, коли по мене прийде охорона. Раптом почувся якийсь тихенький звук, схожий на... Дзижчання. Долинав він із мого рюкзака.

Насупившись, я сягнула туди рукою й намацала передавач. Дістала його і натиснула на кнопку прийому.

— Алло? — почувся голос М-Бота. — Спенсо, ви мертві?

— Схоже на те.

— О, як кіт!

— ...що?

— Чесно кажучи, сам не знаю, — сказав М-Бот. — Але оскільки ми з вами зараз розмовляємо, цілком логічно припустити, що все склалося на нашу користь. Ура!

Я відкинулась на спинку лавки, без усякого апетиту жуючи шматок м’яса. Коли за мною вже прийдуть, цього не уникнути. Хоча б наїмся наостанок. Щоправда, голоду в ту мить я не відчувала — як усі останні дні, бо щурятини в мене було вдосталь.

— Ви поясните мені, з ким воюєте? — запитав М-Бот.

— Ми вже про це говорили. З креллами.

— Ви лише згадували про це побіжно. Але нічого не пояснили до ладу. Неначе я і так маю знати, що воно таке.

Я присилила себе ковтнути м’ясо, запила його водою, а тоді, зітхнувши, повела далі:

— Крелли — це інопланетяни.

— Технічно ваш вид — також інопланетяни, — зауважив М-Бот. — Ви ж перебуваєте не на рідній планеті, коли не помиляюся?

— Хай там як, а вони хочуть нас знищити. Це дивні істоти в чудернацьких скафандрах і зі страшною зброєю. Керівництво каже, що вони зруйнували нашу зоряну імперію й мало не знищили наш вид. Ми можемо бути останніми представниками людства, якому крелли прагнуть покласти край. Атакують вони великими групами, інколи — з велетенською бомбою, яку ми називаємо смертоносною. Вона здатна знищити все живе вглиб планети.

— Дивно, а чому вони не бомблять вас з орбіти? — запитав М-Бот.

— Що?

— Я — невійськовий корабель, це очевидно, і на великі пізнання цієї справи не претендую, — виправдався він.

— У тебе чотири гармати.

— Напевно, їх почепили, поки я не бачив.

Я зітхнула:

— Якщо ти питаєш, чому вони не скинуть стирачку з космосу, то цю планету оточує прадавня система захисту. Тому крелли зазвичай пролітають повз неї окремими групами, збиваються у велику ескадрилью й намагаються взяти чисельністю або опуститися нижче радіусу дії нашої ППО. Якщо їм вдасться знищити гармати або провести бомбардувальник під ними, вони зможуть позбавити нас можливості створювати нові винищувачі. І тоді нам кінець. Єдине, що захищає людську расу від зникнення — це СОН.

На цих словах я дещо похнюпилася.

Це означає, подумала я, що варто зосередитися на навчанні й не зважати на слова.

Як там казав батько? «У них тверді як камінь голови і скам’янілі серця. Завжди прагни в небовись...»

— М-Боте, ти пам’ятаєш хоч щось про людську цивілізацію? — спитала я. — Як було до креллів? Ти не пригадуєш?

— Сектор мого банку пам’яті з цими даними майже повністю пошкоджено.

Я розчаровано зітхнула, склала в рюкзак недоїдки й наготувалася йти додому. Але ніяк не могла примусити себе зрушити з місця. Тільки не коли почувалася під прицілом пістолета, приставленим до голови. Не хотілося повертатися в печеру, щоб тремтіти там в очікуванні, коли мене викличуть на догану.

Треба зустріти біду з високо піднятою головою й гідно прийняти покарання.

Закинувши рюкзак на плече, я повернулась до «Альти» і зайшла у ворота. Навколо корпусу академії рушила довшим шляхом — той, що вів повз їдальню та злітний майданчик, — аби востаннє подивитись на свій «Поко».

Проминула шеренгу мовчазних винищувачів, біля яких метушилися невгамовні техніки. Ліворуч від себе, в їдальні, побачила свою групу. Вони вечеряли і сміялися. Йорґена серед них не було, але він зазвичай не вечеряв з рядовими. Мабуть, пішов одразу до адміралки доповісти про те, що я з ним зробила.

Охоронці вже давно перестали щовечора виводити мене за територію. Усі ми знали правила, і вони були задоволені тим, що я їх дотримуюсь. Тому я й повернулася безперешкодно в академію, де проминула нашу порожню аудиторію й зупинилася перед кабінетом Кобба. Там теж було пусто.

Власне, в інших місцях там я ніколи й не бувала. Перевівши подих, помітила в коридорі асистентку і запитала в неї, де о цій порі можу знайти адміралку.

— Залізнобоку? — перепитала вона, оглядаючи мене з ніг до голови. — Як правило, на кадетів у неї немає часу. Так давно повелося. Хочеш поскаржитися на нього?

— Я... Ну, щось типу того.

— Корпус В, — кинула вона. — Її помічників можна знайти у вестибюлі корпусу Г. Вони допоможуть тобі перевестися в іншу групу. Якщо чесно, я дивуюся, що від нього йдуть так рідко. Він хоч і Перший Громадянин, але ж... Одним словом, щасти.

Я вийшла з корпусу. Рішучість моя зростала з кожним кроком. Я йшла швидко, налаштована самостійно пояснити, що накоїла і вимагати справедливого покарання до себе. Бо тільки я — господиня власної долі, хай цією долею й було вилетіти з академії.

Корпус В містився у моторошній цегляній будівлі в дальньому кутку бази. Схожа на бункер, з вузенькими щілинами-віконцями, ця споруда справді нагадувала те місце, де повинна перебувати Залізнобока. Як же мені тепер пройти до неї через усіх її помічників? Не хотілося, щоб з академії мене виключали якісь дрібні клерки.

Позазиравши в кілька віконець, я зовсім скоро відшукала кабінет Залізнобокої, який виявився напрочуд крихітним. Це була радше комірка, а не повноцінна кімната, напхана книжками і морським антикваріатом. Сама адміралка, сидячи за столом, подивилася на старомодний годинник на стіні, закрила записник і встала.

Перехоплю її на виході, вирішила я і пішла до фасаду будівлі, готуючи на ходу промову. Жодних виправдань. Тільки сухі факти.

Поки чекала на неї, почула як у рюкзаку в мене знову задзижчало. Невже це воно — наказ явитися на догану? Я дістала передавач і натиснула на кнопку.

На лінії почулося щось дуже дивне. Музика.

Це було щось неймовірне, немовби не з цього світу. Нічого подібного я ще ніколи не чула. Одночасно, обкручуючись, переплітаючись між собою в прекрасній гармонії, грала величезна група інструментів, а не один музикант з флейтою та барабаном. Сотня духових, ритмічний пульс барабанів і високе гудіння труби, мов того ріжка, що закликав до бою. Щоправда, тут труба не кликала на герць, а була більше як... душа величної, потужної мелодії.

Я заклякла на місці, ошелешено слухаючи музику, що невидимим світлом линула з приймача. Зоряна краса, тільки... тільки у формі звуку. Тріумфального, приголомшливого, неймовірного звуку.

Зненацька запис урвався.

— Ні, — сказала я, трусячи передавач. — Ні, я хочу ще.

— Далі запис пошкоджено, — відказав М-Бот. — Мені шкода.

— Що це було?

— Симфонія «З Нового світу». Дворжак. Ви питали, яким було людське суспільство в минулому. Я знайшов цей фрагмент.

У мене затрусилися жижки, і я сіла на бордюру біля дверей, тримаючи в руках передавач. Невже ми були здатні створювати щось подібне — звуки такої неймовірної краси? Скільки людей треба, щоб таке зіграти? У нас, звичайно, також були музиканти, але в доальтівські часи зібрання великої кількості людей в одному місці могло призвести до катастрофи, через що вирішили обмежити чисельність оркестрів до тріо. Тут же лунало кількасот інструментів.

Скільки зусиль і часу витрачали на настільки поверхову — але таку прекрасну — річ, як музика?

Прагни в небовись.

Почувши в будівлі голоси, що наближалися до мене, я сховала передавач і, як та дурепа, втерла краї очей. Що ж. Пора здаватися. Годі тягнути.

Двері відчинилися, і надвір, обтягнена цупкою білою уніформою, виступила Залізнобока.

— Кадете, не розумію, чому ваш батько так вирішив, — говорила вона до когось позаду. — Якби не вимога ваших батьків, я призначила б вас до іншого викладача...

Помітивши мене перед собою, вона зупинилася. Я закусила губу. Двері їй притримував помічник, і я збагнула, що десь його вже бачила. Це був темношкірий юнак в курсантському комбінезоні й льотній куртці.

Принда. Отже, він мене випередив.

— Адміралко, — козирнула я.

— Ти, — промовила вона, кривлячись. — Хіба тобі не заборонено з’являтися на території бази після занять? Мені викликати охорону, щоб тебе вивели? Якщо чесно, нам вже давно пора поговорити. Це правда, що ти оселилася в печері, щоб не їздити сюди з дому?

— Сер, — почала я, тримаючи руку біля скроні й намагаючись не дивитись на Йорґена, — я несу повну відповідальність за власні дії, тому вважаю, що повинна офіційно попросити у вас...

Принда торохнув дверима, від чого адміралка аж підскочила, а я замовкла. Він різко зиркнув на мене.

— Я... — провадила я, повертаючи голову назад до адміралки. — Я мушу офіційно попросити у вас дисциплінарного...

— Даруйте, адміралко, — поспішно випалив Принда. — Це стосується мене. Хвилинку.

Він підійшов і схопив мене за лікоть. Сіпнувся, коли я замахнулася кулаком, але таки дозволила відвести себе вбік. Адміралку, схоже, не обходили справи кадетів. Пирхнувши, вона пройшла далі й сіла у вишуканий чорний автомобіль, що чекав на неї на під’їзді.

— Що з тобою не так? — прошипів до мене Принда.

— Я прийшла добровільно здатися, — мовила я, виклично смикаючи головою. — Не хочу, щоб твоя версія була єдиною, яку вона почує.

— О зорі. — Глипнувши в бік авто, він стишив голос: — Дзиґо, іди додому. Чи ти захотіла вилетіти?

— Я не збираюся сидіти й чекати, поки за мною прийдуть. Я битимуся.

— Невже ще не набилася? — потер він лоба. — Іди собі. Побачимося завтра на заняттях.

Що? Щось я не розуміла його логіки. Невже він хоче наостанок помучити мене?

— То ти вирішив здати мене завтра? — кинула я.

— Не збираюся я тебе здавати. Думаєш, я хочу втратити ще одного пілота? Нам потрібні всі.

Я сперлася руками па стегна і пильно оглянула його. Говорив він так... щиро. Знервовано, але щиро.

— То... Підожди. А до адміралки ти чого прийшов?

— Раз на тиждень мої батьки приймають її в нас вдома, у нижніх підземеллях, — пояснив вій. — Це зовсім трохи гірше, ніж в інші вечори, коли до нас приходить керівництво Національної Асамблеї. Слухай, мені шкода. Не варто було провокувати тебе. Лідер мусить об’єднувати людей, а не відштовхувати їх від себе.

Він кивнув, немовби цього було достатньо, але мене його слова не переконали. Я ж так старанно налаштовувалася й була готова до розстрілу впритул, а тут... Він просто відпускає мене додому.

— Я викрала енергетичну матрицю з твоєї машини, — випалила я.

— Що?

— Я знаю, що ти підозрюєш мене. Так от, підтверджую: це я зробила. Тож вперед, іди здавай мене.

— Зорі милі! То це була ти?

— Е-е-е... Очевидно, що так. Хто ж іще?

— В мене зламався стартер, і я викликав механіка. Думав, то він прийшов і забрав матрицю.

— Ти викликав його на базу?

— То й що? Там така страшна бюрократія! Коли я подзвонив поскаржитися, вони почали виправдовуватися, от я й подумав... — Він плеснув себе по лобі. — Але скажи, для чого було красти в мене енергетичну матрицю?

— Ну... Я хотіла підірвати твою мораль. — Мене аж перекосило від власної непереконливої брехні. — Хотіла відібрати в тебе джерело сили. Так! Це — символ моєї цілковитої зневаги до твого авторитету! Вчинок нескореної! Я вирвала матрицю з твого авто, як прадавні воїни-варвари виривали серця своїх ворогів...

— А чи не можна було придумати щось легше? Типу, пошкодити підйомне кільце, як зробив би нормальний шкідник?

— Я не вмію цього робити.

— Нічого. Якось потім відшкодуєш мені збиток. Тільки не обзивай мене перед усією групою. Хоча б один день, згода?

Я слухала його, неспроможна до кінця добрати слів. Невже він направду не хоче воювати? Гм.

— Послухай, — сказав Принда, кидаючи погляд на машину. — Я й сам знаю, що значить жити в тіні своїх батьків. То як? Вибач. Я більше... не робитиму так. Але й ти пообіцяй не бити мені знову пики?

— Гаразд.

Кивнувши, він попростував до авто, на ходу перепрошуючи адміралку.

— Наступного разу дам тобі копняка під зад! — гукнула я йому навздогін. — Так і знай!

Але, звісно, цих слів він уже не чув. Я провела машину поглядом, струснула головою і підняла рюкзак. Спробуй зрозумій того Йорґена. Отже, я залишаюся в СОНІ, а він... Йорґен не прагнув помсти, не хотів воювати зі мною.

Раніше я з нього тільки сміялася, але зараз мені здалося, що він повівся шляхетно. Показав, що команда для нього — понад усе.

«Прагни в небовись...»

Я вийшла з бази, відчуваючи всередині дивне сум’яття, серед якого, однак, переважало полегшення. Дістала передавач:

— М-Боте, будь ласка, програй той уривок ще кілька разів.

25

Вдягнена в гермокостюм і шолом, я сіла у свій «Поко» — вперше від загибелі Біма і Ранньої. На цей спогад боляче шпигнуло всередині. Невже тепер так буде завжди? Невже щоразу тоненький голос шепотітиме мені в голові: «Хто з твоїх друзів не повернеться після цього завдання?»

Утім, сьогодні виліт був рутинний, не бойовий. Я завела двигун і відчула його шикарне гудіння — яке не здатен симулювати жоден тренажер. Праву руку поклала на сферу керування, лівою взялася за штурвал, піднялася в повітря і зайняла місце в шерензі поряд з шістьма іншими винищувачами. Провівши переклик, Йорґен зв’язався з Коббом:

— Сер, загін «Небовись» готовий. Які будуть накази?

— Відправляйтеся до 304.16-1240-25000, — скомандував Кобб.

— Командо, ввести координати, — сказав Йорґен. — Я піду першим. У разі креллівської засідки, ми з Артуро та ФМ відійдемо назад. Недде, ви зі Скритною посередині строю. Дзиґо і Вереміє, летіть ззаду і будьте готові вести вогневе прикриття.

— Кадете, засідки не буде, — насмішкувато сказав йому Кобб. — Просто долетіть до заданої локації.

Ми рушили, і, зорі милі, як же хороше це було. Корабель летів, злегка вібруючи й відповідаючи на всі мої рухи. Повітряні потоки були набагато живіші, ніж на симуляції. Хотілося закрутитися в повітрі, пірнути, пронестися понад самими кратерами на землі, а тоді нараз шуснути ввись, до поясу уламків, на самий краєчок космосу.

Та я тримала себе в руках. Я ж бо врівноважена.

Врешті ми долетіли до великої групи винищувачів, що йшли на значно більшій висоті. Їх було добрих п’ять загонів.

— Наближаємося до заданих координат, — повідомив Йорґен Коббу. — Що це, тренувальний заліт?

— Для вас — так, — відповів Кобб.

Угорі зблискували вогники: в атмосферу входили дрібні уламки. Я напружено дивилась на них.

— Агов, пане всезнайко, — озвався Кобб.

— Так, сер, — миттю відказав Артуро.

— Чому уламки падають? — спитав у нього інструктор.

— З різних причин, — пояснив Артуро. — На орбіті багато стародавніх механізмів, деякі з них хоч і активні досі, та їхні енергетичні матриці розряджаються, орбіти порушуються, і через це вони падають. Проте інколи вони падають і внаслідок зіткнень.

— Точно, — підтвердив Кобб. — Власне, це те, що ви можете зараз спостерігати. На орбіті стикнулися два велетенські шматки металу, через що й посипалися уламки. Це створює загрозу креллівської навали, пильнувати за нею і відправили ті винищувачі. Але ви тут не для того. Сьогодні ви вправлятиметесь у влучності.

— На чому, сер?

З неба, попри кораблі над нами, пролетіло кілька великих вогненних уламків.

— На уламках, — здогадалася я.

— Поділіться на пари, — сказав Кобб. — Тренуватимете синхронні польоти й обережні маневри. Виберіть собі якийсь більший уламок, прослідуйте за ним кілька секунд, а тоді позначте для подальшого вивчення. Якщо витягнути до упору регулятор швидкості вогню, ваші гармати випускають маячки.

— І це все? — спиталася Веремія. — Нам просто позначати космічний мотлох?

— Цей мотлох не ухиляється, не має щитів і летить із передбачуваним прискоренням, — пояснив Кобб. — Гадаю, це завдання якраз для ваших умінь. До того ж вам часто доводитиметься займатися цим, поки ви чекатимете на атаку креллів. Це хороша вправа, тому не нарікайте, інакше місяць не вилазитиме з тренажерів.

— Ми готові й радо виконаємо завдання, сер, — сказав Йорґен. — Веремія також не проти. Дякуємо вам за таку можливість.

По приватній лінії Веремія гигикнула до ФМ і Кіммалін — лампочки на панелі приладів показували, хто слухає. Цікаво, що до них вона включила і мене. Невже це був крок назустріч?

Йорґен розподілив нас на пари, і ми взялися до роботи. Коли з неба летіли великі уламки, ми мчали за ними — за інструкцією, дотримуючись такої самої швидкості — а тоді випускали радіомаячок. Найціннішими були брили, які світилися синім — з них можна було добути матеріал, з якого виготовляли підйомні кільця для зорельотів.

Я насолоджувалася процесом. Хай була це не справжня битва, але відчуття погоні, наведення цілі... Я уявляла собі, ніби уламки — то креллівські кораблі.

— Ви знову мене ігноруєте? — почула я в навушнику голос М-Бота. — Мені здається, ви мене знову ігноруєте.

— Як я можу тебе ігнорувати, коли не знаю, чи ти мене слухаєш? — мовила я, підстрілюючи черговий уламок.

— Я завжди слухаю.

— Тобі це не здається збоченням?

— Аніскільки! Чим займаєтесь?

Синхронно із Веремією я вийшла з петлі і повернулася в шеренгу, очікуючи своєї черги на новий заліт.

— Стріляю по космічному мотлоху.

— Що він вам зробив?

— Нічого. Це вправа така.

— Але ж він навіть не відстрілюється!

— М-Боте, це — космічний брухт.

— Наче це вас хоч якось виправдовує.

— Це... це непотріб, — сказала я. — Тому це достатнє виправдання.

На свій заліт зайшли Кіммалін з Артуро. Дівчина робила все непогано, однак Йорґен усе одно знайшов до чого причепитися.

— Підійди ближче, — наказав він їй, коли вона пірнула за уламком. — А зараз не так близько. Якщо стрілятимеш по ньому зі справжньої гармати, тебе зачепить обламками. І не тисни на гачок так сильно...

— Я звичайно не скаржуся, — промовила вона напруженим голосом, — але здається, мені не завадило б мати змогу зосередитися.

— Вибач, — мовив Йорґен. — Надалі постараюся давати тобі менше корисних порад.

— Вірю, тобі це буде тяжко.

Вона влучила в уламок і полегшено зітхнула.

— Молодець, Скритна, — озвався Йорґен. — Вуже, ви з ФМ наступні.

Кіммалін стала в шеренгу, якраз коли з неба над нами одночасно посипалося декілька великих уламків. Винищувачі вгорі відлетіли, даючи їм впасти. Ми трималися на відносно великій висоті, щоб мати більше часу догнати брили, однак до поясу уламків також було далеко — найнижчі його шари розташовувалися за триста кілометрів від поверхні планети.

Недд обрав один з уламків, проігнорувавши три інші. Кіммалін перемкнула гармату на режим дальньої стрільби і поцілила в усі три брили, без єдиного промаху позначивши їх по черзі.

— Скритна, годі випендрюватися, — сказав Кобб.

— Вибачте, сер.

Я нахмурилася і зв’язалася з Коббом по приватному каналу:

— Кобб, вам ніколи не здавалося, що ми робимо щось неправильно.

— Авжеж, ви робите все неправильно. Ви ж тільки вчитеся.

— Ні, — сказала я. — Я про те, що... Як би це пояснити? Скритна — першокласна снайперка. Хіба не можна використовувати її вміння якось інакше? У більшості вправ вона почувається невдахою, але хіба не можна поставити її десь оддалік, щоб вона нас прикривала?

— І як довго, по-твоєму, вона провисить на одному місці, перш ніж її накриє зграя креллів? Не забувай, як тільки вони розуміють, що якийсь один пілот становить для них небезпеку, то атакують його гуртом.

— Але цим, напевно, теж можна скористатися. Ви ж самі казали, що передбачивши подальші дії ворога, здобуваєш над ним перевагу, хіба ні?

Він зітхнув.

— Дзиґо, тактику залиш адміралам.

І на тому обірвав зв’язок. Тим часом Недд успішно поцілив у брилу.

— Добраніч, любий принце, — прошепотів М-Бот, коли уламок розбився об землю. — Або принцесо. Чи, найімовірніше, безстатевий, неживий шмат космічного брухту.

Я подивилася вгору, на нові уламки. Наступний заліт мала робити Веремія, а я — підстраховувати її. Вгорі летіли якісь шматки. Їх було кілька, і вони... збиралися до купи...

Це були не уламки, а крелли.

Я шугнула вгору, поклавши напружену руку на сферу керування. З-за поясу уламків виринуло кілька ворожих груп, на перехоплення яких полетіли наші винищувачі.

— Кадети, опуститися на двадцять тисяч футів, — наказав Кобб. — Ви будете резервом, регулярні пілоти повинні впоратися й без вас. Схоже, там лише тридцять ворожих кораблів.

Я сиділа, але не могла розслабитися, спостерігаючи, як у небі наді мною спалахують вибухи. Невдовзі уламки, які почали сипатися навколо нас, були не лише з поясу. Кобб наказав Веремії виконувати заліт. Отже, ми продовжимо тренування навіть попри бій, і це здалося мені непоганою ідеєю.

Веремія виконала блискучий маневр, завершивши його кількома точними пострілами.

— Кльово, — сказала я їй, коли вона повернулася в стрій, хоча відповіді, певна річ, не отримала.

— Тільки уламка шкода, — озвався М-Бот. — Вмів би я брехати, то сказав, що ми з ним були знайомі.

— А ти не міг би зайнятися чимось корисним?

— А це хіба не корисно?

— Як щодо креллів? — запитала я в нього. — Може... ну, не знаю... скажеш мені, скільки їх там?

— З такої відстані я маю доступ лише до загальних радарів, — відповів він. — Тому поки що бачу лише цятки, без жодних деталей.

— Тобі не видно деталей? — перепитала я. — У Кобба й адміралів є спеціальний проєктор, який відтворює голографічне поле бою за допомогою наших датчиків.

— Це смішно, — сказав М-Бот. — Я перехопив би відеосигнал, якби він був не короткохвильовий і відтворювався не з даних ехолокаторів на різних кораблях, що... О-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о!

Крутячись спіраллю, повз нас пролетів охоплений полум’ям корабель — один з наших. Артуро спробував підійти ближче і зачепити його гарпуном, щоб порятувати, але зореліт пролетів занадто далеко.

Пілот не катапультувався, до останнього намагаючись вирівняти корабель. Зібравшись із силами, я підняла голову до поля бою.

— О-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о-о! — вигукнув М-Бот.

— Що таке? — спитала я.

— Я перехопив відеосигнал, — сказав він. — Ви страшенно повільні. Ви завжди так літаєте? І як так можна воювати?

— Від вищої швидкості наші кораблі вийдуть з ладу або ж сила перевантаження розчавить пілотів.

— А, точно. Зовсім забув про коефіцієнт м’якості людських тіл. То це тому ви так не любите уламків? Спенсо, заздрити — недобре.

— Хіба я не просила тебе зробити щось корисне?

— Обчислюю траєкторії польоту ворожих кораблів, — відказав М-Бот. — Мені потрібно кілька хвилин на завершення симуляції й аналіз даних. — Раптом замовк. — Ого, а я й не знав, що вмію таке.

— Зараз моя черга? — спитав Артуро в загальний канал.

Я аж підскочила, бо постійно очікувала, що інші почують М-Бота, попри всі його запевнення, що вхідний сигнал він відправляє напряму в мій шоломофон, а вихідний перехоплює, щоб ніхто не чув, як я з ним розмовляю. Якимось чином усе це він проробляв моментально, тож решта команди не встигала почути, що я йому кажу.

— Постривай, — сказав Кобб. — Ця атака якась дивна. Щось я не розумію.

Згори на нас насунула велика тінь. Вона була велетенська — настільки, аж не вірилося власним очам. Здавалося, ніби то падає саме небо. Зненацька на нас посипалася злива вогненних уламків. А за їхньою стіною насувало дещо. Величезне, незбагненне дещо.

— Відступайте, — скомандував Кобб. — Командире, збирайте свої кораблі й летіть до...

Не встигла я й оком змигнути, як бій уже точився не вгорі, а навколо нас, бо всі кораблі опустилися нижче. Людські та креллівські винищувачі розліталися перед гігантським металічним кубом, розміром із гору, який продовжував повільно опускатися з неба.

Може, це був корабель? Але хіба бувають зорельоти такого розміру — більші за місто? Невже і флагман нашого флоту був такий здоровенний? Його я завжди уявляла дещо збільшеним транспортним кораблем.

Продовжуючи зниження, винищувачі вели запеклу перестрілку. Наш крихітний загін нараз опинився в круговерті гарматних променів і вогненних шматків металу.

— Відступаємо! — скомандував Йорґен. — Усім набрати розгону до маґ-5 і летіти за мною. Локальна координата: 132, подалі від бою за нами.

Я ввімкнула прискорювач і помчала за Веремією.

— Це точно корабель, — сказав Артуро. — Дивіться, як повільно він опускається. А он на днищі — підйомні кільця. Їх там сотні.

Землю під нами накрила чорна тінь. Я натиснула на штурвал, розганяючись до маґ-5 — швидкості, яка значно перевищувала нормальну бойову. Ще трохи, і ми не зможемо відповідати на зміни навколишньої обстановки. Коли біля нас пролетів уламок, розміром з винищувач, ми заледве встигли ухилитися. Половина нашої групи вильнула ліворуч, інша — праворуч.

Дещо сповільнившись для маневру, я шугнула ліворуч за Кіммалін та Неддом. Переді мною зблиснув сніп променів, у якому прошмигнуло два наших винищувачі, рятуючись від шістки креллів. Лайнувшись, я обігнула їх, за мною, зойкнувши, потягнулася Кіммалін, яка стала до мене в пару.

— Аналіз завершено! — оголосив М-Бот. — Ой. Ого! То ви зайняті.

Я пірнула, але ми вчепили хвоста. Креллівський винищувач вистрілив по мені кілька разів. Вилаявшись, я пригальмувала.

— Скритна, лети наперед!

Кіммалін промчала повз мене, а я сама звернула праворуч, щоб виставити себе легшою мішенню і відтягнути крелла на себе.

— Дзиґо, Скритна, Вуже, — гукнув на лінії Йорґен. — Де ви? Чому не виконали...

— Приндо, я під ворожим вогнем, — гаркнула я.

— Я підстрахую, Дзиґо, — озвався Недд. — Якщо вирівняєшся, спробую його збити.

— Ти не проб’єш його щит. Скритна, ти де?

— На третю годину від тебе, — сказала вона тремтячим голосом.

— Готуйся зняти його.

— О, добре. Зараз...

Над нами загрозливо нависав велетенський корабель. Артуро мав рацію — штуковина опускалася повільно, розмірено. Проте був цей зореліт древній і добряче пошарпаний: у його корпусі зяяли величезні пробоїни. У широкій затіненій ділянці простору під ним продовжував точитися бій. Ширяли винищувачі, зблискували промені з гармат.

Переслідувач влучив у мене, і мій щит затріщав.

Зосередься, ти сто разів робила це на симуляторі.

Я зайшла в петлю, і мій хвіст полетів за мною. На віражу виконала маневр, призначений для бою в космосі: попри опір повітря розвернула корабель навколо своєї осі, врубила прискорення і почала бічний вихід з петлі.

Мої гравітаційні конденсатори активізувалися, поглинаючи більшу частину перевантаження, але шлунок однаково підскочив аж до горла. Симуляція і близько не передавала цього відчуття, особливо після того як вимкнулися конденсатори, і мене щосили втиснуло в крісло.

Таке перевантаження я мала б витримати, а оскільки не знепритомніла, можна було вважати, що технічно, я це зробила. Щоправда, при цьому мало не обблювалася.

Залунало сповіщення про зближення. Як я і сподівалася, крелл наганяв мене не достатньо швидко. Продовжуючи виписувати петлю, я різко вийшла з маневру, прошмигнула повз нього і, борюсь із нудотою, активувала ІМІ, вимкнувши свій та його щити. Підготувалася до найгіршого. Я була без жодного захисту, тож якщо він розвернеться і вистрілить бодай раз...

Позаду спалахнуло світло, і мій корабель струсонуло ударною хвилею.

— Є! — вигукнула Кіммалін. — Я... Я влучила!

— Дякую, — полегшено зітхнула я, вимикаючи прискорення.

Летячи по рівній траєкторії, я почала сповільнюватись, вимкнула двигун і запустила перезаряджання щита. Шолом зробився гарячим, і я відчувала, як під ним струмує піт, однак руками пророблювала знайомі маніпуляції, дякуючи зорям за Коббову муштру, бо пальці самі натискали, що треба.

Помітивши, що я зупинилася, надлетів ще один крелл. Та не встигла я налякатися, як постріл з гармати відкинув його геть від мене.

— Я тебе прикрию, — гукнув Недд, пролітаючи в мене над головою. — Скритна, оборонний стрій.

— Ясно, — озвалась Кіммалін.

— Не треба, — сказала я, перезапускаючи Щит. — Я знову в строю. То як, забираємося звідси?

— Залюбки, — промовила Кіммалін.

Відвівши їх подалі від небезпеки, я зв’язалася з Йорґеном: — Ми прямуємо до 304.8. Ви вибралися з-під тієї штуки?

— Підтверджую, — відказав Йорґен. — Вилетіли з тіні в 303.97-1210.3-21200. Чекатимемо на вас тут.

Говорив він дуже спокійно — чого про себе сказати я не могла. Мимохіть мені уявлялися нові порожні крісла в аудиторії.

— Ви готові вислухати мій аналіз? — промовив М-Бот.

— Залежно від того, як багато там про гриби.

— Боюся, вони згадуються в ньому лише раз. Річ, яку ви бачите над собою — це половина орбітальної станції С-137-КJМ з додатковим випробувальним майданчиком. Не знаю напевне, але схоже, це космічний завод для виробництва зорельотів. Іншої половини ніде не видно, а цей шмат, судячи з низького рівня заряду підйомних кілець, провів на орбіті кілька століть. За моїми розрахунками, він зійшов з орбіти внаслідок нестачі енергії для її коригування. Штучного інтелекту в нього нема, а коли і є — він відмовляється розмовляти зі мною, а це — дуже неввічливо. Льотна схема креллів указує на оборонну мету навали — для недопущення вас до верфі.

— Стривай-но, повтори останнє речення, — попросила я.

— Гм? А, так. Це очевидно зі схеми їхнього польоту. Вони не хочуть вбивати вас і руйнувати вашу базу. Сьогодні їхня мета — не допустити вас до космічної стації, припускаю, через ті фантастичні технології на її борту, якими може скористатися ваше відстале м’якотіле суспільство на повільних зорельотах.

У цьому був сенс. Крелли іноді самі збивали уламки, щоб нам не дісталися кільця. Тож воно й не дивно, що їх так сполошило те, що ми можемо здобути собі цю штуку, на якій їх кілька сотень.

— А ще ця верф трошки нагадує гриб, — додав М-Бот.

Повз нас пронеслася пара сонівських винищувачів — ймовірно, тих, яких ми вже бачили до цього — з великою групою креллів на хвості.

— Дзиґо, Скритна, — зв’язався з нами Недд, — ми майже на місці. Летіть далі, а в мене ще є одна справа.

— Що? — перепитала я, озираючись через плече. — Вуже!

Він відділився від нашого строю і помчав за креллівськими кораблями, з якими ми допіру розминулися. І що б то він таке задумав?

Я розвернулася й полетіла за ним.

— Недде? Трясця!

— Дзиґо? — гукнула Кіммалін.

— Ми його не покинемо. За мною.

Ми гналися за Неддом, який упав на хвіст шістці креллів. Ті так само наздоганяли двох наших «Зіґо», пофарбованих у блакитний — ознака, що ті належали до загону «Шторм». Недд явно хотів допомогти їм, але що один кадет вдіє проти шести креллів?

— Недде! — покликала я. — Ти ж знаєш, я й сама не проти бою, але ми мусимо виконувати наказ.

Він не відповів. Попереду, перебуваючи під сильним вогнем противника, двоє пілотів «Шторму» виробляли щось неймовірне. Вони підлетіли майже впритул до велетенської корабельні, обігнули її й шугнули в пробоїну на її борту. Колись на місці тої роззявленої діри була, либонь, інша секція заводу.

Конструкція продовжувала падати, але надто повільно. Я дуже сумнівалася, що коли вона впаде на поверхню, нам захочеться бути десь поряд. Крелли кинулися за нашими винищувачами в надра прадавньої станції, а Недд шмигнув слідом.

— Дзиґо, — промовила Кіммалін, — не думаю, що в мене вийде. Якщо полечу туди, я розіб’юся.

— Розумію, — відказала я. — Тоді лети до Йорґена та решти.

— Добре, — сказала вона і звернула ліворуч, покидаючи тінь падучої машини.

Я ж натомість пірнула в пробоїну і крізь темряву погналася за Неддом.

26

Усередині древньої верфі я неслася в глибочезній чорноті, облямованій старими кранами та іншим будівельним обладнанням, яке слабенько підсвічувало миготіння аварійних ламп. Письмена на стінах, нанесені колом, нагадували мені ті, що я бачила на старих апаратах у підземеллях — як-от у тій дивній залі, де такі ж літери вкривали стелю й підлогу. Я припускала, що давні мешканці цієї планети будували тут кораблі, однак для чого тоді їм було аж стільки простору? Наші зорельоти поглинула простора камера.

Двоє сонівських винищувачів шугнули угору, шестеро креллів — за ними, не припиняючи вогню і освічуючи простір навколо променями своїх гармат. Недд намагався не відставати, а я йшла назирці, час від часу додаючи прискорення.

Зв’язатися з іншими пілотами ми не могли. На курсантських кораблях не було каналу зв’язку з регулярними пілотами, бо їм не подобалося, коли ми лізли в їхні переговори.

Я активувала прямий канал з Неддом:

— Очманіти можна! Красно дякую за таку чудову нагоду.

— Дзиґо? — відповів він. — Ти досі зі мною?

— Поки що так. То який у нас план?

— Допомогти нашим пілотам. Може, вийде підібратися ближче. Крелли летять...

Він обірвав зв’язок, оминаючи старий кран, який обійшов майже впритул.

— Вони летять групою. Якщо вдало запустити ІМІ, можна збити їх усіх одним махом.

— Я з тобою, — сказала я, пірнаючи під кран. — Але якщо Принда щось казатиме, я стверджуватиму, що полетіла відмовляти тебе від дурного наміру.

— Ти і голос розуму? Дзиґо, в цю казочку не повірить навіть такий дурник, як я!

Усміхнувшись, я розігналась до маґ-1,2, порівнялася з Неддом, і разом ми погналися за креллами. Сонівські винищувачі пірнули праворуч, прямо в тунель, що вів углиб корабельні.

Якась частина мене досі не могла повірити в те, що ми робимо: несемося всередині гігантського космічного уламка, поки сам він повільно спадає на землю. Цікаво, скільки в нас часу до того, як розіб’ється ця штуковина? Кілька хвилин?

Зціпивши зуби, я налягла на штурвал, ми з Неддом звернули і помчали за креллами вглиб тунелю. Уздовж стін розташовувалися червоні лампи, світло від яких розмивалося в суцільну лінію, поки ми неслися повз них на маґ-1,2, що для польоту в закритому просторі було досить небезпечною швидкістю. Прискорюватися я не наважувалась, однак побіжно зиркнувши на датчик відстані, побачила, що крелли перебувають за межами дії ІМІ.

Недд палив з гармати на ходу, я летіла за ним, однак, як і попереджав нас Кобб, цілитися було вкрай тяжко, хай перед нами й летіла ціла група з шести кораблів. Креллівські щити з легкістю поглинали ті поодинокі наші постріли, які таки влучали в ціль.

Наші пілоти попереду загарпунили стіну й шуснули за ріг в інший тунель. Крелли незграбно полетіли за ними. Я випустила в стіну гарпун і вильнула по крутій траєкторії. Мої гравітаційні конденсатори, поглинаючи силу перевантаження і не даючи їй розплющити мене, яскраво засвітилися.

Петляючи крізь нутрощі древньої орбітальної станції, я добряче поганяла їх, виконуючи поворот за поворотом на такому вузькому та звивистому маршруті, що не встигла зробити жодного пострілу. Уся моя увага була прикута до креллівських кораблів, за рухами яких я обирала, куди випускати гарпун. Поворот, гарпун назад, нирок; знову постріл з гарпуна, гарпун назад. І так по колу.

— Ще... Трохи... Ближче... — натужно промовив Недд, що мчав переді мною.

Гарпун. Поворот. Тоді знову.

— В мене готовий оновлений аналіз бою, — пролунав у моєму шоломі радісний голос М-Бота.

Креллівський корабель переді мною не вписався в поворот і добряче черконув корпусом по стіні. Щит поглинув удар, але силою інерції його віднесло до протилежної стіни. Від раптового гучного вибуху я загальмувала і під градом іскор та уламків заледве сама ввійшла в поворот.

— Ви забули про мене, так? — запитав М-Бот.

— Нема коли, — процідила я крізь зціплені зуби.

Недда вибух не просто не сповільнив. Хлопець навіть прискорився до маґ-1,5, намагаючись підібратися ближче до креллів.

Я додала прискорення, щоб не відставати від нього. Але це було вже занадто. Навіть для мене.

— Коли ви не хочете розмовляти, я можу повернутися в режим сну, — зауважив М-Бот. — Але якщо я це зроблю, вам мене... бракуватиме, чи не так?

— Так.

— Які ж ви, люди, сентиментальні! Ха-ха-ха! До речі, у вас рівно три з половиною хвилини до того, як ця станція впаде. Може, й менше, бо крелли почали її обстрілювати.

— Що?

— Оскільки більшість ваших кораблів відступила, крелли зосередилися на верфі й намагаються знищити її, аби вона не потрапила вам до рук. Схоже, вони збираються бомбардувати її, поки звичайні винищувачі збивають підйомні кільця, щоб вона впала швидше.

— Трясця. З деталей цієї штуки можна побудувати кораблів на кілька загонів.

Крелли не могли допустити цього. Але чому вони хотіли, щоб ця штукенція спершу впала? Чому не знищать її в небі?

Та намагатися збагнути мотивацію креллів було марною тратою часу. Я шмигнула за Неддом в інший поворот. Ворога перед собою заледве бачила: крелли пішли у відрив.

Далеко попереду тунелі освітив жовтогарячий спалах вибуху: розбився один з кораблів, які ми намагалися врятувати.

— Недде! — гукнула я у передавач. — Ця штука падає. Треба вибиратися!

— Ні. Мусимо допомогти!

Міцно зціпивши зуби, я прицілилася й випустила в нього свій гарпун. Яскравий світловий трос причепився до його фюзеляжу, засвітивши щит. Відтак я загальмувала, розвернулася в протилежному напрямку й потягнула Недда за собою.

— Відпусти! — закричав він.

— Недде, ми йому не допоможемо. Таке завдання нам поки не до снаги. Бачать зорі, нам несказанно пощастило не розбитися в цих тунелях.

— Але... Але...

Ми зависли на місці на туго натягнутому тросі, з двигунами, що гнали кораблі в різні напрямки.

— Боягузка, — прошепотів він.

Мене ніби огріли по обличчю. Я не боягузка, це виключено.

— Я вимикаю двигун, — сказав він. — І ти вимикай, щоб нас не кинуло об стіну.

Підтвердивши, я вимкнула прискорювач і затягнула гарпун. Верф падала рівномірно, однак у процесі страшно скрипіла й трусилася.

— Куди? — запитав Недд. — В який бік нам летіти?

— Не знаю.

М-Бот прокашлявся:

— Чи не бажали б ви почути мої інструкції, як вам вибратися з охопленої полум’ям смертельної пастки, куди ви себе віроломно загнали?

— Так! — скрикнула я.

— Тільки не треба так кричати. Летіть прямо, доки я не скажу звертати, а тоді звернете ліворуч.

— За мною! — гукнула я Недду, натискаючи на штурвал і кидаючись уперед.

Я мчала тунелем, на стінах якого яскравими спалахами відсвічувало полум’я з мого двигуна. Недд летів за мною.

— Тепер ліворуч і прямо по тому тунелю, — сказав М-Бот. — Чудово. Через два тунелі — ні, не сюди, — ось так, вам туди.

За допомогою гарпуна я зрізала в тунель.

— У вас приблизно дві хвилини, щоб не загинути у вогненному жерлі і щоб я не залишився сам на сам із Ріком і слимаком. Ніяк не второпаю, з котрого з них гірший співрозмовник. А зараз вам у тунель вгорі.

Я робила все, як він мені казав, кружляючи у скаженому плетиві поворотів і тунелів. Вибухи ззовні поголоснішали. Скрегіт металу. Тряска. Глухі постріли.

Обливаючись потом, я зосередила абсолютно всю свою увагу на польоті.

Хоч я ще ніколи не втрачала управління, та відчула, що якась частина власного організму не слухається мене. Шолом усередині розжарився, і я була ладна заприсягнутися, що чую в голові голоси — уривки слів.

...детонацію...

...поворот...

...прискорювач...

Ми з Неддом шуснули в пробоїну в зовнішній стіні верфі. Нарешті я могла розслабити зір і летіти далі без жодних інструкцій від М-Бота.

Вискочивши з діри, ми з Неддом мало не врізалися в землю. Станція вже майже досягнула поверхні. Я вирівняла свій корабель і помчалася над сіро-блакитним суходолом, здіймаючи за собою пилюку. Недд тихенько лайнувся. Ми летіли у вузесенькій смужці простору, що залишився між станцією й землею.

— Крелли щойно детонували декілька великих бомб на даху верфі, — повідомив М-Бот.

Я продовжувала мчати під станцією. Її сталеве дно чимраз нижчало в мене над головою. Сиплючись довкола нас, від неї відвалювалися металеві уламки. Корабельня розпадалася на шматки.

— На теперішній швидкості ударної хвилі вам не уникнути, — м’яко сказав М-Бот.

— Недде, прискорення! — крикнула я, до краю натискаючи на штурвал. — Маґ-10!

Увімкнулися, але швидко перевантажились, гравітаційні конденсатори, і мене миттю вчавило у крісло. Обличчя зробилось важке, шкіру навколо очей і рота потягнуло назад. Руки немов налилися свинцем і почали зісковзувати з панелі керування.

Смужка світла — наш вихід на волю — дедалі тоншала. Мій «Поко» задвигтів, коли я розігналася до маґ-10 і продовжила набирати швидкість до маґ-10,5. Мене несамовито затрусило, щит аж засвітився від шаленого опору повітря.

На щастя, нам вистачило прискорення, і ми з Неддом вилетіли з-під верфі якраз перед тим, як вона почала врізатися в землю, розсипаючи навсібіч куряву і уламки. На такій швидкості ми врятувалися від них та гуркоту зіткнення, бо неслися в кілька раз швидше від швидкості звуку.

Полегшено видихнувши, я почала гальмування, і тряска поступово вляглася. Недд порівнявся зі мною, і разом ми залетіли на коло. За ті кілька секунд стрімкого польоту ми настільки віддалилися від корабельні, що мені не було навіть видно хмари пилу, яку вона здійняла. Мої датчики заледве вловлювали ударну хвилю, аж доки вона нарешті не накрила нас дорогою до своїх.

Врешті ми наблизилися до місця падіння достатньо близько, щоб мені стало видно велетенську пилову хмару, що здіймалася стовпом на місці падіння. За стіною куряви від верфі було видно лише велетенську чорну тінь, навколо якої носилися темні цяточки — креллівські винищувачі, які перевіряли, щоб серед уламків станції не залишилося нічого цінного. Синій камінь для підйомних кілець нерідко можна було видобути навіть з найбільш потрощеного брухту, проте його легко було зруйнувати концентрованим пострілом з гармати або майстерно скерованим вибухом.

— Ну нарешті, — промовив Йорґен, коли ми приєдналися до решти загону. — Зорі всевидючі, про що ви тільки думали?

Я не відповіла, мовчки перераховуючи свою команду. Сім кораблів, включно з моїм. Усі вціліли. Ми були впрілі, побиті та зморені. До загону «Бистрина», з яким ми мали повертатися на базу, всі летіли мовчки, радіючи, що хоча б залишилися живі.

Боягузка.

Неддів голос продовжував відлунювати мені в голові, відволікаючи ще більше, ніж жар від сенсорів у моєму шоломі та думки про скажені місця, серед яких ми допіру ширяли. Невже я направду чула голоси у голові?

Я не боягузка. Часом не маєш іншого вибору, крім як відступити. Увесь сонівський флот вийшов з того бою. Тож те, що я переконала Недда рятувати себе, не робило мене меншою войовницею. Чи таки робило?

Коли ми зайшли на посадку на базі, почало темніти. Смертельно зморена, я стягнула шолом і вилізла з кабіни. Біля підніжжя драбини на мене вже чекав Йорґен.

— Я досі не почув від тебе відповіді, — випалив він. — Дорогою назад я тебе не чіпав, бо розумію твій стан, але тобі однаково доведеться пояснити все. — Він схопив мене за лікоть і міцно стиснув. — Своїми вибриками ти мало не вбила Недда.

Я зітхнула і мовчки зиркнула на його руку. Він обережно відпустив мене.

— Але питання не закрито, — сказав хлопець. — Це був божевільний вибрик, навіть для тебе. Я не вірю, що ти...

— Я стомилася так само сильно, як полюбляю бути найприбацанішою серед вас, Приндо. Давай іншим разом. — Я кивнула на Неддів корабель, що виднівся супроти присмеркового неба. — Він перший полетів туди, а я кинулася за ним. Чи краще було б відпустити його самого?

— Недд? — не повірив Йорґен. — Він занадто розсудливий для такої дурості.

— Може, це ви всі так звикли вважати. Все, що я знаю, це те, що там було два наших «Зіґо» зі «Шторму». За ними погналися крелли, і Недд хотів допомогти.

— Зі «Шторму»? — перепитав Йорґен.

— Так. А що?

Йорґен затнувся і рушив до Неддового корабля. Я пішла за ним, заледве волочачи ноги і відчуваючи дивний біль у голові — немовби очі зсередини кололо безліч дрібних голочок. У кабіні Недда не було, не знайшли ми його й серед інших кадетів, котрі рушили у роздягальні зняти з себе гермокостюми. Тепер, коли потрясіння від пережитого почало відпускати, вони вже сміялися.

Йорґен вийшов на стежку між злітних майданчиків, я, нічого не розуміючи, — за ним, аж доки ми не зупинилися перед рядом «Зіґо» з емблемами загону «Шторм». Вони повернулися на базу раніше за нас, тож їхні пілоти встигли піти, і тепер навколо зорельотів поралися техніки.

На пустому місці в ряді винищувачів на колінах стояв Недд.

— Що? — запитала я в Йорґена.

— Його брати, Дзиґо. Вони завжди літають у парі: «Шторм» шість і «Шторм» сім.

Пілоти, за якими ми летіли. Ті, які — зараз мені це було вже очевидно — загинули в тих чорних тунелях.

27

Наступного дня Недд не явився на заняття. Іншого — теж. Як і весь подальший тиждень.

Кобб не давав нам розслабитися, змушуючи тренувати переслідування. Ми ширяли, кружляли й загарпунювали одне одного, як справжні пілоти. Однак у моменти відпочинку між вправами в голові мені лунав Неддів голос: «Боягузка».

Вкотре я згадала це слово, сидячи в кабіні симулятора під час однієї з вправ. Відмовившись від переслідування, я змусила Недда покинути рідних братів. Хіба зробив би щось подібне хтось із легендарних героїв?

— Згідно з даними аналізу, якщо ви продовжили б переслідування ще на сім секунд, то загинули б унаслідок зіткнення станції з землею або подальшого вибуху, — сказав М-Бот, поки я проходила вправу.

— А ти не міг зламати канал і зв’язатися з Неддовими братами? — прошепотіла до нього я, боячись, що мене можуть почути.

— Так, імовірно, я міг би це зробити.

— Варто було продумати таку можливість. Якби ми координували свої дії з ними, можливо, нам вдалося б їх врятувати.

— І як ви потім пояснювали б злам системи зв’язку СОНу?

Я не відповіла, бо була зайнята маневрами в бою з голографічними креллами. Була б я справжньою патріоткою, давно б уже передала корабель керівництву. Але патріоткою я не була. СОН зрадив і вбив мого батька, а тоді оббрехав його ім’я. За це я їх ненавиділа... Проте попри ненависть сама прийшла до них, щоб стати льотчицею.

Зненацька це здалося мені ще одним вчинком, гідним хіба що боягузки.

Тихенько гаркнувши, загарпунила ближній уламок. Обкрутилася довкруг нього, додала прискорення, а тоді, проносячись повз крелла, активувала ІМІ, вирубила свій та його щити і розвернулася довкола своєї осі, повертаючи свій корабель у протилежний бік. Продовжуючи летіти задки, зробила кілька пострілів і знищила ворога.

Це був небезпечний маневр, бо так я не бачила, куди лечу. Праворуч од мене вигулькнув інший креллівський корабель, який тут же відкрив вогонь. Не захищена щитом, я загинула під виття сигналу небезпеки.

— Гарний викрутас, — промовив Кобб у приймачі, перезапускаючи мою голограму. — Дуже ефектний спосіб загинути.

Я відстібнула пасок, встала, зірвала з голови шолом і пошпурила його на крісло. Він відскочив від сидіння і покотився по підлозі, а я пішла в дальній бік аудиторії й заходилася крокувати по колу.

Оточений крихітними голографічними корабликами, що носилися навколо нього, Кобб стояв посеред кола тренажерів. У вусі в нього була гарнітура для зв’язку з нами. Він подивився на мене, але не сказав нічого.

— Трясця, Скритна! — прикрикнув натомість на Кіммалін. — Видно ж, що той корабель проробляв маневр С-4, щоб заманити тебе в пастку. Будь уважніша!

— Вибачте! — вигукнула вона з кабіни. — Ой, і за це теж!

— Сер? — озвався з-за голографічного щита Артуро. — Введення в оману — поширена тактика серед креллів?

— Важко сказати, — буркнув Кобб.

Аж булькочучи з люті — переважно на себе — я продовжувала крокувати і слухати. Кадети хоч і сиділи колом, та голоси їхні заглушували шоломи і обстановка кабін. Я дещо заспокоїлася, збагнувши, що ніхто не чув, як я тихенько, як мені здавалося, перешіптувалася з М-Ботом.

Гудіння голосів курсантів заспокоювало. Зрештою я вгамувалася і вийшла до Кобба на середину аудиторії.

— От учора, — продовжив Артуро, — коли падав той велетенський уламок. Вони атакували не нас, а його — вірогідно, аби ми не скористалися технологіями з нього. Це так?

— Так, — відповів Кобб. — Амфі, до чого ти хилиш?

— До того, сер, що вони, мабуть, знали, що він колись упаде. Вони ж живуть у космосі, тому не могли за всі ці роки не помітити такої брили. Чому тоді не знищили її давно, а чекали, доки вона почне падати?

Я кивнула. Мене цікавило те саме запитання.

— Мотивація креллів нам невідома, — мовив Кобб. — Звичайно, крім того, що вони хочуть знищити наш вид.

— Чого ж вони ніколи не атакують групами, більшими за сотню кораблів? — допитувався Артуро. — Чому постійно влаштовують дрібні сутички, замість того, щоб задушити нас чисельною навалою?

— Та найголовніше, чому вони дають уламкам падати? — докинула я. — Без них у нас не було б підйомних кілець, і ми не могли б чинити опору. Та й чого ми не даємо їм бою в поясі уламків? Нащо чекати, доки вони самі спустяться до нас і...

— Кінець тренування, — оголосив Кобб, підійшовши до столу, і вимкнув голограми.

— Даруйте, сер, — сказала я.

— Не перепрошуй, кадетко, — промовив Кобб. — І ти, Амфісбено, також. Ви обоє поставили гарні запитання. Всім зняти шоломи. А тепер слухайте уважно. Війна триває хоч і давно, але про креллів ми майже нічого не знаємо. Та я розкажу вам те, що нам відомо напевно.

Решта курсантів познімали шоломи. У мені наростало піднесення. Невже ми нарешті почуємо відповіді?

— Сер, — виструнчившись, озвався Йорґен. — Хіба інформація про креллів не засекречена й доступна лише регулярним пілотам?

Артуро зітхнув і закотив очі. На його обличчі так і читалося: «Ну дякую тобі, Йорґене, за те, що ти такий зануда».

— Йорґене, ніхто не любить чуток, — відповів Кобб. — А зараз помовч і слухай. Це треба знати. Ви на це заслужили. А я, як Перший Громадянин, маю право обирати, що мені можна говорити.

Я повернулася до своєї кабіни, і Кобб запустив якусь голограму. На ній була планета — напевно, Детрит, бо навколо неї оберталися шари металу. Щоправда, пояс простягався значно далі і був товстіший, ніж я собі думала.

— Це — модель нашої планети і поясу уламків, — повів він. — Правда полягає в тому, що ми маємо лише приблизне уявлення про те, що розташовується за ним. Більшість своїх знань ми втратили, коли крелли розбомбили архів нашого командування в день аварії. Однак наші науковці припускають, що цей щит колись закривав собою всю планету. Біда в тому, що багато з тих древніх механізмів досі функціонують, і деякі з них обладнано гарматами.

Він перевів погляд на напівпрозору блакитну голограму планети, з якої злетіла група винищувачів. Коли вони наблизилися до поясу уламків, їх збило кількасот гармат.

— Там, нагорі, небезпечно, — провадив Кобб, — навіть для креллів. Власне тому старий флот і прилетів на цю планету. Старожили розповідають, що про Детрит знали й раніше, але уникали його. Його щит викликає перепони у зв’язку, і перед тим як розбитися тут, наш флот насилу пробився через захисний щит. Крелли не особливо досліджували пояс. Тому, хоч напевно знали, що стара верф упаде, але вони не наважувалися підійти до неї крізь нього. Однак вони знайшли кілька безпечних шляхів до поверхні й використовують майже виключно їх.

— То... — сказала я захоплено, бо все було нове для мене. — То ми можемо скористатися тими давніми захисними платформами?

— Ми пробували, — відказав Кобб. — Але підлітати туди небезпечно: платформи атакують і нас. А ще крелли значно небезпечніші у відкритому космосі. Пригадуєте, як саме щит закриває цю планету? Так от, крелли володіють передовими засобами комунікації, а щит планети заважає їм нормально комунікувати. Ми вважаємо, що саме через це вони й літають тут гірше. Є і ще одна проблема, дещо менша, — додав Кобб, але якось не надто впевнено. — У космосі крелли здатні... словом, старі люди кажуть, що в них є технології, які дозволяють їм читати людські думки. Дехто більш сприйнятливий до впливу цієї технології, ніж інші.

Ми з одногрупниками перезирнулися. Ніхто з нас не чув про це раніше.

— Тільки нікому не кажіть, що я розповів вам це, — мовив Кобб.

— Отже, перебої в системі комунікації вкупі з орбітальною захисною системою і є причиною, чому крелли не бомблять нас із космосу? — запитав Артуро.

— Коли ми тільки збудували «Альту», вони намагалися нападати більшими зорельотами, — сказав Кобб, — але орбітальна система їх збивала. Крелли можуть проникнути сюди лише на дрібних маневрових кораблях.

— Але це не пояснює, чому вони відряджають в атаку такі малі загони, — не вгавав Артуро. — Коли не помиляюся, вони ще ні разу не відправляли понад сотню кораблів за раз, ге?

Кобб кивнув.

— Чому не відправити дві, три сотні?

— Це нам невідомо. Підніми хоч усі секретні документи, але нічого, крім божевільних теорій, не знайдеш. Либонь, сотня зорельотів — максимум, який вони можуть координувати одночасно.

— Гаразд, — мовив Артуро, — але чому вони можуть скидати лише одну стирачку за раз? Чому не повантажити їх на кілька кораблів і пустити на нас? Чому...

— Що вони таке? — перебила його я, бо Артуро хоч і ставив правильні запитання, але, як на мене, забув про найважливіше.

Артуро глипнув на мене й кивнув.

— Кобб, це нам відомо? — продовжила я. — Чи є про це хоч якась інформація в таємних документах? Хтось колись бачив крелла?

Кобб змінив голограму на зображення обгорілого шолома та уламків скафандра. Я здригнулася. Рештки крелла. Ця голограма була набагато деталізованішою, реальнішою, ніж усі малюнки, що я бачила досі. Короткі, присадкуваті, дещо квадратні залишки лежали на столі, навколо якого стояла група науковців.

— Це все, що нам колись вдавалося здобути, — сказав Кобб. — Та й то такі рештки ми знаходимо лише в деяких збитих кораблях — одному зі ста, коли не менше. Ми впевнені тільки в одному: крелли — не люди.

Він показав інший знімок: ближній план одного з обгорілих шоломів.

— З цього приводу є кілька теорій, — продовжив він. — Старші люди, котрі служили на «Нескореному», розповідають просто неймовірні речі. Вони твердять, що ми не знаходимо нічого, крім скафандрів, тому що шукати більше нема чого. Може бути, що ті скафандри — і є крелли. В давнину ходили легенди про чудернацьких машин, здатних мислити.

Машини, здатні мислити.

Машини з просунутими технологіями комунікації.

Я раптом похолонула. Аудиторія навколо розмилася, а я стояла біля кабіни, немовби здаля чуючи голоси решти курсантів.

— Це нісенітниця, — мовила Веремія. — Шмат металу здатен мислити не більше, ніж кам’яна брила. Або ті двері. Чи моя фляга.

— Це навіть більша нісенітниця, ніж припущення, що вони можуть читати думки? — спитав у неї Артуро. — Я ніколи не чув нічого подібного.

— Мабуть, у цій галактиці є дива, яких нам не осягнути, — промовив Кобб. — Зрештою, «Нескорений» та інші кораблі пересувалися між зорями за коротку мить. Тому, якщо крелли — справді розумні машини, це пояснює, чому їхні підбиті винищувачі завжди пусті, а в скафандрах не знаходять тіл.

Розумні машини!

На тому Кобб оголосив кінець занять, і всі почали збирати речі й готуватися йти на вечерю. Кіммалін та ФМ поскаржилися на застуду — у ті дні вона трохи розгулялася в академії, — і Кобб наказав їм іти відпочивати, додавши, що вечерю їм принесуть у кімнату.

Я чула і водночас не чула тієї розмови. Сиділа, як загіпнозована. М-Бот. Зореліт, здатний мислити і з легкістю зламувати нашу систему комунікації. А раптом... А раптом я ремонтую крелла? Чому це ніколи не спадало мені на думку? Як я могла бути такою сліпою й не помічати очевидного?

У нього є кабіна, подумала я, всі написи в якій виконано англійською мовою. Там є все необхідне для пілота. А ще він стверджує, що не може літати сам.

А що, як він хитрує? Хоч і казав, що не вміє брехати, та, окрім слів, інших доказів я не мала. Я...

— Дзиґо, — окликнув мене Кобб, стаючи біля тренажера. — Ти що, також застудилася?

Я похитала головою:

— Просто забагато інформації.

Кобб гмикнув:

— Не виключено, що це неперевірені відомості. Відколи ми втратили архів, більшість того, що нам відомо про колишні часи — це чутки й легенди.

— Можна розказати це Недду, коли він повернеться? — запитала я.

— Він не повернеться, — відказав Кобб. — Сьогодні вранці адміралка виключила його з курсу.

— Що? — здивувалася я. — Він сам попросився?

— Він не явився на навчання, Дзиґо.

— Але ж... Його брати...

— Неспроможність контролювати емоції, включно з горем, є ознакою непридатності для служби. Принаймні так вважають Залізнобока і керівництво СОНу. Як на мене, те, що Недд вибув, — навіть на краще. Однаково він занадто розумний для цього діла.

Він пошкандибав геть з аудиторії. Я важко опустилася в крісло. Отже, нас залишилося шестеро. А коли неспроможність вгамувати емоції стала причиною виключення одного з нас, то... Що вже про мене казати? Я відчувала на собі непідйомний тягар: втрата друзів, тривога через М-Бота, голоси, які тихенько нашіптували мені, що я боягузка.

Моє життя було суцільною боротьбою, в якій я раз за разом доводила всім, що зможу літати і бути не гіршою за решту. Куди ж поділася вся моя впевненість? Мені завжди здавалося, що коли в мене все вийде і я потраплю сюди, то більше не почуватимуся самотньою.

Сягнувши в рюкзак, я дістала передавач:

— М-Боте, ти тут?

— Підйомне кільце: в нормі, але замало енергії. Двигуни: ушкоджені. Цитонічний гіперприскорювач: ушкоджений. — Він замовк. — Це означає «так», якщо ви не зрозуміли. Я тут, бо не можу нікуди піти.

— Ти чув нашу розмову?

— Так.

— І?

— І мушу визнати, що одночасно проводив розрахунки ймовірності того, чи в тій будівлі ростуть гриби, бо розмова ваша — типово для людей — була трохи нуднувата. Але не повністю! Тому не треба...

— М-Боте, ти крелл?

— Що? Ні! Звісно, що я не крелл. Звідки ви це взяли? Як ви могли подумати... Стривайте, розраховую. О, тепер розумію. Ви вважаєте, що оскільки я штучний інтелект, як, ймовірно, і крелли, то повинен бути одним із них.

— Погодься, це досить підозріло.

— Якби міг, я образився б, — сказав він. — Може, мені варто б називати вас коровою, позаяк у вас також чотири кінцівки, ви складаєтеся з плоті й володієте рудиментарною біологічною здатністю до мислення.

— А ти сам знав би, якби був креллом? — спитала я. — Може, ти це просто забув.

— Я це знав би, — підтвердив він.

— Ти не пам’ятаєш, як опинився на Детриті, — зауважила я. — У тебе збереглося лише одне зображення твого пілота — якщо це направду він. Ти майже нічого не пригадуєш про мій вид. Ану ж ти ніколи цього і не знав? Що коли твій банк пам’яті заповнений лише тією інформацією, яка відома креллам про нас, а решту ти вигадав сам?

— Запускаю нову програму, — відказав він, — для правильного висловлення обурення. На це знадобиться деякий час. Дайте мені кілька хвилин.

— М-Боте...

— Секунду. Терпіння, Спенсо, — велика чеснота.

Я зітхнула і почала збирати речі. Відчувала спустошення. Порожнечу. Страху не було. Я ж бо купалася в полум’ї битви й розкошувала серед смертельного голосіння ворога. Страх був мені невідомий. Але глибоко всередині я... непокоїлася. Виключення Недда зачепило мене більше, ніж я могла очікувати.

Закинула на плече рюкзак, почепила йому на бік передавач, попередньо налаштувавши, щоб, коли на зв’язок зі мною вийде М-Бот або ще хтось, блимнула лампочка. Не хотілося, щоб зореліт зненацька запатякав, поки я буду в коридорі. Хоча тривога моя була безпідставна. У будівлі не було ні душі. Кобб відпустив нас пізніше за всіх, тому інші кадети вже давно були на вечері. На свинцевих ногах чалапаючи до виходу, я не помітила в коридорі охоронців чи іншого персоналу.

Я не думала, що протягну в такому темпі довго. Вставати з самого рання, щоб лагодити М-Бота, тоді цілий день вбиватися на заняттях, повертатися серед ночі в печеру і спати там тривожним сном, сповненим видінь про всіх, кого я підвела, або — що куди гірше — кошмарів про втечу...

— П-с-с-с-с!

Я зупинилася і глянула на передавач, причеплений до рюкзака. — П-с-с-с-с-с-с-с-с-с, Спенсо!

Я огледіла весь коридор, аж тут побачила з правого боку Кіммалін — здається, це була вона — у дверях, вдягнену в усе чорне.

— Скритна?

Вона поспішно махнула мені йти далі. Я наморщила чоло.

А тоді захотілося стукнути себе. Дурепо, це точно Кіммалін.

Я підійшла до неї:

— Що ти...

— Ч-ш-ш-ш! — прицитькнула мене вона, прокралася далі коридором і визирнула за ріг.

Відтак махнула мені йти за нею, і я, нічого не розуміючи, пішла. Так ми проминули кілька поворотів пустим коридором. Вона навіть затягнула мене в туалет і, нічого не пояснивши, наказала чекати. Врешті ми дійшли до коридору з дверима, що тягнулися по обидва його боки. Жіночий житловий корпус. Біля однієї з кімнат, розмовляючи, стояло двоє незнайомих мені дівчат у формах з нашивками загону «Зоряний дракон».

Кіммалін протримала мене за рогом, доки дівчата не пішли в інший бік. Я помітила, що ми з нею прийшли у протилежний від їдальні бік. То чи справді вона хвора, чи тільки вдає?

Коли дівчата пішли, з дверей вигулькнула голова ФМ зі шпилькою в короткому волоссі. Дівчина швидко помахала нам. Ми з Кіммалін побігли до неї й заскочили в кімнату.

ФМ затріснула за нами двері й усміхнулася. Крихітна кімнатка була такою, як я її й запам’ятала — тільки після загибелі Ранньої звідти прибрали одне ліжко. Тепер там залишилося тільки дві койки: двоярусна під лівою, одинарна — під правою стіною. Між ними лежали навалені купою ковдри, на комоді стояли дві таці з їжею: миски з супом, що парував, водоростевий тофу і товсті скибки хліба. Справжнього хліба. Зі справжнім маслозамінником! У мене набрався повний рот слини.

— Ми хотіли замовити додаткові порції, — сказала Кіммалін, — але нам принесли суп, бо думають, що ми захворіли. Та, як казала Свята, не проси більшого, коли вже маєш.

— Одне ліжко прибрали, — мовила ФМ, — тому ми настелили ковдр. Найскладніше буде вийти в туалет, але ми щось придумаємо.

Нарешті все склалося. Вони просто вдали, ніби занедужали, а зробили це, аби замовити вечерю в кімнату й поділитися зі мною. Мене ж провели, щоби я заночувала з ними.

Зорі милі. Мене захлеснуло хвилею вдячності. Захотілося плакати. Але воїни не плачуть.

— Ой-ой! — зойкнула Кіммалін. — Ти сердишся. Не треба. Ми не кажемо, що ти слабачка і не дійдеш до печери! Просто подумали... Ну, знаєш...

— Було б непогано трохи відпочити, — допомогла їй ФМ. — Навіть великим воїнам часом необхідний спочинок, еге ж, Дзиґо?

Я кивнула, боячись розтулити рота.

— От і чудово! — мовила Кіммалін. — Гайда їсти, бо я від цих викрутасів з маскуванням страшенно зголодніла!

28

Смакував той суп краще, ніж кров моїх ворогів. Утім, оскільки я ніколи не куштувала ворожої крові, це, мабуть, такий собі комплімент супу. Але це справді був найкращий на світі суп, що смакував сміхом, любов’ю та дружбою. Його тепло гріло мене зсередини, як ракетне паливо — двигун. Тримаючи миску на колінах, я сиділа на купі ковдр і слухала розмову Кіммалін та ФМ. На очі мені наверталися сльози, але я не наважувалась заплакати. Дивно, але звичайна тарілка супу нагадала мені про домівку.

— Я ж казала тобі, побачивши чорний костюм, вона точно піде за мною, — говорила Кіммалін, сидячи зі схрещеними ногами на своєму ліжку. — Чорний — колір інтриги.

— Ти скажена, — мовила ФМ, змахуючи ложкою. — Пощастило, що вас ніхто не помітив. Нескорені тільки й чекають, щоб їх чимось образили.

— ФМ, ти також нескорена, — сказала я. — Як і всі ми, ти народилася тут. Ти — громадянка Об’єднаних Підземель Нескорених. Чому ти не хочеш бути собою?

ФМ радісно заусміхалася. Схоже, моє запитання їй сподобалося.

— Нескорений — не лише громадянство, — повела вона, — а й певний світогляд: «Справжній нескорений вважає так...», «Нескорені ніколи не здаються!» абощо. За такою логікою виходить, що, роблячи інший особистий вибір, я можу перестати бути нескореною.

— І... ти цього хочеш? — запитала я, смикаючи головою.

Кіммалін передала мені ще шматок хліба:

— Просто вона вважає, що всі ви часом дещо... Галабурдні.

— Знову це слівце, — кинула я. — Хто так взагалі говорить?

— Освічені люди, — сказала Кіммалін, сьорбаючи суп.

— Я відмовляюся жити в полоні автократії й націоналізму, — продовжила ФМ. — Нашому народові довелося піти на такий крок заради виживання, але цим ми загнали себе в рабство. Більшість майже ніколи не ставить під сумнів такого способу життя і слухняно виконує правила. Інші ж підняли рівень агресії до такої межі, що природні почуття зробилися неможливі!

— У мене є природні почуття, — заперечила я. — І я дам відсіч кожному, хто стане це заперечувати.

ФМ пильно подивилась на мене.

— Я викликала б тебе на двобій, — промовила я, жуючи скибку, — але так напхалася хлібом, що не можу встати. І оце так ви їсте щодня?

— А який твій раціон? — спитала Кіммалін.

— Щури й гриби, — відповіла я.

— Щодня?

— Ну, раніше я ще приправляла щурятину перцем, але він у мене закінчився.

Дівчата перезирнулися.

— Те, як повелася з тобою адміралка — ганьба для всього СОНу, — мовила ФМ. — Однак це — природний наслідок тоталітаристського прагнення до абсолютної влади над усіма, хто проти системи, яскравий приклад її лицемірства. Для них непокірність перестає бути ознакою нескореного, якщо людина відмовляється коритися їм.

Я зиркнула на Кіммалін, але та лише знизала:

— Її це страшенно зачіпає.

— На наших плечах тримається влада, яка зловживає своїми повноваженнями в ім’я загальної безпеки, — сказала ФМ. — Народ мусить не мовчати, а виступити проти панівного класу, який його поневолив!

— Панівного класу, з якого походиш ти? — перепитала я.

ФМ опустила погляд на суп і зітхнула:

— Я ходила на збори сперечальників, але мої батьки тільки з розумінням гладили мене по голівці, пояснюючи всім, що я проходжу фазу заперечення. А тоді віддали мене в академію, і я... Одне слово, мені треба стати льотчицею.

Я кивнула. Це було мені зрозуміле.

— Просто я думаю, що як прославлюся в боях, то стану голосом малих людей, розумієш? Мені здається, тут я принесу більше користі, аніж у нижніх підземеллях, де сидітиму величаво у вечірній сукні біля своїх сестер. Хіба ні? Ти як гадаєш?

— Авжеж, — погодилася я. — Ти мислиш слушно. Скажи, Скритна?

— Я це давно їй кажу, — мовила Кіммалін, — але з твоїх уст це звучить переконливіше.

— Чому? — перепитала я. — ФМ, хіба не ти казала, що такі, як я, позбавлені природних почуттів?

— Так, але ти не винна в тому, що стала продуктом свого оточення! — кинула ФМ. — Це не твоя провина, що ти виросла голодним до крові та руйнувань згустком агресії.

— Справді? — насторчилась я. — То це такою ти мене бачиш?

Вона кивнула.

Клас.

Раптом двері до кімнати відчинилися, і я інстинктивно занесла над собою миску, готова пошпурити її прибулому в пику. Підсвічена лампами з коридору, всередину прослизнула Веремія. Трясця. Про неї я зовсім забула. Ці двоє привели мене сюди, поки вона була на вечері. Цікаво, а вона в курсі їхнього задуму?

Зустрівшись зі мною поглядом, вона поспішно зачинила за собою двері.

— Я принесла десерт, — сказала Веремія, показуючи згорток із серветок. — Принда застукав мене, поки я набирала тістечка. Прийшов перевірити нас перед тим як їхати на черговий важливий прийом удома.

— І що ти йому сказала? — запитала Кіммалін.

— Сказала, що хочу перекусити перед сном. Сподіваюся, він нічого не запідозрив. У коридорі нема нікого: ні охорони, ні персоналу. Думаю, ми в безпеці.

Вона розгорнула серветку, явивши нам злегка прим’яті шоколадні тістечка. Я уважно дивилась на неї, поки вона роздавала нам десерт. Скінчивши, запхала в рот останній шматок і плюхнулася на своє ліжко. За останні кілька тижнів ця дівчина перекинулася зі мною заледве кількома словами, а тепер принесла мені тістечко? Мені безперечно полегшало, що вона не збирається мене здавати, однак я досі не знала, чого від неї очікувати.

Сівши назад на ковдри, я спробувала тістечко. Це було набагато — у сто разів — краще, ніж щурятина. Мимохіть я аж легенько застогнала від задоволення, неабияк потішивши Кіммалін. Вона сиділа на краєчку незастеленого ліжка Веремії. Її власна койка була на другому ярусі — найохайніша у цій кімнаті: ретельно заправлена, на подушці — квітчаста наволочка. Ліжко ФМ стояло з іншого боку, під полицею з купою книжок.

— То... — промовила я, облизуючи пальці, — чим ви займаєтеся вечорами?

— Спимо, — мовила Веремія.

— Цілих дванадцять годин?

— Ну, ще займаємося фізкультурою, — сказала ФМ. — Найчастіше плаваємо в басейні, хоча Веремія любить потягати залізяки. Буває стріляємо з напарниками по мішенях або беремо додаткові заняття на центрифузі...

— Я там ще жодного разу не наблювала, — додала Веремія, — і це, на мою думку, якось неправильно.

— А ще Веремія навчила нас грати у волбол, — мовила Кіммалін. — Дуже весело дивитися, як вона грає з хлопцями. Її присутність — завжди виклик для їхнього самолюбства.

— Іншими словами, дуже радісно, як вона взуває Недда, — пояснила ФМ. — Він так смішно біситься щоразу...

Вона затнулася, явно зрозумівши, що вже ніколи не побачить його гри.

У шлунку мені закрутило. Плавання. Стрільба по мішенях. Спорт? Звичайно, я знала, що пропускаю, але чути це було...

— Втім, сьогодні на нас там не чекатимуть, — сказала Кіммалін. — Ми ж похворіли. Але ми знайдемо чим повеселитися, Дзиґо! Можемо теревенити хоч цілу ніч.

— Про що? — спитала я.

— Про нормальні речі, — знизавши, кинула ФМ.

І що воно таке ті нормальні речі?

— Типу... про хлопців?

— Зорі милі, та ні ж бо, — мовила Веремія, дістаючи з полиці якусь річ. Це виявився альбом із замальовками різних маневрів винищувачів. — Про стратегії ведення бою!

— Веремія все ніяк не заспокоїться, поки не вигадає якийсь маневр на свою честь, — кинула ФМ. — Ми гадаємо, що маневр імені Веремії повинен точно складатися з кількох петель. Як-от на п’ятнадцятій сторінці.

— Ненавиджу петлі, — сказала Веремія. — Той маневр треба назвати на честь Скритної. Бо він звивистий, як квіточка.

— Не мели дурниць, — відказала Кіммалін. — Зайди я в таку петлю, то ще сама об себе розіб’юся.

— Невіддільним елементом маневру імені Скритної є засипати ворога не лише щільним вогнем із гармати, а й компліментами, — весело докинула ФМ. — «Ой, ти так гарно вибухаєш! Тобі є чим пишатися. Молодець!»

Моя напруга поступово спала, поки дівчата показували мені маневри, які вигадали самі. Назви були, звичайно, жахливі, зате сама розмова лилася так невимушено, захопливо і... напрочуд дружньо. Врешті дійшла моя черга, і я намалювала в альбомі схему надзвичайно складного маневру — чогось середнього між Альстромівською петлею і подвійним розворотом на крилі.

— І найбожевільніше тут те, що вона таки зможе його виконати, — сказала ФМ.

— Ага, — додала Кіммалін. — Може, краще тоді маневром Скритної назвати зліт, бо це єдине, що я роблю без помилок?

— У тебе все добре виходить, — заспокоїла її Веремія.

— Я найгірша в групі.

— Зате стріляєш найвлучніше.

— Від чого нема ані найменшого толку, бо мене вб’ють ще до того, як я встигну навести гармату.

Не відриваючи руки від альбому, я гмикнула і перегорнула сторінку:

— Скритна — майстерна снайперка, ти, Вереміє, першокласно відловлюєш креллів, а ФМ — неперевершено ухиляється від ворожого вогню.

— Зате навіть у гору влучити не можу, — мовила ФМ. — Оце якби об’єднати б нас усіх, то вийшов би один чудовий пілот.

— То, може, спробуємо якось? — кинула я, продовжуючи малювати. — Кобб каже, що крелли завжди обирають тих, хто виділяється. Визначивши того, хто, на їхню думку, може бути командиром загону, вони зосереджують всі сили на ньому.

— Так, — зацікавилася Веремія, сівши на ліжку, — і до чого ти ведеш?

— До того, що коли вони направду машини, то можуть мати алгоритм знищувати передовсім командирів. Ця настанова настільки застрягла в їхніх механічних мізках, що вони виконуватимуть її, чого б це їм не коштувало.

— Звучить це якось трохи фантастично, — сказала ФМ.

Я зиркнула на свій рюкзак, на якому висів передавач. На ньому блимала лампочка: М-Бот намагався зв’язатися зі мною. Либонь, хотів попросити грибів.

— Так от, — продовжила я, повертаючись до замальовки. — Ану як ми відволічемо креллів на когось одного з нашої команди? Якщо вони зосередяться на ФМ, котра найкраще з нас ухиляється, то не чіпатимуть інших. Тим часом Скритна може знімати їх по одному, а Веремія — стерегти її й відганяти всіх, хто полізе до нашої снайперки.

Дівчат моя ідея зацікавила. Веремія енергійно закивала, але ФМ похитала головою:

— Не думаю, що потягну це, Дзиґо. Так на хвіст мені може впасти кількадесят ворожих кораблів. Мене точно зіб’ють. Але... це може бути до снаги тобі.

— Ти — найкраща серед нас, — погодилася Скритна, — ще й не боїшся нічого.

Я припинила малювати і подивилася на майже завершену схему, на якій винищувач Скритної знімав креллів з периметра поля бою, а за одним з наших винищувачів ганяється десятеро ворожих. Цікаво, як воно — сидіти в кабіні в момент, коли за тобою несеться десяток ворогів? І одразу мене накрили мрії про захопливу, драматичну битву. Вибухи, шал, слава!

Та в ту таки мить всередині мені пролунав голос. Тихенько, серйозно він прошепотів: «Дзиґо, це — не реальність. Насправді тебе охопить справжній жах».

— Я... — Я облизнула губи. — Я не впевнена, що й сама це зможу. Я... — насилу витиснула з себе: — Я інколи дуже лякаюся.

ФМ нахмурилася:

— То й що?

— А те, що частина з того, що я кажу... це... звичайна бравада. Насправді я й далеко не така впевнена.

— Тобто, ти — людина? — уточнила Кіммалін. — Хвала зорям. А то так одразу й не скажеш.

— Ти говориш так, ніби робиш якесь велике зізнання, — погодилася ФМ. — «Слухайте, в мене є емоції. Страшне».

Я засоромилася.

— Мені це важливо. Усе дитинство я мріяла про те, що літатиму і битимусь. А зараз, коли опинилася тут і почала втрачати друзів, я... Коротко кажучи, це боляче. Я виявилась слабша, ніж вважала.

— Коли ти слабачка, — мовила ФМ, — то я — взагалі нікудишня.

— Ага, — вставила Кіммалін. — Дзиґо, це нормально. Ти — жива людина.

— Якій, однак, промила мізки бездушна система, створена для продукування покірних, раболіпних шовіністів, — додала ФМ. — Без образ.

Я не могла не відмітити, що під час цієї розмови Веремія раптово затихла. Вона лежала на ліжку, дивлячись на днище койки Кіммалін над собою.

— Можеш розповідати нам це, — сказала Скритна. — Усе гаразд. Ми ж команда. — Тоді, нахилившись ближче до нас із ФМ: — Як ми вже заговорили відверто... можна і я вам у дечому зізнаюся? Правду кажучи, я сама вигадую більшу частину цитат, які кажу.

Я здивовано закліпала:

— Правда? То Свята нічого такого не казала?

— Ні! — змовницьки шепнула Кіммалін. — Це я все вигадала! А не кажу нікому, бо не хочу нахвалятися розумом. Так не гарно.

— Скритна, тепер мій світ зруйновано, — мовила ФМ. — Це ніби ти оце зізналася мені, що верх — то низ або що у Веремії чудово пахне з рота.

— Гей, — озвалася Веремія. — Більше тістечок не принесу.

— Це серйозно, — сказала я іншим двом дівчатам. — Я лякаюся.

Може, я таємна боягузка?

Та ФМ з Кіммалін звели все на жарт, заспокоївши мене і розказавши про власні страхи. ФМ було страшенно ніяково через те, що хоч і мріяла повалити владу СОНу, вона прагнула служити в ньому. А Кіммалін, попри виховання чемної світської дівчинки, мала душу нахабної зазнайки.

їхня доброта була мені приємна, але я сумнівалася, щоб сперечальниця-бунтарка і дівчина з Підземель Достатку розуміли, наскільки важливо мені було не боятися. Тому я відпустила розмову на самотік.

Ми теревенили допізна, і це було... це було неперевершено. Дуже щиро і по-товариському. Проте з плином ночі я відчувала дедалі більшу тривогу. З одного боку, це було найкраще, що ставалось зі мною в житті, коли ж з другого — підтвердження того, що я боялась найбільше: всі інші товаришують без мене.

Регочучи із розповідей Кіммалін, я не припиняла гарячково міркувати. Як можна продовжити це? Чи вийде в дівчат частіше вдавати хворих? Коли мені можна буде прийти до них знову?

Зрештою гору взяла природа, і Скритна з ФМ відправилися до вбиральні. Я залишилася сам на сам із Веремією, яка встигла закуняти. Не бажаючи її будити, я чекала на дівчат біля дверей.

— Я знаю, як ти почуваєшся, — раптом промовила вона.

З несподіванки я аж підскочила.

— Ти не спиш?

Веремія кивнула. Навіть сонною не здавалася, хоч я ладна була заприсягнутися, що чула, як вона хропе.

— Страх не робить з нас боягузів, еге ж?

— Не знаю, — відказала я, прямуючи до її ліжка, — але хотілося б уміти його контролювати.

Веремія ще раз кивнула.

— Дякую, що дозволила їм влаштувати мені цей вечір, — сказала я. — Я знаю, якби мала вибір, ти не стала б проводити часу зі мною.

— Я бачила, що ти зробила для Недда, — відповіла вона, — як ти полетіла за ним всередину тої станції.

— Я не могла відпустити його самого.

— Так. — Помовчавши трохи: — Мама розповідала мені про твого батька. Завжди, коли бачила, що я здаюся на полі чи шугаюся м’яча, вона розповідала мені про пілота, який любив нахвалятися, що він сміливий, але виявився боягузом. «Не смій збезчестити ім’я народу нескорених, — повторювала вона, — не будь, як Стрілець...»

Я пересмикнулася.

— Але ми не повинні бути ідеальними, — вела далі Веремія. — Я зрозуміла це з часом. Трошки страху, трохи історії — це все нічого не значить. Важливе тільки те, що ми робимо. — Подивилась на мене: — Вибач, що так до тебе ставилася. Просто, коли я дізналася, це був... шок. Але ти — не він, і я теж, хай як не почувалася б інколи.

— Вереміє, мій батько не був боягузом, — сказала я. — СОН брешуть про нього.

Не схоже було, щоб вона мені повірила, але все одно кивнула. Відтак сіла і простягнула кулак:

— Не боягузки. Ми не відступимося. Хоробрі до кінця, так, Дзиґо? Укладімо угоду.

Я стукнулася з нею кулаками:

— Хоробрі до кінця.

29

Я прокинулася закутана в ковдри і протягнула руку до стінки кабіни М-Бота, але натомість наткнулася на ліжко. Точно.

І котра ж зараз година? Я ввімкнула циферблат браслета, освітивши кімнату його м’яким світлом. Майже п’ята ранку. Цілих дві години до занять.

Ми теревенили аж за першу ночі, тож я мала б бути втомлена, та почувалася напрочуд бадьоро. Напевно, мозок сам розумів, що коли я хочу скористатися вбиральнею й помитися, треба зробити це зараз, поки всі сплять.

Буде навіть краще, якщо вийде вислизнути з будівлі, щоб інші побачили, як я сюди повертаюся. Я вилізла зі свого кубла, потягнулася і взяла рюкзак. Намагалася робити все тихесенько, хоча нагальної потреби в тому не було: коли дівчата могли спати під хропіння Веремії, то й шурхіт мого рюкзака по підлозі їх точно не побудить.

Я відчинила двері й наготувалася йти, але в останню мить обернулася до сплячих дівчат.

— Дякую, — прошепотіла я їм.

І тоді таки зрозуміла, що не можу дозволити їм повторювати цю пригоду. Це було занадто небезпечно, і мені не хотілося, щоб у них виникли неприємності з адміралкою. Я дивовижно провела час. І хоч завдяки цьому дізналася в подробицях, скільки всього пропускаю, а від думки про те, що наш чудовий вечір скінчився, мені зводило все нутро, цей досвід я не проміняла б ні нащо. Бо він показав мені, як це — бути частиною справжньої команди пілотів.

Ця думка не полишала мене дорогою до вбиральні й весь час у душі. Вимившись, я стала перед дзеркалом і зачесала назад свої мокрі коси. У всіх легендах герої мали чорне, золоте або руде волосся — словом, воно в них було якогось визначного, не блякло-русого, кольору.

Зітхнувши, я закинула рюкзак на плече і вийшла в порожній коридор. Дорогою до виходу мою увагу прикувало світло в кінці коридору. Я знала кабінет, з якого воно линуло, бо це була наша аудиторія. Хто може бути там о такій порі?

Цікавість пересилила здоровий глузд. Я підкралася до дверей і зазирнула у віконце на них. Всередині побачила, що в Йорґеновому симуляторі була запущена голограма. І що б то він робив тут о пів на шосту ранку? Вирішив потренуватися?

Посередині аудиторії на Коббовій проєкції було видно зменшену версію поля бою, на якому Йорґенів корабель обкрутився на гарпуні довкруг уламка і вистрілив у крелла. Але щось у тому бою було до болю знайомо...

Точно, це була та сама битва, в якій загинули Бім і Рання. Я й раніше бачила, як Кобб переглядає цей запис.

Охоплений полум’ям, полетів донизу винищувач Ранньої, від чого я пересіпнулася. Щоправда, перед самим падінням запис зупинився, а тоді знову запустився спочатку. Визначивши корабель Йорґена, я дивилася, як він, маневруючи між уламками, летить з іншого боку поля бою в погоні за зорельотом, який зіб’є Ранню. Хлопець активував ІМІ, але навіть без щита крелл устиг вистрілити й підбити Ранню.

Ще раз запустився запис, і Йорґен знову спробував зупинити ворога, цього разу надлітаючи з іншого боку.

Він хоче зрозуміти, чи міг би її врятувати, дійшло до мене.

Коли Рання розбилася втретє, відтворення не зупинилося. Йорґен вибрався з крісла, зірвав з голови шолом і щосили торохнув ним об стінку. Я сіпнулася і вже хотіла було тікати, боячись, що шум може привернути зайву увагу, але побачивши, як Йорґен — зазвичай такий високий, статний — стоїть, обпершись головою об стіну, я... я не могла піти.

Він здавався таким беззахисним, це так по-людському. Втрата Біма та Ранньої страшенно мені боліла, але я ніколи не замислювалася, як її переносить наш командир, перед яким стояло завдання оберігати свою команду.

Йорґен покинув шолом, відвернувся від стіни і заціпенів.

Трясця. Побачив мене.

Зігнувшись, я поспішила до виходу, доки він мене не догнав. Але... ну й що тепер? Ні з того ні з сього в нашому таємному плані виявилася величезна хиба. А як охоронці на КПП скажуть адміралці, що я нікуди не пішла увечері?

Звичайно, вони не відчитувалися щодня про кожного, хто заходив і виходив з бази. Хоча це я так думала. Але якщо вийду зараз, а тоді повернуся, вони точно запідозрять щось неладне.

Тому замість того, щоб іти до брами, я почала безцільно тинятися доріжками поміж будівель. Було ще темно, маяки тьмяно світили у височині, й дорогою мені частіше стрічалися статуї, ніж люди: цю частину алеї прикрашав ряд бюстів Перших Громадян, що гордовито виглядали в небо.

Налетів холодний вітер, струсонувши гілки дерева неподалік. У світанковому світлі ті статуї дещо лякали, адже очі їхні ховала тінь. Від злітних майданчиків неподалік до мене донісся їдкий запах горілого. То, мабуть, на базу повернувся винищувач.

Я зітхнула й сіла на лавку, кинувши рюкзак собі біля ніг. Почувалася я... меланхолійно, навіть трохи мрійливо. Лампочка на передавачі продовжувала блимати. Може, розмова з М-Ботом трохи мене збадьорить?

Я перевела рацію в режим прийому:

— Агов, М-Боте.

— Я обурений! — озвався М-Бот. — Це неприпустимо! Я не здатний висловити свого гніву словами, проте згідно з моїм бортовим словником я почуваюся скривдженим, зневаженим, спаплюженим, ображеним, розгніваним, розлюченим та/або знехтуваним.

— Вибач, я ненавмисне тебе вимкнула.

— Вимкнула?

— Передавач був вимкнений цілу ніч. Це ж тому ти сердишся?

— О, це звичайна людська забудькуватість. Але хіба ви забули, що я мав написати програму для висловлення вам свого обурення?

Я насупилася, намагаючись пригадати, про що говорить корабель.

— Ви назвали мене креллом, і я розсердився, — сказав він. — Це мене зачепило.

— А, точно. Вибач.

— Вибачення прийнято! — відповів М-Бот задоволеним голосом. — Мені непогано вдалося зсимулювати вибух гніву, ви так не вважаєте?

— Це було неперевершено.

— І я так гадаю.

Я посиділа трохи мовчки. Щось з учорашнього вечора. Це воно увігнало мене в задуму.

Вона ніколи не дасть мені літати, думала я, вдихаючи запах диму зі злітного майданчика. І хоч я й можу закінчити академію, це нічого не означатиме.

— Хоча ви маєте рацію, — промовив М-Бот. — Не виключено, що я правда крелл.

— ЩО? — перепитала я, з подиву стукнувшись лобом об рацію, яку тримала перед обличчям.

— Ну, дані з мого банку пам’яті більшою мірою втрачено, — сказав М-Бот, — тому я не знаю, яка інформація зберігалась у ньому.

— То чого ти розсердився на мене, коли я припустила, що ти можеш бути креллом?!

— Бо це здалося мені правильною реакцією. Я запрограмований на симуляцію особистості. А яка ж особистість дозволятиме обзивати себе так? Навіть якщо це цілком логічне припущення і ви абсолютно справедливо оцінюєте потенційний ризик.

— Навіть не знаю, як тебе оцінювати, М-Боте.

— Я теж. Іноді мої програми відповідають раніше, ніж симулятор особистості встигає їх запустити. Це мене страшенно бентежить — в ідеально логічному, машинному, а не ірраціонально-людському сенсі.

— Ага.

— Ви вдаєтеся до сарказму. Обережніше, а то я знову запущу програму гнівної реакції. Але якщо вам так буде простіше, я не думаю, що крелли — машини, що б там не думали ваші сонівські розумники.

— Справді? А ти як вважаєш?

— Я проаналізував їхні льотні схеми. І ваші, до речі, теж. Тепер у мене є деякі дані, які можуть допомогти вам покращити стратегію. Схоже... в мене є функціонал для такого аналізу. Хай там що, а я не думаю, що всі крелли — машини, хоча деякі можуть бути. Згідно з моїм аналізом, їхні льотні схеми мають індивідуальний характер, який не схожий на легко помітний логічний алгоритм. Водночас діють вони вкрай необачно, і це цікаво. Я припускаю, що їхні винищувачі — своєрідні безпілотники. Ще я погоджуюся з Коббом: на цій планеті справді є перебої зі зв’язком, але я, здається, маю технологію, яка дозволяє мені долати ці завади.

— Ну, бо ти — зореліт-розвідник, оснащений високими технологіями зв’язку.

— Так. Мої голографічні проєктори, системи активного маскування і уникнення сонарів призначені, мабуть, саме для цього.

— Я навіть не здогадувалася, що ти на все це здатен. Камуфляж? Голограми?

— Якщо вірити моїм налаштуванням, ці системи перебували в режимі очікування, створюючи ілюзію завалу навколо мене і не даючи стороннім датчикам засікти моє розташування. Так тривало донедавна, поки не розрядилися запасні акумулятори. Я назвав би вам час, коли це сталося, до наносекунди, але люди не люблять такої точності, бо через неї я здаюся їм занадто розумним і чужим.

— Це, мабуть, пояснює, чому за всі ці роки тебе не знайшли.

Я задумливо постукала пальцями по передавачу.

— Та попри те, сподіваюся, що я таки не крелл, — додав М-Бот. — Це було б надзвичайно неприємне відкриття.

— Ти не крелл, — сказала я, раптово розуміючи, що говорю це цілком щиро.

Раніше я боялася, але зараз... Я не могла пояснити, чому так вважаю, але знала, що він точно не крелл.

— Може бути, — відповів він. — Мушу визнати, що я... боюся дізнатися, що можу бути цим втіленням зла і сам того не підозрювати.

— Якщо ти крелл, нащо тобі система підтримки життя людини і роз’єми, ідентичні нашим?

— Бо мене могли створити для проникнення в людське суспільство під виглядом одного з ваших кораблів, — мовив він. — Або ж що, коли крелли — такі собі бунтівні пройдисвіти-машини, створені людьми з минулого? Це пояснило б, чому на моєму корпусі ваші письмена. Або може, я...

— Ти не крелл, — запевнила його я. — Я це відчуваю.

— Це суто людське нераціональне заспокоєння, засноване на припущенні, — відказав він. — Але мій алгоритм, відповідальний за симуляцію вдячності... вдячний вам.

Я кивнула.

— Це його основне завдання, — додав він. — Висловлювати вдячність.

— А я сама й не здогадалася б.

— Він здатний дякувати із частотою в кілька мільйонів разів на секунду. Тому за цей свій комплімент ви щойно отримали найбільшу кількість подяки у своєму житті.

— А я буду вдячна, якщо ти хоч інколи не нахвалятимешся, який ти кльовий, — сказала я, усміхаючись і чіпляючи рацію на рюкзак.

— А ось за цю репліку я вам не дякую, — стиха буркнув він. — Це щоб ви знали.

Вимкнувши передавач, я встала і потягнулася. Кілька ближніх бюстів Перших Громадян дивилися ніби просто на мене. Був серед них і молодий Кобб. Після того як ми з ним познайомилися ближче, сприйняти його таким я не могла. Бачити його молодим було якось неправильно. Хіба він не народився одразу зашкарублим п’ятдесятирічним дідом?

Я закинула рюкзак на плече і попростувала назад до академії.

Біля центрального входу стояв охоронець.

— Кадетка Найтшейд, позивний «Дзиґа»? — спитав він у мене. Серце моє впало у п’ятки.

— З вами бажає поговорити адміралка Залізнобока.

Я кивнула.

Охоронець провів мене до будівлі, біля якої я нещодавно зустрілася з Йорґеном та адміралкою. Що ближче ми туди підходили, то більше зростала моя тривога. Я розуміла, що рано чи пізно це станеться. Залишитися на ніч у дівчат було невдалою витівкою, але... розмова наша стосуватиметься не одного дрібного прояву непокори.

Заходячи в корпус, я вже чітко усвідомлювала, що відвернути мого виключення не вдасться. Я заслужила на це за те, як повелася з Йорґеном — цілих два рази. Тим більше, що адміралка була наймогутнішою людиною в СОНІ, коли ж я — донькою боягуза. Мені навіть було дивно, що вона не знайшла причини спекатись мене раніше.

Ось він, кінець. Але я — войовниця, в цьому нема ані найменшого сумніву. А справжній воїн знає, коли йому не перемогти у битві.

Охоронець пропустив мене в захаращений кабінет адміралки. Залізнобока сиділа спиною до мене, переглядаючи звіт за чашкою кави.

— Зачини двері, — скомандувала вона.

Я послухалася.

— У звіті служби охорони сказано, що вчора ти не покинула території бази. Влаштувала собі кубельце десь у шафі?

— Так, — сказала я, рада, що вона бодай не знає, що мені допомагали інші.

— Ти їла харчі з їдальні, які вкрала сама або отримала від когось з одногрупників?

— Так, — повагавшись, відповіла я.

Адміралка відпила кави, досі не обертаючись до мене. Я дивилася на її спину та сиве волосся, готуючись почути рокове «Тебе відраховано».

— Тобі не здається, що пора покінчити з цим фарсом? — промовила вона, перегортаючи сторінку. — Кинь навчання, і я дозволю тобі зберегти значок.

Я нахмурилася. Нащо просити? Чому не сказати, що я відрахована? Після того як я порушила правила, вона мала для того всі підстави.

Залізнобока обернулася в кріслі й оглянула мене холодним поглядом:

— Нічого сказати, курсантко?

— Чому це вас так зачіпає? — запитала я. — Я ж звичайна дівчина, зовсім не загроза для вас.

Адміралка поставила чашку і підвелася. Вирівняла білий цупкий піджак уніформи і підійшла до мене. Як і більшість людей, наді мною вона висилася горою.

— Гадаєш, це все моя гордість, дитино? — спитала вона. — Якщо я дозволю тобі залишитися в СОНІ, ти зрештою неодмінно втечеш з поля бою, наражаючи на загибель багатьох хороших людей. Тому я ще раз пропоную тобі: піди зараз і збережи значок. У нижньому місті він дасть тобі право влаштуватися на яку завгодно роботу й насолоджуватися великими пільгами.

Вона пильно подивилась на мене, і раптом мені все стало зрозуміло.

Вона не могла мене викинути. Але не тому, що не мала достатньо повноважень, а бо... Їй треба було довести власну правоту. Вона хотіла, щоб я пішла сама, здалася, бо саме так вчинить справжня боягузка.

Такі суворі правила вона запровадила не для того, щоб підловити мене на порушенні правил. Головною метою цього кроку було зробити моє життя настільки нестерпним, щоб я сама здалася. Якщо ж вона банально відрахує мене, я матиму всі підстави продовжувати стару-добру історію про те, що мій рід несправедливо збезчестили. Кричатиму про батькову невинуватість. Такий вчинок лише зробить з мене бідолашну жертву, яку позбавили права ночувати в гуртожитку і отримувати харчування в їдальні. Це виставить адміралку не в найкращому світлі.

Але якщо я піду сама, вона виграє. Тож ця пропозиція — її єдина надія на перемогу.

У ту мить я мала більше влади, ніж сама адміралка Сил Оборони Нескорених.

Тож, козирнувши, я запитала:

— Сер, можна повертатись на заняття?

Її щоки розпашілися:

— Ти боягузка. З роду боягузів.

Я стояла, не прибираючи руки від скроні.

— Я можу тебе знищити, помножити на нуль. Не наживай собі ворога. Як відкинеш мою щедру пропозицію зараз, більше такого шансу не отримаєш.

Я не прибрала руки від скроні.

— Та ну тебе, — кинула адміралка, відвертаючись від мене.

Плюхнувшись у крісло, вона схопила чашку й відпила з неї, наче мене не було в кабінеті.

Цей жест я сприйняла за дозвіл бути вільною і, крутнувшись, вийшла з кабінету. Охоронець, що стояв біля дверей, пропустив мене без проблем.

Дорогою до аудиторії ніхто мене не зупиняв. Зайшовши, я сіла у своє крісло і дочекалася решту курсантів. А коли нарешті пришкандибав Кобб — зрозуміла, що не можу дочекатися початку тренування. Почувалася я так, ніби нарешті вийшла з чорної тіні, яка нависала наді мною відколи загинули Бім і Рання.

Частково цьому посприяли дівчата і їхня гостинність, але більшою мірою — розмова із Залізнобокою. Адміралка дала мені те, чого я потребувала, щоб не здаватися. Вона мене зарядила. Як би дивно це не звучало, саме вона повернула мене до життя.

Я битимусь. І розкрию таємницю того, що ж насправді сталося з батьком. Залізнобока ще пошкодує, що примусила мене до цього.

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА

ІНТЕРЛЮДІЯ

Адміралка Джуді «Залізнобока» Айванс завжди проглядала записи боїв. Робила це в центрі управління польотами, де в підлогу посеред круглого залу було вмонтовано великий голографічний проєктор. Вона полюбляла стояти там у бульбашці світла, поки в решті приміщення панувала темрява.

Вона спостерігала, як б’ються й гинуть її люди. Примушувала себе слухати записи останніх слів пілотів, якщо такі траплялися.

Спостерігаючи за плетивом червоних, сонівських, і синіх, креллівських, кораблів вона намагалася розгледіти цілі, які переслідував ворог. Уже багато років як сама не літала, однак коли виходила туди з гарнітурою на голові й навколо починали носитися винищувачі, до неї поверталося старе відчуття. Гудіння двигуна, нестримний лет, гуркіт гармат. Вона відчувала сам пульс поля бою.

Бувало, вона подумувала про те, щоб повернутися в кабіну й пережити все це заново, але щоразу відкидала ті безглузді мрії. У СОНу було замало кораблів, щоб марнувати їх на забаганки старої, що давно розгубила всі свої навички. Ті залишки легенд, що до них дійшли — і вцілілі підручники з історії — розповідали про великих генералів, які зі зброєю в руках ішли на фронт пліч-о-пліч зі своїми бійцями. Однак Джуді розуміла, що вона — не Юлій Цезар. Навіть не Нерон.

Проте небезпечною Джуді Айванс була по-іншому.

Вона спостерігала за битвою, що точилася у величезній тіні падучої верфі. Крелли відрядили на бій під шістдесят кораблів — дві третини від свого максимуму. Чималий ризик. Було ясно, що вони розуміли: якщо станція потрапить в руки СОНу неушкодженою, це буде непростимий подарунок ворогу. У тій велетенській космічній станції було кілька сотень функціональних підйомних кілець.

З місця падіння повідомляли, що поки що вдалося відшукати менше ніж десять кілець у придатному стані — і це саме тоді, як у тій сутичці Джуді втратила чотирнадцять винищувачів. І в їхній загибелі вона бачила власний прорахунок. Вона боялася воювати на повну. Якби кинула на бій всі сили, включно з резервними кораблями, у СОНу зараз було б кілька сотень підйомних кілець. Але, остерігаючись пастки, вона вагалася до останнього, аж доки не стало занадто пізно.

Власне це — саме те, чого вона, на відміну від Цезаря та інших полководців давнини, не мала. Їй бракувало готовності кидати в бій усі сили.

До неї, з планшетом, напханим списаними аркушами, підійшов її помічник Рікольфр. Джуді відмотала запис, зосередившись на окремому кораблі. У ньому летіла курсантка, яка завдавала їй купу неприємностей.

Кораблі вибухають, пілоти гинуть. Джуді не могла дозволити собі співчуття, жаль до загиблих. Допоки пілотів у неї більше, ніж підйомних кілець — а так воно наразі й було, — саме люди продовжуватимуть бути тим ресурсом, заощаджувати на якому слід менше.

Врешті Джуді зняла гарнітуру.

— Добре ж вона літає, — зауважив Рікольфр.

— Чи не занадто добре? — спитала Джуді.

Рікольфр прогорнув кілька аркушів:

— Надійшли свіжі показники з датчиків у її шоломі. Під час тренувань вони були невиразні — ми не помітили майже жодних аномалій. Але цей бій за падучу верф, який ви дивитеся, він...

Він повернув планшет до неї, показуючи аркуш, густо списаний літерами і позначками.

— Рітелум її мозку просто спалахнув, коли вона опинилася поруч із креллами, — сказав Рікольфр. — Доктор Гальбет переконаний, що це і є доказ дефекту, однак Іґлом не така упевнена й посилається на відсутність інших доказів, крім цієї, єдиної, битви.

Гмикнувши, Джуді провела поглядом корабель боягузки, який, виписавши петлю, шугнув у самісінькі нетрі падучої станції.

— Гальбет радить виключити дівчину негайно, — провадив Рікольфр. — Однак докторка Тіор... Як неважко здогадатися, вона противиться.

Тіор, яка, на нещастя, була головою медичної служби «Альти», не вірила в існування дефекту. Навіть сама історія цього явища була суперечлива. Згадки про дефект тягнуться до часів самого «Нескореного» — до заколоту на борту флагмана, внаслідок якого флот розбився на Детриті.

Про той випадок знали небагато, ще менше — що спричинив усе дефект у деяких членів екіпажу. До кінця цього не розуміла навіть Джуді, проте родовід деяких найвпливовіших — і найзаслуженіших — сімей із нижніх підземель тягнувся від заколотників. Ті родини відмовлялися визнавати дефект і намагалися тримати розмови про нього в таємниці. Та це вони ще не бачили, що він робить з людьми.

А Джуді бачила. На власні очі.

— Хто цього разу підтримує Тіор? — спитала вона.

Рікольфр перегорнув кілька аркушів і показав їй пачку свіжих листів від видних партійних діячів. Першим лежав лист від Альґернона Вейта, одного з керівників Національної Асамблеї, чий син Йорґен навчався в одній групі з боягузкою. Хлопець кілька разів схвально відгукувався про дівчину, тож тепер почалися запитання. Чи не краще буде залишити її як символ покаяння справжньої нескореної — того, що кожен, попри походження, має шанс повернутися в суспільство і служити на благо держави?

«Зараза, — подумала Джуді, зупиняючи запис на моменті, коли боягузка запускала прискорення, рятуючись від катастрофи. — Скільки ще доказів потрібно тому Альґернону?»

— Маєте якісь накази, сер? — запитав Рікольфр.

— Скажіть доктору Гальбету написати спростування пояснення Тіор, а тоді спробуйте переконати докторку Іґлом надати переконливіші докази існування дефекту, особливо в цієї малої. Перекажіть їй, що як вона зможе зайняти чіткішу позицію, я сприйму це як особисту послугу.

— Як скажете, сер.

Рікольфр пішов, а Джуді додивилася запис бою, пригадуючи подібну битву багато років тому.

Тіор та інші скільки завгодно могли називати дефект вигадкою, твердячи, що пригода зі Стрільцем була випадковістю. Але ніхто з них не був там. Тому Джуді постарається, аби нічого подібного не повторилося знову. Чого б це їй не вартувало.

30

— Тож я переконана, що вона не може мене безпідставно вигнати, — сказала я, допомагаючи Ріку наносити ущільнювач на крило М-Бота.

— З усіх моїх знайомих ти найбільше любиш поспішати з висновками, — мовив Рік. — Якщо тебе не виключили цього разу, це ще не значить, що так не може статися в майбутньому.

— Вона мене не виключить, — запевнила його я.

— Не виключить, — перекривила мене Слимачка, сидячи на камені.

Рік добряче попрацював над зламаним крилом М-Бота. З моєю допомогою зняв погнуту обшивку і роздобув нову електроніку. А після того ще й переконав своє начальство дозволити йому попрацювати у виробничому цеху.

З новенькими запчастинами нам вдалося полагодити все крило. Далі цілий тиждень ми відривали старий ущільнювач, а сьогодні покривали новим увесь корпус. На третьому місяці навчання нам зрідка почали давати трохи часу на відпочинок, тож того дня заняття в нас тривали тільки половину дня.

Повернувшись раніше, я застала Ріка за роботою. Він накладав ущільнювач спеціальним розбризкувачем. Я стала позаду з приладом, схожим на великий ліхтар, синє світло з якого миттєво скріпляло речовину.

Робота ця була марудна, одноманітна, зате так ми залили кожнісіньку тріщину і вм’ятину в корпусі корабля. Покрив ущільнювач і всі шви на обшивці, завдяки чому фюзеляж знову став гладенький і блискучий. Для роботи обрали чорний матеріал — до ладу старому кольору М-Бота.

— Досі не віриться, що тобі дозволили взяти всі ці штуки, — сказала я, повільно проводячи променем світла по свіжонанесеному шару.

— Після моїх креслень атмосферних ковшів керівництво було готове одразу призначити мене головою відділу, — відказав Рік. — Тож ніхто навіть не затнувся, коли я попросив узяти ці штуки додому, щоб «розібрати їх і подивитися, як вони працюють». Мене там вважають генієм з еклектичним підходом до роботи.

— І тобі це анітрохи не лестить? — спитала я. — Ріку, та сама ця технологія здатна врятувати цілий СОН.

— Знаю, — мовив він. — Просто, розумієш... краще я був би справжнім генієм.

Я поставила ліхтар на землю, щоб трохи перепочили руки.

— Ріку, ти серйозно? — Я махнула на крило М-Бота, яке, свіжозалатане, виблискувало як новеньке. — Тобто, ти хочеш сказати, що самостійний ремонт технологічно просунутого зорельота в закинутій печері з мінімумом інструментів — не геніальна робота?

Рік відступив на крок, підняв захисні окуляри і оглянув свою роботу. Затим усміхнувся:

— Має класний вигляд, скажи? А буде ще кращий, коли закінчимо з цією частиною. То як? — підняв він оприскувач.

Я зітхнула, потягнулася і знову взяла до рук ліхтар. Рік почав обробляти останній сектор крила, і я неквапно рушила за ним.

— То тепер ти інколи ночуватимеш у гуртожитку? — запитав він за роботою.

— Ні. Не можна наражати інших на небезпеку. Це суто між мною та Залізнобокою.

— А я досі думаю, що ти занадто перебільшуєш її слова.

Я примружила очі:

— Залізнобока — войовниця, котра розуміє, що не виграє цю війну, просто розбивши мене. Для перемоги їй потрібна моя деморалізація, щоб мати підстави називати мене боягузкою, так само як вона оце оббріхує мого батька.

Якийсь час Рік працював мовчки, і я вже подумала, що розмову вичерпано. Обережно заливши ущільнювач в шов під кабіною, він таки промовив тихо:

— Спенсо, це все чудово, але... ти ніколи не замислювалася, що робитимеш, якщо раптом виявиться, що ти помиляєшся?

Я стенула плечима:

— Коли я помилилася, вона мене викине. З цим я вже нічого не вдію.

— Я не про адміралку, Спенсо, а про твого батька. Що, як... ну, сама знаєш... Що, як він справді втік?

— Мій батько не боягуз.

— Але...

— Мій батько не боягуз! — з притиском повторила я.

Відвернувшись від своєї роботи, Рік заглянув мені у вічі. Погляд, яким я його огріла, прицитькнув би кого завгодно, але він таки витримав його напір.

— А я що? — запитав він. — По-твоєму, я — боягуз?

У мені закипіла, але миттю вгамувалася, лють.

Повернувшись до роботи, Рік продовжив:

— Просто ти кажеш, що як підеш добровільно, це буде доказом того, що ти боягузка. А я он сам пішов. Значить, я — боягуз. Гіршого годі й уявити.

— Ріку, це інше.

— А Кобб теж боягуз? Ти ж прекрасно знаєш, що він катапультувався, коли його підбили. Його ти назвала б боягузом в очі?

— Я...

Рік закінчив заливати чорним ущільнювачем останню секцію корпусу, відійшов і, похитавши головою, поглянув на мене:

— Знаєш, Дзиґо, напевно, твоя правда. Може, історія зі зрадою твого батька — справді змова. Або ж, може бути, він просто злякався. Він же був людиною і міг повестися, як чинять інколи всі. Можливо, проблема якраз таки в тому, що цю історію занадто роздули.

— Я не зобов’язана це вислуховувати, — гаркнула я, поставила лампу і пішла геть, хоча єдиним місцем, куди я могла піти, був інший край печерки.

— Дзиґо, ти не можеш так просто піти й не слухати мене, — промовив Рік у мене за спиною. — Ця печера не більше двадцяти метрів завширшки.

Я сіла. Біля мене, імітуючи моє роздратоване зітхання, присвиснула Слимачка. Як завше, я не помітила, коли вона приповзла до мене. Часом мені бувало страшно від того, що вона пересувається лише тоді, коли цього ніхто не бачить.

Судячи зі звуку, Рік підняв лампу і доконопатив решту корпусу сам. Увесь час, що він працював, я сиділа до нього спиною.

— Психуй скільки влізе, — кинув він. — Можеш навіть побити мене, як тобі від того полегшає. Але задумайся. Бо поводишся ти так, ніби робиш усе на зло адміралці та флоту. Може, не треба давати їм за тебе визначати, де твоя перемога, а де — поразка?

Я гмикнула:

— Ти кажеш, як ФМ.

— То вона не лише симпатична, але й розумна?

Я обернулася:

— ФМ? Симпатична?

— В неї гарні очі.

Я аж рота роззявила.

— Що? — перепитав він, шаріючись.

— Ти не м’явся, не затинався, як вчинив би звичайно Родж, — сказала я. — Що ти зробив із Роджем, креллівський ти шпигуне?

— Що? — перепитав М-Бот, вмикаючи підсвітку на крилах. — То Родж — крелл.

— Сарказм, — відповіли ми в унісон.

Закінчивши конопатити корабель, Рік поклав лампу і подивився на мене:

— Тільки їй не говори, що я це казав. Вона, либонь, уже й забула, хто я. — Трохи повагавшись, уточнив: — Правда ж?

— Ну звісно, що правда, — збрехала я.

Рік ще раз усміхнувся. Він був зовсім інший: дуже впевнений. Що сталося з ним за ці два місяці?

Бо знайшов заняття до душі, збагнула я, дивлячись, як він, обпершись руками об коліна, задоволено оглядає наново пофарбований корпус М-Бота. Мушу визнати, зореліт мав приголомшливий вигляд.

Усе життя ми з Ріком мріяли про службу в СОН. Але що він там казав, коли вирішив покинути навчання: «Це твоя мрія. А я просто тебе підтримував?»

Він вчинив правильно, вирішивши не ставати пілотом. Я це розуміла. Але от, чи до кінця?

Я встала, підійшла до нього й обійняла.

— Ріку, ти не боягуз, — сказала я. — Це я дурна, що образила тебе. Подивись тільки на те, що ти тут сам зробив. Це не просто добре. Це, трясця його матері, неймовірно.

Він вишкірився від вуха до вуха.

— Ну, це ми дізнаємося, коли ти піднімеш його в небо. — Подивився на годинник. — Ще маю трохи часу подивитися на ваш зліт.

— Зліт? — отетеріла я. — Тобто, він готовий до польотів? Він справний?

— М-Боте, базовий звіт про технічний стан! — наказав Рік.

— Підйомне кільце: в нормі. Система життєзабезпечення пілота: в нормі. Контроль управління й маневреності: в нормі. Щит: в нормі. Світловий гарпун: в нормі.

— Очманіти! — вигукнула я.

Зі справними підйомним кільцем і маневровими двигунами я могла піднятися в повітря і трохи політати — хоч і на невисокій швидкості.

— Однак у нас досі немає двигуна і гармат, — зауважив Рік. — Я не наважуся виготовити їх, навіть зі своєю новою репутацією в інженерному відділі.

— Двигуни: несправні, — додав М-Бот. — Гармати: несправні. Цитонічний гіперприскорювач: несправний.

— А ще я не розумію, як ви звідси виберетеся, — промовив Рік, оглядаючи склепіння. — М-Боте, як ти сюди потрапив?

— Вочевидь, телепортувався, скориставшись цитонічним гіперстрибком, — відказав робот. — Щоправда, я не пригадую, як він діє. Знаю тільки, що завдяки йому можна подорожувати галактикою на понадсвітловій швидкості.

Я крутнулась до Ріка:

— А його можна полагодити?

— Єдине, що я можу сказати — це те, що він не поламаний. Його просто нема, — мовив Рік. — Дані діагностики показують, де повинен стояти цей його цитонінчий гіперприскорювач, але все, що я знайшов на тому місці — це порожня коробка з дисплеєм. Хтось вийняв механізм, чим би той не був.

Цікаво. Може, його зняв попередній пілот?

Рік розгорнув свої записи і підізвав мене подивитися.

— Я майже впевнений, що мені вдалося полагодити маневрові двигуни, — промовив він, показуючи на схему. — Але попроси його не вимикати запис діагностики, щоб я бачив, що все точно в нормі. — Перегорнув сторінку. — А коли переконаємося, що він може нормально літати, я розберу систему активації щита. Судячи з його характеристик, він явно здатен витримувати утричі більше навантаження, ніж сонівські. Мене цікавить його конструкція.

Я залибилася:

— Ти точно станеш найпопулярнішим інженером-конструктором.

— Так, але це якщо керівництво нічого не запідозрить. — Повагавшись, Рік тихенько додав: — Я ще був спробував подивитися на механізм його штучного інтелекту, але він не дозволив відкрити корпус. Пригрозив навіть, сказав, що пустить струм. Каже, що будова цього та деяких інших пристроїв — секретна інформація. А це стелс-система та технологія зв’язку — дуже важливі речі. Дзиґо, щоб реально допомогти СОНу, нам знадобляться фахівці, які розберуть корабель і проаналізують його будову. Сам я з таким завданням не впораюся.

Всередині мені щось скрипнуло, як незмащені шестерні. Я подивилася на М-Бота.

— Він застеріг: якщо ми його здамо, він запустить самознищення системи, аби не відступати від наказу старого пілота, — сказав Рік.

— Може, мені вдасться його вмовити?

— На нього не діють ніякі вмовляння, — сказав Рік, зиркаючи на зореліт, щоби знову помилуватися результатами своєї роботи.

Корабель був чудовим: чистий, свіжопофарбований, лискучий, небезпечний. Попри порожні пази для гармат — по дві на кожному крилі — й відсутній двигун, він мав бездоганний вигляд.

— Ріку, — захоплено шепнула я, — мені досі не віриться, що ти погодився на цю авантюру.

— Якщо хочеш віддячити, — відповів він, — попроси ФМ вибратися зі мною на обід у парк. — Миттєво зашарівшись, він опустив очі. — Ну, тобто, якщо ви раптом заговорите чи щось таке. Або ні, так ні.

Я усміхнулася і штурхнула його в плече:

— То ти таки той самий Рік. Бо я вже була запереживала.

— Так, так. А зараз забудьмо, що я казав і зосередьмося на важливіших справах. Наш скажений робот стверджує, що його стелс-система в достатньо доброму стані, щоб його не засікли сонівські радари. Думаю, йому можна вірити. То що скажеш? Проведемо тестовий заліт?

— Трясця, звичайно!

Рік зиркнув угору:

— Є ідея, як вибратися звідсіля? У ту дірку важко протиснутися дорослій людині.

— Здається, я знаю, що робити, — відповіла я. — Але це буде не дуже акуратно. А ще — небезпечно.

Рік зітхнув:

— Мабуть, на щось інше й не варто було й сподіватися.

Приблизно за годину, тремтячи від збудження, я залізла в кабіну М-Бота. Посадила на заднє сидіння Слимачку і пристебнула ремені.

Моя крихітна печерка здавалася голою, після того як ми прибрали звідти кухоньку та Рікові інструменти. Що могли — запхали в кабіну, решту витягнули тросом нагору. Рік відійшов на безпечну відстань, тож мені залишилася найвеселіша частина. Як завше, під словом «найвеселіша» я мала на увазі «руйнівна».

— Готовий? — спитала я в М-Бота.

— Я функціоную тільки у двох режимах: готовності та сну, — зауважив він.

— Треба трохи попрацювати над дотепністю, але навіть так звучить непогано, — сказала я, поклала одну руку на сферу керування, іншою взялася за штурвал і вдихнула.

— Хочу, щоб ви знали, — озвався М-Бот. — Я чув, про що ви шепотілися. Я про те, що Родж обізвав мене скаженим.

— Я знала, що ти все чуєш, — відказала я. — Ти ж бо розвідувальний корабель.

— Штучний інтелект не скаженіє, — пояснив робот. — Ми здатні робити тільки те, на що запрограмовані. А це — не божевілля, а якраз навпаки. Але ж ви... скажете мені, якщо я почну... говорити дурниці?

— Ну, твоя одержимість грибами дещо насторожує.

— Це я розумію, але не можу нічого вдіяти. Установка — річ непорушна. Як і останні слова мого пілота.

— Сховатися і уникати бою.

— Так. І чекати на нього. Тому я й не можу дозволити вам здати мене в СОН, хоч і знаю, що це допоможе особисто вам та вашому народові. Я зобов’язаний виконувати свої накази. — Він замовк. — Мене хвилює, що ви хочете підняти мене у повітря. Як гадаєте, що мав на увазі мій пілот під словом «сховатися»: затаїтися під землею чи не потрапляти нікому на очі?

— Переконана, що друге, — сказала я. — Але ми швиденько.

— Це не буде «швиденько», — відповів він. — З самими лише маневровими двигунами ми летітимемо не швидше, ніж ви ходите.

Що для початку також непогано. Я запустила підйомне кільце і почала м’який зліт. Підняла підніжки, неспішно розвернула корабель, потім понахиляла так і сяк. Усміхнулася. Управління М-Ботом було схоже на звичне мені, а на команди він реагував краще, ніж мій «Поко».

Далі треба було вибратися з печери. Я повернула підйомне кільце назад, піднявши ніс М-Бота. Відтак випустила гарпун у склепіння і за допомогою обертових двигунів дала задній хід, водночас послабивши живлення підйомного кільця. Це дало мені більше сили без двигуна.

Трос гарпуна натягнувся, і зі склепіння посипалися пил і каменюки. За мною, імітуючи гуркіт, енергійно засвистіла Слимачка.

Шмат склепіння обвалився. Я деактивувала гарпун і виглянула в діру над собою. Ліхтаря вгорі не було, тож над нами простягалася суцільна сірість. Небо.

— Твоя голограма здатна відтворити склепіння? — запитала я в М-Бота.

— Так, але воно буде менш надійне, — сказав він. — До того ж випромінювання сонарів здатне пройти голограму. Але... я давно не був у небі.

Останні слова прозвучали страшенно журливо, хоч я була ладна закластися, що він списав би це на збій програми.

— То вперед, — мовила я. — Полетіли!

— Я... — зам’явся М-Бот. — Так, ви слушно кажете. Уперед! Я хочу літати. Але пильнуйте, щоб нас не засікли.

Я вилетіла крізь діру і помахала Ріку, який стояв із нашими речами оддалік.

— Запускаю систему маскування, — промовив М-Бот. — Тепер ми невидимі для радарів СОНу.

Я була в небі. На власному кораблі. Усміхнувшись, натиснула на штурвал.

Але ми залишилися на місці.

А, точно. У нас же нема двигуна.

Я запустила маневрові двигуни, призначені скоріше для точних поворотів, аніж для руху, і ми полетіли. Страше-е-е-е-е-е-енно повільно.

— Весело? — спитався М-Бот.

— Не дуже.

Та я однаково зробила для Ріка невеличке коло з увімкненим записом діагностики. Коли ми закінчили обліт, хлопець підняв великі пальці, закинув на плече рюкзак і попростував додому. Йому треба було у Вогненну — занести позичене ізоляційне обладнання.

Мені зовсім не хотілося приземлятися. Після стількох зусиль хотілося політати на М-Боті ще трохи. Тому я взялася за важіль контролю висоти. Підлаштовуючи позицію підйомного кільця, сфера керування смикатиме кораблем, але якщо я хочу швидкого підйому, доведеться з цим змиритися.

Потягнула важіль на себе, і ми шугнули в небо.

Я не сподівалася, що система підйому працюватиме аж настільки добре. Ми мчали вгору, і я відчула, як мене притиснуло силою перевантаження. Побачивши швидкість підйому, я дещо відпустила важіль. Таке перевантаження...

...мало б вбити мене.

Я відчувала прискорення, але і близько не так, як мала б. Понад три джі я не витримала б, однак розуміла, що в ту мить на мене діяла значно більша сила.

— Що ти робиш? — запитала я в М-Бота.

— Уточніть запитання. Наразі діють понад сто сімдесят напівавтономних процесів, які...

— Перевантаження, — сказала я, дивлячись, як страшенно швидко віддаляємося ми від землі. — Я мала б уже знепритомніти.

— А, це. Так. Мої гравітаційні конденсатори здатні поглинати шістдесят відсотків сили перевантаження і витримувати до сотні земних стандартів. Я ж казав вам, ваші кораблі мають примітивну систему оснащення для життєзабезпечення пілота.

Я зовсім відпустила важіль набору висоти, і корабель припинив підйом.

— Бажаєте активувати обертову систему стабілізації для полегшення сили перевантаження? — спитав М-Бот.

— Це коли крісло обертається? — запитала я, згадавши, що розповідав мені про М-Бота Рік.

Люди не витримують перевантаження, спрямованого в деяких напрямках. Скажімо, нам важче зносити силу, яка діє згори донизу, бо вона переганяє всю кров до ніг. М-Бот же вмів компенсувати це навантаження поворотом крісла, щоб сила діяла на мене спереду, і я переносила її легше.

— Не треба, — додала я. — Хай-но я краще звикну до того, як ти літаєш.

— Як скажете, — відповів зореліт.

Дуже скоро ми злетіли на сто тисяч футів — найвищу висоту, на яку за звичайних обставин піднімалися сонівські винищувачі. Я потягнулася до важеля, щоб сповільнити підйом, але в останню мить завагалася. Чому не піднятися б вище? Я ж завжди про це мріяла. Тим паче хто мене зупинить?

Я продовжила підйом, доки датчик висоти не показав п’ятсот тисяч футів. Там я нарешті й зупинилася насолодитися краєвидом. Так високо ще ніколи не бувала. Гірські вершини піді мною скидалися на зім’яті паперові кульки. Чітко і ясно мені було видно навіть вигин планети. Здавалося, варто лиш зіп’ятися навшпиньки, і я побачу всенький Детрит.

Я досі перебувала на половині шляху до поясу уламків, який, як відомо, оточував планету по низькій орбіті на висоті приблизно мільйон футів. Та навіть звідсіля мені було видно його набагато краще. Те, що з поверхні здавалося невиразним плетивом цяток, тут було велетенським масивом металу, осяяного світлом, джерела якого я не могла визначити.

Дивлячись на все це і розуміючи, що до поясу мені ще понад добру сотню кілометрів, я нарешті осягнула його справжні масштаби. Ті крихітні крапочки виявилися величезними брилами металу, які опустилися сюди після минулотижневої битви.

Це було так грандіозно, що в мене відвисла щелепа поки я спостерігала за численними шарами металу, що поволі обертаючись, пролітали незбагненними орбітами. Від більшості шматків я бачила лише тіні, що, крутячись, шар за шаром ковзали один по одному.

— Бажаєте підлетіти ближче? — запитав М-Бот.

— Боюся. Кажуть, ті уламки можуть нас збити.

— Ну, то — явно залишки напівавтономної системи захисту, — відказав він. — А тіні позаду — рештки зовнішніх житлових платформ, упереміш із понівеченими верфами та залишками ремонтних дронів.

Спостерігаючи рух угорі я намагалася уявити собі час, коли вся ця машинерія працювала, була корисною, обжитою. Цілий світ над світом.

— Так, деякі з тих захисних платформ досі функціонують, — продовжив М-Бот. — Навіть мені буде складно їх оминути. Зверніть увагу на астероїди, які я виділив на проєкції вгорі кабіни. Шлакові формування на поверхні вказують на їхнє початкове призначення. Деякі стратегії підкорення планет передбачають перехоплення космічних тіл і бомбардування ними поверхні. Таким чином можна досягнути різноманітних цілей — від зруйнування окремо взятого міста до винищення цілого виду.

Я безгучно охнула, уявивши собі це.

— Але... зауважте, що я далеко не військовий корабель, — додав М-Бот. — Відомості про орбітальне бомбардування в моїй базі даних відсутні. Мабуть, про це хтось мені колись розповів.

— А я думала, ти не вмієш брехати.

— Не вмію! Я щиро вірю в те, що мої передові технології, озброєння і система маскування необхідні для ефективнішого збору даних про гриби. І це припущення не позбавлене здорового глузду.

— То все, що потрібно креллам, щоб остаточно розібратися з нами — це скинути на нас ці астероїди? — уточнила я.

— Це дещо складніше, ніж може здатися, — сказав М-Бот. — Щоб перетягувати настільки масивні об’єкти, їм знадобиться корабель достатнього розміру — крейсер, що без зайвого клопоту зіб’ють оборонні платформи. Однак дрібні зорельоти здатні обійти цей захист. Що, я так припускаю, ви і так знаєте, зважаючи на те, як часто ви б’єтеся з ними.

Я відкинулася в кріслі, насолоджуючись краєвидом. Широченний простір землі знизу, небо, яке виявилося меншим, ніж здавалося: вузенька, закована в пояс уламків, смужка, що огортала планету.

Я безвідривно милувалася рухом поясу. Виконуючи прадавні таємничі функції, наді мною літали його велетенські платформи та механізми. Пояс складався з десятків шарів, однак у ту мить — вдруге за все моє життя — всі вони зійшлися воєдино, і мені відкрився космос. Це була справжня нескінченність, яку розбавляла дрібка миготливих зірок.

І я могла заприсягнутися, що чую їх. Вони шептали до мене. Слова були нечіткі, але напрочуд реальні. Ба казала правду. Коли прислухатися, зорі можна почути. Вони звучали, ніби бойовий ріжок, що закликав мене, манив до себе...

Не будь дурепою, подумала я. У тебе немає двигуна. Якщо тебе побачать крелли, ти станеш для них легкою мішенню.

Неохоче я почала спуск.

На сьогодні досить.

Опускалися ми повільно, залишивши більшу частину роботи гравітації. Поки були в повітрі, нас трохи віднесло вітром, тож після приземлення, довелося повзти назад до печери на маневрових двигунах.

Виявилось, літали ми довгенько, і поки повернулися до печери, я вже нестримно позіхала. Позаду, сидячи на згорнутій ковдрі, мене перекривляла Слимачка.

Нарешті ми спустилися в печеру і поставили М-Бота на те саме місце, де я його знайшла.

— Що ж, можна вважати перший заліт вдалим, — сказала я.

— Мабуть, так, — погодився М-Бот. — Височенько злетіли, еге ж?

— Аби ж дістати десь двигун, ми нормально політали б.

— Е-е-е...

— Якщо захочеш, можемо навіть спробувати битися з креллами, — додала я, перевіряючи, на що вдасться його вмовити. — Робитимемо це таємно — не казатимемо нікому, хто ми! Чорний винищувач-привид без позивного, який у скрутну мить приходить на підмогу СОНу!

— Не думаю...

— М-Боте, тільки уяви, як ми, скажено маневруючи, мчимо серед вибухів! Несемося у височині, доводимо свою перевагу над ворогом, творимо власну симфонію знищення!

— Або ще краще — сидимо в печері й не робимо нічого з цього!

— Ми могли б воювати, не вимикаючи маскування... — продовжила я.

— Це все одно далеко від поняття «сховатися». Мені шкода, Спенсо, але я не можу битися. Ми можемо літати — мені це сподобалося, — але в бій вступати мені заборонено.

— Заборонено, — повторила останнє слово Слимачка.

Вимкнувши двигуни, я всілася в кріслі й замислилася. Мені була доступна неймовірна, потужна, небачена досі технологія, якою я не могла скористатися. У своїх руках я мала зброю, яка відмовлялася стріляти. Ну і що мені з нею робити?

Цього я не знала. Та найбільше мене гризла думка, що мій винищувач... боягуз.

Зітхнувши, я почала готуватися до сну. Злість на М-Бота потроху відступала перед захватом від того, що мені вдалося підняти його в повітря.

Коли я нарешті вклалася — розклала крісло, загорнулася в ковдру, а Слимачка зайняла своє місце у відкидній поличці під куполом кабіни, — до мене тихенько озвався М-Бот:

— Спенсо, ви ж не заперечуєте? Я про те, щоб утримуватися від бою. Я зобов’язаний виконувати наказ.

— Не зобов’язаний.

— Але ж я — комп’ютер, і це, по суті, єдине, що я вмію робити. Без наказу я не можу навіть порахувати до нуля.

— Щось мені в це не віриться, — процідила я. — Особливо після всього того, що ти мені розповідав.

— Це просто симуляція особистості, завдяки якій я спілкуюся з людьми.

— Дурна відмовка, — мовила я, позіхаючи і гасячи світло. — Хай свідомість твоя штучна, але ти — справжня особистість.

— Але...

— Я тебе чую, — відповіла я, знову позіхаючи. — Я чую твою душу — так само як зорі.

Це було тихесеньке гудіння вглибині мого мозку, якого я досі не помічала. Але тепер я чітко його чула. Що б він сам не казав, але М-Бот був живіший, ніж намагався мене запевнити. Я це просто відчувала.

Я почала засинати.

Він знову заговорив, ще тихіше:

— Бачите, Спенсо, просто накази — єдине, що я чітко розумію. Мій колишній пілот, старе завдання. Таким я був.

— То стань кимось іншим.

— Ви хоч уявляєте наскільки це складно?

Я замислилася про власну боязливість, відчуття втрати й розгубленості, яке охопило мене, відколи довелося робити все те, про що раніше я тільки нахвалялася. Щільніше закуталася в ковдру.

— Не верзи дурниць, — сказала я. — Нащо мені ставати іншою людиною?

Він змовчав, і мене остаточно віднесло в сон.

31

Наскільки б нетривалий і прямолінійний не був, перший політ на М-Боті займав мої думки наступні два тижні тренувань. Петляючи серед уламків у супроводі Веремії, я доганяла креллівський корабель, але замріялася, і ворог утік.

— Агов! — гукнула Кіммалін під час перегрупування. — Ви це бачили? Я не розбилася!

Задумана, я одним вухом слухала їхню розмову.

— А от я розбилася, — буркнула ФМ. — Врізалася в уламок і вибухнула.

— Це не твоя провина! — підбадьорила її Кіммалін. — Свята казала: «Провал — це завжди наш власний вибір».

— До того ж, ФМ, — додав Артуро, — за весь час тренувань ти розбивалася найменше з-поміж нас.

— Якщо й надалі чудитиму так, цей рекорд довго не протримається, — кинула дівчина.

— Сьогодні ти розбилася навмисно, — озвалася Веремія, — бо від тебе цього ніхто не очікував. Просто ти — бунтарка.

ФМ тихенько гмикнула.

— Усі ви здатні на те, чого від вас не очікують, — оголосив по груповій лінії Йорґен. — Наприклад, хоч раз вишикуватися рівно. Амфі, це я тобі.

— Зараз, зараз, — бовкнув Артуро, рівняючи корабель. — Хоча, ФМ, суто технічно, Йорґен розбився менше разів за тебе. Щоправда, й літає він в половину менше. Складно розбитися, коли висиш на місці, покрикуючи на групу і роздаючи накази.

— Як казала Свята, — урочисто додала Кіммалін, — «Провал — це завжди наш власний вибір».

Йорґен не став захищатися, але я, почувши, як він тихенько зітхнув, насупилася. Це була правда, що коли ми тренувалися, він переважно висів на краю поля бою, роздаючи нам поради й накази. Проте інші, напевно, поводилися б інакше, аби знали, що він до ночі засиджується тут, тренуючись окремо.

Мені враз зробилося соромно. Позивний Йорґена і ставлення до нього одногрупників — усе це було частково моєю провиною. Він на таке не заслужив. І хоч направду бував нестерпним, але дуже старався.

Кобб дав нам нову вправу, і в голові мені забриніли слова Ріка: «А я що? По-твоєму, я — боягуз?»

Я була переконана, що це не так. Але в дитинстві завела собі тверде правило, яке вигадала, наслухавшись казок Ба. Хороші люди — хоробрі, погані — боягузи. Я знала, що мій батько був хорошою людиною, тому мені було очевидно, що він не міг утекти з поля бою. Крапка. Кінець історії.

Однак мені ставало чимраз тяжче дотримуватися настільки спрощених поглядів. Ми з Веремією заприсягнулися не бути боягузками. Та чи хоч один боягуз утікав колись навмисне? Ще жодного разу я не хотіла дременути з поля бою, але відчуття від справжньої битви досі мене гнітили. Пригнічення це було нічим не меншим від болю, який завдавала мені втрата Біма і Ранньої.

Невже подібне відчуття — виникнувши на одну коротку мить — змусило батька втекти? А коли так, то чи могла я вірити власній обіцянці не робити цього?

Я обминула великий уламок, але при цьому мало не зачепила крило Веремії.

— Дзиґо, зберися, — гукнула вона. — Зосередься на грі, очі на м’ячі.

— На м’ячі?

— Вибач, спортивний жаргон.

— Я нечасто бувала на матчах.

Робітникам квитки видавали за видатні заслуги. Однак мені хотілося потеревенити бодай про щось, аби хоч трохи відволіктися від своїх переживань.

— Я навіть не знаю, як у ту гру грають. На говербайках? Ви там літаєте на них?

— Не зовсім, — відповіла Веремія, виляючи туди й сюди, щоб відірватися від креллівського корабля, від якого в цій вправі ми повинні були втікати. — Підйомні кільця для діґбольних мотоциклів набагато менші, ніж на зорельотах. Максимальна швидкість наших мотоциклів була три Д, однак на кожну машину виділявся обмежений час перебування в повітрі, тому головне завдання гравця — чітко розрахувати слушний момент.

Проказала вона це ностальгійним тоном.

— Скучаєш за грою? — спитала я.

— Трошки. Більше — за своєю командою. Але тут цікавіше. — Переслідувач накрив нас вогнем із гармати. — Тут більше ризику, більше руху.

Ухиляючись від ворожого обстрілу, ми одночасно пірнули і розділилися. Веремія продовжила гнатися за нашою ціллю, поки я залетіла ззаду за переслідувачем, щоб відігнати його і прикрити її.

Відтак догнала Веремію і прилаштувалася позаду неї. Наша ціль просувалася на надмалій висоті, всього за сотню футів над землею. Ми опустилися нижче і, піднімаючи куряву, помчали за ворогом попри величезний давній уламок. Розібраний на важливі запчастини, він лежав там, ніби скелет на розкопаній могилі.

— А ти що? — запитала Веремія, поки ми неслися над долинами в погоні за ціллю. — Ти ніколи не розповідала, чим займалася до СОНу.

— Хіба ми не маємо тримати очі на м’ячі?

— Так, але не тоді, коли я хочу про це знати.

— Ну, я... Я ловила щурів.

— Для харчової фабрики?

— Ні. Для себе. Фабричні щуролови працюють у нижніх підземеллях, а я зробила собі власний арбалет і ходила по дальніх печерах, полюючи на здобич. Мама продавала м’ясо робітникам за талони.

— Ого. Злам системи.

— Ти справді так думаєш?

— Точно.

Від її слів мені потепліло на душі, і я усміхнулася.

Крелл крутнувся і шуснув у небо.

— Він мій, — крикнула я, додала прискорення і кинулася за ним, спостерігаючи, як датчик перевантаження сягає максимальної позначки.

Сьогодні, подумки звернулась я до крелла, твої обвуглені останки змішають з курявою, що вкриває цю планету, а вітер розноситиме луну твоїх передсмертних стогонів! Я майже нагнала корабель і була вже на достатній відстані для активації ІМІ, щоб зруйнувати його щит.

Прошмигнувши повз мене, вистрілила Веремія, і в моїй кабіні залунав сигнал, сповіщаючи про відімкнення щита. Креллівський корабель вибухнув і розсипався на вогненні уламки.

Веремія захоплено звискнула, а я зашарілася, пригадавши свої думки. Обвуглені останки, змішані з пилом? Вітер, що розносить відлуння передсмертних криків? Колись настільки милі мені, тепер ці речі здавалися... словами, достойними не стільки героїні, скільки людини, що видає себе за неї. Батько ніколи так не говорив.

Поки я перезапускала щит, на моїй панелі приладів засвітилася лампочка: на зв’язок вийшов Кобб.

— Гарна робота, — похвалив нас він. — З вас виходить непогана команда.

— Дякую, Кобб, — сказала я.

— Було б краще, якби Дзиґа могла бути з нами постійно, а не ночувала в печері, — додала Веремія.

— Скажеш, коли вирішиш нагадати про це адміралці, — відповів Кобб, — щоб я встиг сховатися десь подалі й не чути її вереску. Кінець зв’язку.

Лампочка згасла, і Веремія підлетіла до мене.

— Вона несправедлива до тебе, Дзиґо. Ти ж крута. А те, що ти завжди кажеш — це просто фантастика!

— Дякую, — відказала я, відчуваючи, як спаленіють мої щоки. — Але зараз мені через це трохи ніяково.

— Не дай їм заклювати себе, Дзиґо. Будь собою.

Але хто я?

Я подивилася вгору, гадаючи, чи здатна симуляція відтворити прогалини в уламках, крізь які видно справжню височінь.

Прогнали ще пару вправ, коли Йорґен нарешті покликав нас на шикування. Ми стали рядком, і я перевірила свій годинник. Лише шістнадцята? До кінця заняття було ще кілька годин. Може, Кобб вирішив закінчити трохи раніше, щоб відправити нас на додаткове заняття на центрифузі, як напередодні?

— Що ж, ви готові до наступного уроку, — оголосив Кобб по радіо.

— Будемо вчитися користуватись гарматами? — вигукнула Кіммалін.

Я подалася трохи вперед і зиркнула на неї крізь вікно кабіни. З гарматами ми вправлялися вже кілька тижнів.

— Вибачте, — додала вона. — Це я перезбудилася.

Перед нами з’явився креллівський бомбардувальник. Будову він мав міцнішу, ніж звичайні винищувачі, а хоч форми був такої ж, по центру корпусу, між крилами, в нього висіла величезна бомба, більша навіть за сам зореліт. Я здригнулася, пригадавши, як на власні очі бачила той, за яким ми з Бімом вирішили полетіти.

Трохи далі завирував бій: креллівські кораблі проти наших.

— Наші зенітні гармати покривають відстань до ста двадцяти кілометрів від «Альти», — сказав Кобб. — Гармати повинні бути достатнього розміру, щоб пробивати креллівські щити і знищувати великі уламки. Однак великі розміри накладають обмеження на їхню функціональність, тож вони влучно стріляють на великі відстані, але майже безсилі впритул. Якщо креллам вдасться опуститися достатньо низько — приблизно на шістсот футів від поверхні — вони безперешкодно пройдуть під зоною ураження великих гармат. Менші установки, як такі, за якими працювала Скритна, недостатньо потужні, щоб пробивати щити, тому вони недієві без допомоги винищувачів, які зніматимуть ворожий захист за допомогою ІМІ.

На симуляції підсвітився один з дальніх кораблів. Ще один бомбардувальник.

— Крелли часто намагаються протягнути бомбу, відволікаючи нас ближнім боєм і падучими уламками, — продовжив Кобб. — Тож вам слід завжди пильнувати і доповідати про найменші ознаки бомбардувальника. Мушу, однак, застерегти, що ворог нерідко вдається до хитрощів.

— Ми мусимо повідомити, що засікли бомбардувальник, — сказала Веремія, — а тоді відкривати вогонь, так? Чи спершу стріляти, а доповідати вже потім?

— Зробите так, і катастрофи не уникнути, — відказав Кобб. — Нерідко бомби налаштовані вибухати від найменшого ушкодження. Збийте одну неправильно, і вб’єте десятки пілотів.

— О, — кинула Веремія.

— Наказ відкривати вогонь по бомбардувальнику може віддати тільки адміралка або тимчасовий головнокомандувач, — повів далі Кобб. — Часто вдається відігнати його, створивши для нього загрозу: бомбардувальники для креллів напрочуд цінні і, наскільки нам відомо, складні у виробництві. Коли ж відлякувальний маневр не спрацює, адміралка підніме спеціальний ударний загін, який зіб’є бомбардувальник. Але будьте надзвичайно обережні. Вогненна розташована на достатньо великій глибині, тому зруйнувати її можна лише прямим попаданням точно по центру склепіння. Однак, збивши бомбардувальник занадто близько від «Альти» — навіть за сорок кілометрів, — ви ризикуєте знищити її ударною хвилею від вибуху. Тому як засічете бомбардувальник, одразу рапортуєте про це, щоб наступні ваші кроки вирішували ті, хто має необхідні досвід, знання та повноваження. Всім ясно?

Прозвучало кілька безладних «ясно», і Йорґен наказав усім відповідати по черзі. Може, ми й справді трохи перегинали щодо нього, але, трясця його матері, він таки вмів довести до сказу.

— Чудово, — оголосив Кобб. — Командире, відправляйте загін у битву. Будемо відпрацьовувати сценарії з визначенням бомбардувальників і повідомленням про них. Ну й нарешті повчимося правильно їх збивати. Закладемося, хто скільки разів вибухне?

Вибухали ми часто.

Тренування з бомбардувальниками були одні з найскладніших на курсі. У перші дні ми навчалися «сканувати» місцевість — робити швидкий аналіз усього, що необхідно тримати в голові під час польоту: показники двигунів та навігатора, висоту, канали зв’язку, дистанцію з напарниками та іншими членами ескадрильї, рельєф місцевості під нами та цілу купу інших речей.

Вступ у бій додавав ще купу різних факторів, за якими треба було стежити. Накази від командира і диспетчерів з «Альти», тактика, ворожі винищувачі. Орієнтувати пілота в ситуації було однією з найскладніших частин роботи.

Проробляти все це, одночасно зосереджуючи увагу на бомбардувальникові, було... словом, було важко. Несказанно важко.

Часом за всю годину симуляції бою Кобб не запускав жодного бомбардувальника, коли ж в інші рази — цілих сім: шість приманок і один справжній. Бомбардувальники просувалися напрочуд повільно, розганяючись щонайбільше до маґ-2, однак і несли на собі смертоносний вантаж.

Падіння бомби супроводжували три вибухи. Перший пробивав кам’яну породу, відкриваючи доступ до печер. Наступний за ним спалахував дивним зеленувато-чорним світінням і був спрямований знищити життя, оскільки спричиняв ланцюгову реакцію в органічній матерії. Третій вибух створював ударну хвилю, яка розганяла це страшне зелене світіння округою.

Ми проганяли симуляцію за симуляцією, і кожного разу хтось один з нас підривав бомбу занадто рано, забуваючи попередити інших, щоб вони встигли втекли, через що гинула вся наша команда. Раз за разом ми неправильно оцінювали відстань до «Альти», тож, коли бомбардувальник падав і заряд детонував, Кобб відправляв нам похмурий звіт:

— Ви тільки що знищили все населення «Альти». Тепер я мертвий. Вітаю.

Після одного особливо невдалого зальоту вся наша шістка збилася докупи і дивилася, як розходиться навкруги страшне зелене світло.

— Я... — почав був Кобб.

— Ви мертві, — урвала його ФМ. — Кобб, ми це вже знаємо. Але що нам робити? Якщо бомбардувальник наблизиться до міста занадто близько, хіба нам лишається якийсь вибір?

— Ні, — м’яко відказав Кобб, — вибору у вас нема.

— Але ж...

— Коли доходить до того, що без знищення «Альти» не врятувати Вогненної, у пріоритеті — Вогненна, — пояснив він. — Ми не просто так відправляємо третину своїх кораблів, пілотів і командування на ротацію в нижні підземелля. Бо так у разі знищення «Альти», вціліє бодай частина СОНу — принаймні ми так вважаємо. Однак без потужностей апарату нам кінець. Тому якщо адміралка накаже, ви зіб’єте і детонуєте бомбу, навіть якщо її вибух знищить «Альту».

Ми спостерігали, як зелене світіння розповзається все далі. Нарешті воно згасло.

Кобб продовжував ганяти нас, допоки я не перестала відчувати власне тіло і почала відверто гальмувати. Однак він не зупинявся, прагнучи загнати нам на підкірку необхідність завжди пильнувати бомбардувальник, якими б утомленими ми не були.

Виконуючи останній заліт, я відчувала таку ненависть до Кобба, якої в мене ще не бувало ні до кого. Я ненавиділа його навіть більше, ніж адміралку.

Бомбу не зупинили і цього разу. Я на автоматі полетіла займати місце в строю, готуючись до чергового зальоту, та голограма моя вимкнулась. Я аж закліпала від такого несподіваного повернення в реальність. Усі навколо знімали шоломи і вставали, потягуючись. Я навіть не знала, котра зараз година.

— Кобб, це мені здалося, чи я упізнав останній бій? — встаючи, запитав Артуро. — Це була битва при Трахерто?

— З деякими модифікаціями, — підтвердив Кобб.

Трахерто, подумала я. Цей бій стався п’ять років тому, й тоді ми мало не втратили «Альту». Загін креллів підібрався майже впритул і знищив менші зенітки. Пощастило, що кілька наших розвідників устигли збити бомбу, доки вона не підібралася достатньо близько до бази.

— То наші симуляції побудовані на реальних історичних боях? — ошелешено перепитала я.

— Ну аякже, — сказав Кобб. — Чи думаєте, у мене є час моделювати їх самостійно?

Щось у його словах мене приголомшило, але я настільки втомилася, що не могла до ладу зрозуміти що саме. Я виповзла з кабіни, кинула шолом на крісло і потягнулася. Страшенно хотілося їсти, але в мене нічого з собою не було — свіжа партія щурятини коптилася в печері.

На мене очікувала довга, голодна мандрівка додому. Я підняла рюкзак, закинула його на плече і почвалала на вихід.

У коридорі мене перехопила Веремія і кивнула головою на крило гуртожитку. З її виразу я одразу розуміла, в чім річ. Посилаючись на втому, дівчата планували забрати вечерю в кімнату...

Я похитала головою. Витівка не вартувала ризику спровокувати адміралку.

Піднявши кулак, Веремія шепнула:

— Поганці.

Знайшовши сили на усмішку, я також підняла кулак, і на тому ми розпрощалися.

Відтак я подибала далі до виходу. У решті аудиторій було вже темно — у всіх, крім одної, де іншій групі курсантів продовжувала читати нотації інструкторка.

— Найкращі пілоти здатні вивести корабель з неконтрольованого падіння, — відлунював у порожньому коридорі її голос. — Вашою першою реакцією може бути бажання катапультуватися, але справжній герой зробить усе від нього залежне задля збереження підйомного кільця. Істинний нескорений піклується про захист інших, а не себе.

Це було прямо протилежне тому, чого навчав нас Кобб.

Ідучи через сад до воріт бази, я помітила, що лампочка на моєму передавачу блимає. Це зі мною хотів поговорити М-Бот. Нещодавно після тривалих умовлянь мені таки вдалося переконати його не врізатися в мою лінію зв’язку під час занять. Попри всі його запевнення, мені однаково здавалося, що нас можуть почути.

— Привіт, — сказала я у передавач. — Скучив?

— Я не вмію скучати.

Помовчавши, він додав:

— Але хочу нагадати вам, що моя швидкість мислення в тисячу разів перевищує людську, через що ваші дванадцять годин тягнуться для мене довго. Страшенно довго.

Я усміхнулася.

— Нескінченно довго, — додав він.

— Що скажеш про сьогоднішнє тренування?

— Я занотував усе для детального аналізу, — відказав він.

Вечорами ми з М-Ботом розбирали всі мої помилки. Його програмне забезпечення надавало чудовий аналіз моїх польотів. І хоч коментарі робота часом бували далеко не улесливі, робота над помилками неабияк допомагала мені покращувати свої вміння, і я справді відчувала, що з кожним разом літаю краще.

Більше в повітря ми не підіймалися. Рік зняв з корабля гравітаційні конденсатори та щити, щоб проаналізувати і замалювати їхні схеми. Неспроможна допомогти йому з цією роботою, я зовсім не заперечувала — однаково була з головою зайнята тренуваннями.

— Вам конче необхідна допомога в роботі з бомбардувальниками, — сказав мені М-Бот. — Сьогодні ви сімнадцять разів або загинули самі, або ж знищили місто, тоді як успіхом увінчалося тільки два бої.

— Дякую, що нагадав.

— Я намагаюся бути корисним, бо розумію, що люди неідеальні та непослідовні.

Я зітхнула і вийшла з саду, починаючи найнуднішу частину шляху.

— Ті битви були дуже цікаві, — продовжив М-Бот. — Я... радий, що в деяких із них вам вдалося вціліти.

Крок, тоді інший. Хто міг би подумати, що сидіння в коробці, коли єдине, чим ти рухаєш — це руки, може так виснажувати? Почувалася я так, ніби мій мозок вирвали з голови, побили ломакою, а тоді запхали назад.

— Ви дуже приваблива й інтелектуальна, — промовив М-Бот. — Спенсо, чи правильно функціонує моя програма моральної підтримки? Е-е-е, ви досить двонога і напрочуд ефективно перетворюєте кисень на двоокис вуглецю, надзвичайно важливого газу для життєдіяльності рослин і...

— Я просто стомилася, М-Боте. Сьогодні був важкий день.

— Дев’ятнадцять боїв! Щоправда, чотири з них було одним і тим же боєм, просто інвертованим і поданим з дещо видозміненими схемами льоту ворога.

— Так, бо все це — відтворення історичних битв, — мовила я. — Як сказав Кобб...

Я зупинилася.

— Спенсо? — перепитав М-Бот. — Я не чую ваших кроків. Ви вирішили тимчасово зупинити свою двоногість?

— Відтворення історичних боїв, — повторила я, усвідомлюючи щось, до чого мала б допетрати вже давно. — То в них є записи історичних боїв?

— Вони відстежують рух усіх своїх кораблів, — сказав він, — і мають записи кожнісінького маневру. Припускаю, це їм необхідно для тривимірного моделювання і подальшого аналізу битв.

— То думаєш... у них може бути запис Битви за «Альту»? У якій...

У якій батько дезертирував.

— Я в цьому переконаний, — мовив М-Бот. — Це ж найвизначніша битва в історії вашого народу! Вона заклала основу... Ой! Ваш батько!

— Ти здатен мислити в тисячу разів швидше від людини, — сказала я, — але так довго складав докупи настільки прості факти?

— Для розмови я навмисне сповільнююся. Бо якщо запущу процес на повну потужність, мені наша розмова сприйматиметься так, ніби один склад вимовляєте по кілька хвилин відносного часу.

Це здалося мені логічним.

— Запис того бою. Ти можеш... викрасти його? Щоб показати мені?

— Я можу перехоплювати лише ті сигнали, які транслюються активно, — відказав він. — Здається, СОН намагається звести бездротову комунікацію до мінімуму, щоб не привертати уваги очей.

— Чого? — перепитала я.

— Очей. Я... Я не знаю, що це означає. Цей сегмент даних втрачено з мого банку пам’яті. Гм. — Корабель говорив дуже щирим тоном. — Пригадую тільки цитату: «Для передачі даних використовувати дроти, уникати трансляції в ефір, а швидші процесори оточувати захисним щитом. Інакше існує ризик привернути увагу очей». Цікаво, що б це означало? Дуже цікаво...

— То може, наша система комунікації не настільки примітивна, як ти кажеш? Що, як вони просто пильнують?

Я знову рушила. Рюкзак здавався важелезним, наче напханий гільзами з відстріляних снарядів.

— Хай там як, — промовив М-Бот, — а я припускаю, що десь на базі повинен бути архів. Якщо в них справді є запис Битви за «Альту», це — найперше місце, де його зберігали б.

Я кивнула. Не розуміла, зраділа я чи лише більше засмутилася від усвідомлення того, що — хай навіть суто гіпотетично — можу переглянути останній бій батька і на власні очі побачити, чи справді він дезертирував. Тоді в мене будуть... Що в мене буде? Докази?

Чалапаючи далі, я намагалася добрати, чи достатньо голодна, щоб повечеряти одразу по приходу, а чи просто звалитися спати. Уже підходячи до печери, помітила, що радіо знову блимає.

Піднесла передавач до голови.

— М-Боте, я майже вдома, можеш не...

— ...загальній тривозі, — озвався голос оператора. — Адміралка викликає всіх пілотів, включно з кадетами, на базу для негайного вильоту. Повторюю: група з сімдесяти п’яти креллівських кораблів прорвалася через поле уламків на 104.2-803-64000. Усіх активних пілотів підняли по загальній тривозі. Адміралка викликає всіх пілотів...

Я застигла на місці. Уже майже забула, для чого Кобб дав мені передавач. Але чому сьогодні? Чому не в інший день?

Сімдесят п’ять кораблів? Це ж дві третини максимальної кількості сил для одної навали. Трясця!

Я крутнулася, окинула оком довгий шлях, що пролягав назад до «Альти», але зрештою таки змусила себе ворушитися і побігла.

32

Впріла, захекана, я дісталася до бази СОНу. На щастя, тренування в спортзалі мені заміняли щоденні піші походи в академію і назад, тож у формі я була непоганій. Отримавши від охоронців дозвіл заходити, знову пустилася бігти. Примчавши в роздягальню, хутенько накинула гермокостюм.

Вискочивши з роздягальні, помчала до свого корабля. На злітному майданчику самотою стояв мій «Поко». Неддів винищувач віддали іншому загону, коли ж решта нашої групи вже явно була в повітрі. Удалині гупали глухі постріли зеніток, а з вогненних слідів падучих уламків було видно, що бій точиться в небезпечній близькості до оборонного периметра «Альти».

Ураз втома поступилася місцем тривозі. У кабіну мого винищувача залазив пілот.

— Стривайте! — крикнула я. — Що ви робите? Це мій корабель!

Завагавшись, він озирнувся на техніків, що готували винищувач до злету. Один з них кивнув, і пілот повільно спустився драбиною.

— Ти спізнилася, — сказав мені Дорґо, один з техніків. — Адміралка наказала посадити пілотів у всі вільні кораблі й відправити в бій як резервні сили.

Моє серце закалатало від того, як, неохоче скочивши з останньої сходинки, пілот стягнув шолома. З-під нього виринуло жіноче обличчя. Це була дівчина десь двадцяти з чимось років, з великим шрамом на лобі. Показавши мені великий палець, вона мовчки посунула до роздягалень.

— Хто це? — тихо спитала я.

— Позивний «Жвава», — відповів Дорґо. — Колишня курсантка, яку підбили перед самим випуском. Але вона була настільки вправна, що адміралка внесла її в резервний список.

— Вона катапультувалася? — спитала я.

Дорґо кивнув. Я піднялася по драбині й забрала в нього свій шолом.

— Якщо не прийде іншого наказу, тримай курс на 110-75-1800, — сказав він, показуючи на бій. — Там на тебе чекатиме твій загін. Я передам диспетчерам, що ти вилетіла.

— Дякую, — кинула я, застібаючи шолом.

Піднявши великий палець, він зліз і прибрав драбину. Як тільки всі відійшли на безпечну відстань, один з техніків змахнув синім прапорцем.

Я запустила підйомне кільце і піднялася в повітря. Тисяча вісімсот футів — замала висота для бою, зазвичай нас тренували на тридцяти тисячах. Несучись у заданому напрямку, я почувалася, ніби ковзаю по землі.

— Говорить «Небовись» десять, позивний «Дзиґа», — промовила я, натиснувши кнопку виклику Йорґена.

— То ти встигла? — відповів він. — А нам казали, що до нас відправлять когось із резервістів.

— Було важко, але я змогла переконати їх, що ніхто, крім мене, не завдасть тобі більшої мороки. Ви в бою?

— Ні, — відказав він. — Адміралка наказала нам зайняти позицію біля однієї з зеніток. Координати: 110-75-1800. Дзиґо, хоч з тобою й не оберешся клопоту, я радий, що з нами ти, а не хтось інший.

Добувшись до місця десь за десять хвилин, я побачила решту своєї групи: вони висіли у повітрі між двох гір. Я пригальмувала двигунами заднього ходу і зайняла місце біля Веремії. Позаду нас, вишукуючи ознаки наближення креллівських кораблів, сканувала повітря велетенська гармата, завдовжки навіть більша за корпус училища. Понад базою стриміла купа менших гармат, готових відкрити вогонь по кораблях, що заходитимуть на малій висоті.

Друзі радо привітали мене. З такої відстані спалахи на полі бою були ледь видимі, проте гармата за нами вистрілила з таким оглушливим гуркотом, аж струсонуло мій «Поко». Високо над нами зливою іскор і камінців вибухнув дебелий уламок.

— То як, Дзиґо, — почула я в навушнику голос Веремії, — скільки ворогів готова збити сьогодні?

— Ну, рекорд підбитих за одну битву кораблів належить пілоту з позивним «Шельма». Він сам збив дванадцять ворожих кораблів і допоміг підбити ще дев’ять. Думаю, сміливою заявою буде вже бодай спробувати перевершити його досягнення. Але я не проти спробувати.

Я очікувала почути сміх, але Веремія промовила цілком серйозним тоном:

— Дванадцять і дев’ять? Негусто якось.

— Навіть зважаючи, що середня чисельність креллівської навали — тридцять кораблів?

— Сьогодні їх сімдесят п’ять, — мовила Веремія. — Легка здобич — звичайно, якщо нас пустять у бій.

Вона вилетіла вперед на маневрувальних двигунах, я — за нею.

— І куди це ви зібралися? — гукнув нам Йорґен.

— Хочеться бачити бій краще, — сказала я.

— Відставити! Назад у стрій. Нам наказано тримати позицію.

Ми хоч і послухались його, та мені страшенно кортіло в бій. Бо від бездіяльності мене знову почала огортати втома.

— Зв’яжися з Коббом. Може, він скаже нам відрядити кількох розвідників, — сказала я.

— Переконаний, там вже й так працюють розвідники, — відповів Йорґен. — Наше завдання — тримати позицію тут.

— Артуро, по-твоєму, скільки звідси до поля бою? — спитала ФМ.

— А чого ти мене питаєш?

— Бо ти розумний.

На мить на лінії зависла тиша.

— То як? — під’юдила ФМ.

— Ой, — озвався Артуро. — Вибач, я просто... ждав, що зараз щось ляпне Недд. Звичка. Дай-но я підрахую точну відстань. — На консолі комунікації блимнула лампочка. — Кобб, як далеко ми від поля бою?

— Приблизно за п’ятдесят кілометрів, — відповів Кобб. — Лишайтесь на місці, кадети. Загін «Перемога» уже готовий вилітати. Вони вас підмінять.

Його лампочка згасла.

— Гарний підрахунок, Амфі, — сказала ФМ.

— Для мене показник справжнього розуму — вміти знайти того, хто вже зробив усю роботу за тебе, — відказав він. — Гарна приказка вийде, еге ж, Скритна? Буде тобі чим козирнути.

— Е-е-е... хай благословлять тебе зорі.

— Так не чесно, — образилася Веремія. — Ми мусимо битися. Ми вже майже випускники, мені вже набридли симуляції. Скажи, Дзиґо?

Вдалині спалахи позначали бій, у якому одні гинули, а інші, як я, втрачали друзів.

Мені не подобалося, що в серце мені прокралася ця підступна тривога. Це вагання, цей страх. Сьогодні я була сильніша — мабуть, через втому. Може, якщо вийде потрапити в бій, я покажу себе... Самій собі.

— Так, Веремія має рацію, — відказала я. — Треба вбивати креллів, а не час.

— Ми виконуємо наказ, — мовив Йорґен. — З командуванням не сперечаються. Дивно чути від вас про те, що ви вже справжні пілоти, і бачити повну відсутність розуміння основ військової субординації.

Я закусила губу і відчула, як від збентеження розпікається моє обличчя. Він казав правду. Чортів Принда.

Тож я примусила себе сидіти тихо й чекати на заміну. Нам мали прислати резервні загони, що, разом із зорельотами, базувалися в нижніх підземеллях. Робили це задля дотримання балансу: ми не могли допустити, щоб разом із «Альтою» загинув увесь СОН. Проте всі кораблі, які не призначалися для термінових вильотів треба було спершу підняти на поверхню.

Засвітилася лампочка Коббової лінії, і я заледве стрималася, щоб не охнути. Правду кажучи, того дня, після довгого тренування, ми були зовсім не в бойовій формі. Я наготувалася розвертатися і летіти назад.

— Креллівський загін, — сказав Кобб. — Вісім кораблів.

Що?

— Прямує на 125-111-1000, — провадив Кобб. — Наші розвідники засікли його на малій висоті. Командире, ваша підміна за п’ять, коли не десять, хвилин льоту, тож вам доведеться вступати в бій.

Вступати в бій?

— Вас зрозумів, командире, — відказав Йорґен.

— Наскільки розгледіли розвідники, це стандартні креллівські винищувачі, — мовив Кобб. — Адміралка віддала наказ наблизитися, переконатися, що серед них нема бомбардувальника, а тоді знищити або відігнати. Великі зенітки деактивують, щоб не зачепити вас у бою, але якщо вам вдасться вимкнути щит на котромусь із ворожих кораблів, його зіб’ють малі гармати. Якщо ж вдасться виманити ворога на більшу висоту, про нього попіклуються великі. — Він замовк. — Підключаю вас до загальної бойової лінії. Щасти, кадети. Слухайтеся свого командира і не забувайте, чого навчилися було на тренуванні. Цього разу все по-справжньому.

Лампочка погасла.

— Нарешті! — вигукнула Веремія.

— Летітимемо широким строєм, — наказав Йорґен. — Ви чули координати: 125-111-1000. Це близько до землі, тому пильнуйте відносну висоту. Вперед!

Розбившись на пари, ми розтягнулися широкою шеренгою. Я була з Веремією, Йорґен — з Артуро, а ФМ — з Кіммалін. Ми пролетіли ущелину, звернули на схід і попрямували до заданих координат. Майже одразу помітили ціль: вісім креллівських кораблів летіли U-подібним строєм.

— Командире, ми з вами, — почувся в загальній лінії жіночий голос. — Два зорельоти класу «Вал». Говорить Рейнджер сім, позивний «Мантія».

— Рейнджер вісім, позивний «Наголос», — додав чоловічий голос.

Клас «Вал». Це, мабуть, наші розвідники. Поки що їх було не видно, але я знала, що вони приєднаються до нас у бою.

Втома знову поступилася місцем збудженню. Це відбувалося зі мною. Справжній бій. Не випадкова сутичка, а справжній наказ знищити ворожий загін.

— Дякую вам за допомогу, рейнджери, — сказав Йорґен. — У нас наказ перевірити, чи нема серед тих кораблів бомбардувальника, тож я попрошу вас тримати зв’язок із диспетчером. Ми зайдемо широко і спробуємо розбити їхній стрій. Пильнуйте, щоб ми нікого не пропустили.

— Підтверджую, — відповіла Мантія.

— Командо, слухай мій наказ, — звернувся Йорґен до нас. — Розгін до маґ-3, на підльоті скинути швидкість до бойової — яка кому зручніша. І не губіть напарників. — Зітхнувши, додав: — Хай бережуть вас зорі.

— І вас, командире, — кинув Артуро.

Обидва промовили ці слова тривожно, і моя рішучість похитнулася. Це мені геть не сподобалося, бо я не хотіла бути боягузкою.

— Вперед! — наказав Йорґен.

— О, так! — скрикнула Веремія, додаючи прискорення.

Я рвучко шугнула за нею, несучись по небу до ворога. Так само як і на симуляції, помітивши наше наближення, крелли кинулися врозсип. Вони не дбали про напарників, покладаючись на технологічну перевагу своїх кораблів над нашими координованими діями.

Я трималася ззаду і трохи лівіше од Веремії. Вийшовши з прискорення, ми синхронно звернули праворуч і обрали собі за ціль одного з креллів. Ми перебували в зоні уламкопаду, який, однак, складався з дрібних шматків, що швидко згорали високо над нами. Повз нас, тягнучи за собою хвости диму, пролітали поодинокі брили середнього розміру, однак жодна з них не підходила для маневрування за допомогою світлових гарпунів.

Знизивши швидкість до бойової, ми впали на хвіст своїй цілі. Я трималася на безпечній відстані, щоб Веремія не зачепила мене своїм ІМІ. Над нами прошмигнули два «Вали», розроблені спеціально для високих швидкостей і уникнення радарів, однак для бою обладнаних не дуже добре.

— Мантіє, — сказала я, натиснувши кнопку, — говорить «Небовись» десять, позивний «Дзиґа». Корабель, за яким я йду, — звичайний перехоплювач.

— Прийнято, — відповіла Мантія.

Розмови решти своїх одногрупників я не чула. Кожен передавав інформацію по окремому каналові, тож лишалося тільки сподіватися, що розвідники поспіватимуть приймати звіти від усіх. Притиснуті майже до землі, облітаючи великий кратер, ми з Веремією вильнули праворуч, тоді — ліворуч. Напарниця спробувала підійти ближче до ворожого корабля, щоб вимкнути його щит, але промазала, і той круто звернув угору.

Я продовжувала переслідування. Веремія тихенько вилаялася, доганяючи мене.

— Дзиґо, за нами немає хвоста, тож пропоную збити те відро, до того як йому не прийшли на підмогу.

— Згодна.

Я не відривала погляду від цілі, прикувавши до неї всю свою увагу. Датчики в моєму шоломі — які я навчилася успішно ігнорувати — нагрілися. Дивлячись, як ворог вигулькнув з-за кратера і взяв крен на правий бік, мені подумалося, що я можу передбачити будь-який його маневр.

Зосередься. Забудь про все. Відпусти вагання і страх. Є тільки ти, твій корабель і ціль.

Ближче.

Ближче.

Ще трохи.

— Потрібна підмога!

Кіммалін.

Моя концентрація розвалилася, і я вилаялася. За Кіммалін гналося троє креллів. Трясця! ФМ намагалася зайти ззаду і прикрити її.

Облишивши переслідування, ми з Веремією кинулися на поміч Кіммалін.

— Відкриваємо вогонь, — сказала я, і ми одночасно почали інтенсивний обстріл, через який усім трьом переслідувачам довелося зайняти оборонну позицію, відпустивши Кіммалін.

— Дякую, — сказала ФМ, стаючи позаду неї.

Тоді я помітила Йорґена та Артуро, які відбивалися від трьох креллів. У такому запеклому місиві, щоб не розкриватися, хлопці не наважувалися активувати ІМІ.

— Треба зняти окремих креллів, щоб отримати чисельну перевагу, — сказала я Веремії.

— Правильно, — погодилась вона. — На рахунок три, згода?

— Ну то вперед, — сказала я, і ми удвох полетіли на іншого крелла.

На вигляд був той корабель такий самий як і той, який ми переслідували кілька миттєвостей тому: та ж форма, ті ж дроти, що тріпочуть позаду. Не було схоже, щоб хоч один із їхнього загону ніс бомбу.

Я передала інформацію розвідникам, і ми погнали крелла подалі від основного бою. Коли він спробував зрізати ліворуч, я додала швидкості й відтиснула його. Відрізаний від групи, він спробував відірватися від нас по прямій, розігнавшись спочатку до маґ-3, потім — маґ-4.

— Він мій! — крикнула Веремії і, на повному прискоренні, кинулася вперед.

Я була готова до такого випаду. За останній тиждень ми стільки разів проробляли цей маневр, що діяла я на автоматі. Виконавши бездоганний маневр, Веремія підлетіла впритул до ворога і активувала ІМІ. У блакитному спалаху відключилися її й крелловий щити. Я хутко підлетіла до них і відкрила вогонь, з подивом спостерігаючи, як ворожий винищувач вибухає розсипом плавленого металу. Наша тактика спрацювала!

Радісно верескнувши, ми з Веремією сповільнилися, і я крутнулася прикрити її, поки вона перезарядить свій щит. Повз мене пронісся і з гуркотом розбився об землю уламок.

— Невже ми пролили першу кров? — спиталася я, натискаючи на кнопку. — Йорґене, ми збили одного!

— Вітаю, — відповів він напруженим голосом.

Відтак я заходилася проглядати решту поля бою. Вони з Артуро досі відбивалися від трьох ворожих кораблів, іншого, схожим на наш із Веремією маневром, відігнали подалі і намагалися збити розвідники. Це означало...

Три кораблі на хвості в Кіммалін. Знову!

— Трясця, — вихопилося в мене. — Вереміє?

— Лети. Я майже закінчила.

Я натиснула на прискорення і кинулася в круговерть основного бою.

— Хто-небудь, допоможіть! — гукала Кіммалін.

— Я з тобою, — озвалася ФМ, — на підльоті...

ФМ вдалося відігнати кораблі, але ззаду їй зайшов інший винищувач, і щойно вона ухилилась від нього, три перші знову погналися за Кіммалін, яка гарячково смикалася з боку в бік. Було видно, що вона панікує, бо не дотримувалася ніякої стратегії, а одна за одною перебирала різні схеми.

Я прискорилася до Кіммалін, але ворог відкрив по ній вогонь, і її щит затріщав. Вона рвучко прискорилася і трохи відірвалася.

Я не встигну. Замало часу.

— Скритна, тримайся! — проказала я в загальний канал. — У мене є ідея. ФМ та всі решта, якщо можете, приєднуйтесь до мене. Утворюємо V-подібний стрій зі мною в голові.

Відтак я повернулася до переслідувача ФМ, котрий перебував до мене набагато ближче, ніж ті, що гналися за Кіммалін. Стріляти не наважилась, натомість, на відстані лічених сантиметрах від землі, здіймаючи хмару куряви, виписала навколо нього петлю, стрімко понеслася вгору і зачепила гарпуном невеликий уламок. Різко крутнувшись, я запустила його в одного з винищувачів, що наздоганяли Кіммалін. Уламок просвистів загрозливо близько від нього.

Я вийшла з петлі, ФМ стала позаду мене. Йорґен та Артуро вийшли з бою і вчинили так само.

— Для чого це? — спитав Йорґен. — Що ми робимо?

— Рятуємо Скритну, — обнадійливо кинула я.

Усе залежало від правильності моєї теорії. Напружившись, я спрямувала свій зореліт вгору і ввімкнула прискорення. Якусь мить нам вдавалося тримати стрій. Угорі над нами крелли, що гналися за Кіммалін, розсипалися і кинулися вниз — на мене.

— Кобб застерігав, що крелли завжди намагаються зруйнувати наш ланцюжок субординації, — сказала я. — Коли можуть, вони спрямовують усі зусилля на командира загону, тому...

Мене накрило хвилею вогню.

Чудово.

Я почала серію найскладніших ухильних маневрів, яку тільки знала — серію Баррета. За мною миттю погналося чотири крелли. Це захистило Кіммалін, проте впоратися самотужки з чотирма ворогами я не могла. Щоразу, як намагалася шугнути вгору і втекти, котрийсь із них перекривав мені дорогу. Мій «Поко» аж двигтів від численних викрутасів, які я проробляла, і пострілів, що припадали на мій щит.

Трясця. Трясця. Трясця!

— Дзиґо, я йду! — озвалася Веремія. — Ще трохи.

Я крутилася, ухиляючись від ворожих пострілів, що пролітали майже впритул до мене. Краєм ока помітила, як Артуро збив одного з креллів. Скільки ми вже б’ємося і збили тільки двох? Та й де взагалі підкріплення?

— Підмога, — сказав Йорґен.

— Нарешті, — зітхнула я, гарячково маневруючи.

— Не нам. Їм.

Після останнього повороту я вилетіла просто на них — ще одну групу з шести креллівських перехоплювачів. Несамовито закрутившись, дивом не врізалася в жодного з них. У хаосі, що несподівано виник на полі битви, мені нарешті вдалося набрати висоту.

Мої фокуси явно змусили креллів вважати, що я головна, бо троє з них погналося за мною, обстрілюючи з усіх гармат. Мої датчики відстані сказилися, а щити...

Один з пострілів влучив у мене, вирубивши щит. На панелі приладів одразу спалахнули вогники попередження.

Я продовжувала летіти вгору, звернувши підйомне кільце назад. Мені треба було набрати достатньо висоти...

Позаду прогримів вибух. Ударна хвиля сколихнула мій оголений «Поко», і я про себе тихенько помолилася за влучність стрільця, котрий керував зенітками, коли раптом оглушливо торохнув інший вибух, і з датчиків зник ще один крелл.

Останній мій переслідувач припинив погоню і щезнув з виду. Вкрита потом, я закусила губу і відкинулася на спинку крісла, спостерігаючи за миготінням лампочок на панелі приладів і відчуваючи, як тенькає моя голова. Жива. Я жива.

— Вереміє! — озвалася на лінії ФМ. — Що ти твориш?

— Усе добре, — кинула Веремія у відповідь. — Зараз я його спіймаю. Його щитам гаплик.

Я швидко розвернула ніс свого корабля до поля бою, на якому не вщухала битва. Кіммалін — я була переконана, що це вона — підлетіла до мене, рятуючись від вогню. Під нами в шаленій круговерті носилися зорельоти й промені з гармат.

Он вона, помітила я Веремію, що гнала крелла, а за нею летіли три ворожі кораблі. Через мене вона залишилася без прикриття.

Не маючи часу на перезарядження щита, я проігнорувала попередження датчиків і кинулась до неї. Відкрила вогонь по її переслідувачах, але через велику відстань не влучила в жодного, тож хвіст не відстав.

По ній влучив один з ворогів. За ним — інший.

— Вереміє, піднімайся! — крикнула я.

— Ще трохи. Як будемо боятися, рекордів не поб’ємо.

Вона вистрілила, збиваючи щит крелла перед собою. Я ввімкнула прискорення і помчала за ними. Однак навантаження від стрімкого спуску було дуже небезпечне для організму, тож щойно вимкнулися мої гравітаційні конденсатори, я відчула, як перевантаження жене кров мені в голову.

Я зчепила зуби і, бачачи перед собою лише червоне, таки догнала групу креллів. Навпомацки запустила ІМІ — однаково це не загрожувало моєму щиту, бо його в мене й так не було.

Я не бачила, скількох спіймала. Ще трохи — і шкода моєму здоров’ю буде непоправна. Я вирівняла корабель, відчуваючи, як гупає кров у голові й болять очі. Щойно погляд мені прояснився, запустила перезарядження щита і задерла голову, вишукуючи Веремію, щоб переконатися, що вона ціла.

— Я під масованим обстрілом! — прокричав Артуро. — Потрібна підмога!

— Підкріплення вже тут! — оголосив Йорґен.

Скрізь панував безлад. Я заледве розбирала, що діється навколо мене. На щастя, в мене поки ніхто не стріляв.

Праворуч спалахнув вибух.

— Є! — скрикнула Веремія.

Он вона.

Веремія таки збила свою ціль, однак два крелли продовжували її переслідувати.

— Злітай, Вереміє! — сказала я. — За тобою досі хвіст. Лети в зону враження зеніток!

Нарешті послухавшись мене, вона почала набирати висоту. Крелли не відставали від неї. Я увімкнула свій щит і полетіла за ними, намагаючись допомогти Веремії, але відстань між нами була занадто велика.

— їхні щити деактивовано, — напружено проказала Веремія.

— Скритна! — гукнула я нальоту, прямуючи на допомогу товаришці. — Зніми їх. Їхні щити вимкнено. Вогонь!

— Я... — розгублено пробелькотіла Кіммалін, — я...

— Ти можеш! Як на симуляції. Стріляй!

Небо над нами пронизав промінь з перезарядженої гармати, що націлилася на хвіст Веремії.

Мимо.

Наступної миті Веремію підбили. Розсипавшись на друзки, вибухнуло крило її зорельота. Синє світло під її кораблем замигало.

Ні...

Вона почала падати. З відстані її зореліт було складно відрізнити від уламків.

— Вереміє! — скрикнула я. — Катапультуйся! Рятуйся!

— Я... — промовила вона настільки тихо, що я заледве розчула її за сигналом тривоги, що вив у неї в кабіні. — Я втратила керування... Я не можу вирівнятися...

— Твоє кільце пошкоджене! — сказала я. — Ти втрачаєш висоту. Катапультуйся!

— Не боягузка, — протягнула вона. — Хоробра до...

Спалах. Невеликий вибух на землі — зовсім незначний у порівнянні з тим, що діялося на полі бою.

— Назад! — скомандував Йорґен. — Усі назад! Залишити бій регулярним пілотам. Нам наказано відступати!

Веремія...

Я не могла поворухнутися, відірвати погляду від місця, де вона розбилася.

— Дзиґо, — проказав Йорґен, порівнюючись зі мною. — Треба йти. Ми занадто виснажені для продовження бою. Ти мене чула?

Тамуючи сльози, я тільки шепнула:

— Так.

Я розмістилася позаду нього, ми опустилися майже до землі й понеслися геть із поля бою.

Коли зупинилися біля ФМ і Артуро, я зойкнула з несподіванки. Лівий бік корабля Артуро був весь чорний, скло — тріснуте. Його підйомне кільце ледь світилося, він насилу тримався в повітрі, але... Трясця, він витримав пряме влучання гармати, коли його щит вирубився.

Під час переклику говорив він пригнічено, хрипко. Було видно: розумів, наскільки йому пощастило вижити.

А от Веремія...

Нарешті до нас приєдналася Кіммалін.

— ...Веремія? — запитала ФМ.

— Її збили, — відказала Кіммалін. — Я... Я все бачила. Намагалася, але...

— Вона не катапультувалася, — додала я тихенько. — Відмовилася.

— Летімо назад, — сказав Йорґен.

У бій вступило підкріплення. Дивлячись на них, я відчувала, як випаровуються рештки моєї впевненості. Регулярні бійці воювали значно ефективніше від нас: літали й атакували організовано, координували всі маневри.

Я раптом відчула, що до повної готовності мені потрібна ще сотня годин додаткових тренувань. Це якщо взагалі буду колись готова. Втерши сльози, я виконала Йорґенів наказ — відданий м’яким, але рішучим тоном, — розганятися до маґ-3.

Усю дорогу назад мої руки тремтіли, видаючи в мені боягузку, якою я завжди й була.

33

Отямилася я в кімнаті.

У кімнаті? Не в кабіні М-Бота?

Сідаючи, відчула, як болять усі м’язи й гуде в голові. Я була не просто в приміщенні, ще й у ліжку. Що ж то таке сталося? Невже я заснула десь у штабі? Адміралка, мабуть...

Ти в лазареті, пригадала я. Після бою Кобб відправив тебе на огляд. Тобі наказали лягати спати, щоб можна було зняти показники.

Я слабо пригадувала, як усе було, але пам’ятала, що сестра наділа на мене халат і наказала лягти в ліжко у крихітній палаті. Занадто зморена, я не заперечувала. Не пам’ятаю навіть, як лягала — все відбувалося як у тумані.

Однак вибух корабля Веремії чітко врізався мені в пам’ять. Відкинувшись на м’яку подушку, я заплющила очі. Веремії не стало.

Врешті я таки примусила себе встати. На стільці лежали мої речі: випраний комбінезон, а на ньому — браслет. Рюкзак стояв на підлозі біля стільця, на рації блимала лампочка. Трясця... А раптом хтось відповів на виклик? Чи стримався М-Бот, щоб не бовкнути чогось?

Нараз моя таємниця перестала здаватися мені такою важливою. Зважаючи на те, що відбувалося... як нашу групу знищували по одному... кому тепер яке діло? Яка різниця, розкрили мій секрет чи ні?

Веремія загинула.

Я поглянула на годинник. 05:45. Я сходила до вбиральні, помилася і вийшла у приймальне відділення. Змірявши мене поглядом, сестра видала мені червоний талон.

«Лікарняна відпустка для відновлення. Термін: один тиждень», — писалося там під моїм іменем. Нижче стояли печатка і підпис.

— Я не можу дозволити собі цього, — сказала я. — Адміралка виключить мене за таке.

— Усій вашій групі дали обов’язковий лікарняний, — сказала жінка. — Це наказ голови медичної служби — докторки Тіор. Вас ніхто не виключатиме, кадетко. Вам треба відпочити.

Я вирячилась на талон.

— Ідіть додому, — мовила медсестра. — Проведіть тиждень із рідними, відпочиньте. Зорі милі, таке випробування — занадто для курсантів.

Постоявши ще трохи, я розвернулася, вийшла з медичного корпусу і попростувала до навчального. Обрала обхідний маршрут, що пролягав повз наші «Поко». На майданчику їх залишилося всього чотири. Корабель Артуро стояв трохи далі, в ремонтному ангарі, навкруги нього лежали запчастини.

Мені наказано йти додому. Але куди? Назад у печеру? Чи до матері, чиє несхвалення СОНу може остаточно підірвати мою впевненість у своїх планах?

Я зім’яла талон у кишені, зайшла в нашу аудиторію й сіла у свій тренажер. Мені хотілося подумати, порозмовляти з Коббом — розібратися в усьому. «Хоробрі до кінця», — казала Веремія. Так вона і вчинила.

Трясця. Веремії не стало. У казках Ба на честь полеглих воїнів завжди влаштовували бенкет. Але мені хотілося не бенкетувати, а забитися десь у темний куточок і згорнутись калачиком.

Дивно, але коли настав час заняття, двері скрипнули і в аудиторію тихо увійшла решта курсантів, крім Йорґена. Хіба медсестра не казала, що лікарняний дали нам усім? Мабуть, як і я, вони відмовлялися приймати його.

Кіммалін підійшла до мене й обійняла. Мені було зовсім не до обіймів, але я їх однаково прийняла. Бо це було мені потрібно.

Навіть Йорґен об’явився через десять хвилин від початку заняття.

— Так і знав, що знайду вас тут, — сказав він.

Я підготувалася почути його наказ розходитися. Чекала, що він нагадає нам про скасоване заняття і скаже іти додому. Та він тільки оглянув нас і схвально кивнув.

— Загін «Небовись», шикуйсь, — скомандував він тихо.

Цього він не робив від найпершого дня, коли ми підняли його на глум. Однак сьогодні нікому це не здалося дурницею. Тож наша четвірка стала в шеренгу.

Йорґен підійшов до передавача на стіні й натиснув кнопку:

— Джексе, чи не були б ви такі ласкаві зв’язати з капітаном Коббом і переказати йому, що його група чекає в аудиторії? Дякую.

Відтак повернувся до нас і зайняв місце в шерензі. Ми стали чекати. Спливло п’ятнадцять, тоді — двадцять, хвилин. О 06:29 нарешті відчинилися двері, і всередину зайшов Кобб.

Ми виструнчились і козирнули йому. Оглянувши нас, він гримнув:

— СІДАЙТЕ!

Я налякалася, бо такого точно не очікувала. Однак разом з усіма виконала наказ.

— Якщо починаєте неконтрольовано падати, — почав кричати він, червоніючи від люті, — негайно катапультуйтеся! КАТАПУЛЬТУЙТЕСЯ, трясця вашій матері!

Він аж не тямив себе з люті. Бувало й раніше вдавав, ніби сердиться, але щоб весь червоний так кричав, аж плювався — таким його ми ще не бачили.

— Скільки разів можна повторювати? — провадив він. — Скільки разів я казав вам одне й те саме, а ви досі слухаєте дурниці! — Він махнув рукою на вікно, у бік головного штабу командування СОН. — Єдина причина, чому в нас панує ця безглузда тяга до мучеництва — це тому, що якомусь придурку захотілося виправдати наші втрати. Щоб смерть наших бійців здавалася чимось почесним, благородним. Але це ні те, ні інше. І дурні ви, що слухаєте ці нісенітниці. Не смійте легковажити власним життям. Не смійте викидати те, що втнула та дурепа вчора. Не смійте...

— Не називайте її дурепою, — урвала його я. — Вона намагалася повернути керування, хотіла врятувати корабель.

— Вона боялася, щоб її не назвали боягузкою! — гаркнув Кобб. — Це не має нічого спільного з керуванням кораблем!

— Веремія, Гудія, — героїня, — відрізала я.

— Вона була...

Я встала:

— Лише тому, що ви прагнете виправдати власне боягузтво через те, що катапультувалися, ми не зобов’язані чинити так само!

Кобб заціпенів. А тоді... здувся і важко опустився в крісло. Уся його аура мудрості й авторитетності в одну мить зникла, і нам явився старий, змучений, убитий горем чоловік.

Мені стало ніяково. Кобб на таке не заслужив, бо катапультувавшись, не зробив нічого поганого, і навіть у СОНІ не звинувачували його за це. А Веремія... Що ж, я й сама казала їй — благала — катапультуватися. Вона мене не послухалась, але її вибір теж був вартий поваги.

— Вам усім виписали тиждень лікарняного, — промовив Кобб. — Докторка Тіор завжди наполягала на тому, щоб курсантам давали довгий відгул, коли вони втрачають товаришів, і схоже, вона свого добилася. — Він підвівся і огрів мене поглядом: — Сподіваюся, ти будеш щаслива, почуватимешся справжньою героїнею, як твоя подруга, коли гнитимеш, забута всіма, посеред дикої пустелі.

— їй влаштують належний похорон, — заперечила я. — Її ім’я оспівуватимуть майбутні покоління.

Він гмикнув:

— Якби ми оспівували ім’я кожного зеленого недоумка, який загинув, так і не ставши повноцінним пілотом, у нас не залишилося б часу ні на що інше. Тіло Веремії не забиратимуть ще декілька тижнів — щонайменше. Розвідники підтвердили, що вибух зруйнував підйомні кільця, і вони не підлягають ремонту. Від її «Поко» не залишилося нічого, що можна було б використати з користю, тож за нього візьмуться, розчистивши решту завалів. Твоя подруга-героїня залишиться там і буде ще одним загиблим пілотом, похованим під уламками власного корабля. Мені ж тепер, трясця її матері, треба писати листа із поясненням її батькам, бо покладатися в цій справі на Айванс — дурне діло.

Він подибав до дверей, але в останню мить зупинився і крутнувся до Кіммалін. Я зовсім не помітила, що вона встала. Дивлячись на нього повними сліз очима, дівчина козирнула і кинула щось на крісло.

Це був її значок.

Кобб кивнув.

— Залиш його собі, Скритна, — сказав він. — Після відрахування кадетам дозволяється залишати собі свій значок.

На цьому він розвернувся й пішов геть.

Що? Відрахування?

— Він не може вчинити з тобою такі — вражено промовила я, повертаючись до Кіммалін.

Вона поникла:

— Я сама попросилася, після битви. Він сказав подумати до ранку. От я і вирішила.

— Але ж... Ти не можеш...

Біля мене став Йорґен. Він звернувся до неї:

— Скритна, Дзиґа правду каже. Ти — важлива частина нашої групи.

— Я тут — найслабша ланка, — заперечила вона. — Скільки разів комусь із вас доводилося кидати переслідування, щоб порятувати мене? Я тільки наражаю вас всіх на додаткову небезпеку.

Попри запевнення Кобба, вона залишила значок на кріслі й рушила до дверей.

— Кіммалін, — безпорадно гукнула я їй услід, а тоді підбігла і взяла за руку: — Благаю.

— Дзиґо, вона загинула через мене, — прошепотіла Кіммалін. — Ти знаєш це не гірше за мене.

— Вона загинула через власну гординю.

— Її міг врятувати один-єдиний постріл. Але я схибила.

— Її переслідувало два кораблі, тож одного пострілу однаково не вистачило б.

Вона лише усміхнулася, стиснула мою руку і пішла мовчки.

Я відчула, як мій світ руйнується. Спочатку Веремія, тепер — Кіммалін. Кинула розпачливий погляд на Йорґена. Він-то може її зупинити. Чи не може?

Але він лише стояв нерухомо — високий, вродливий. Дивився прямо перед собою, і мені здалося, ніби я помітила в його очах дещо. Провину? Біль?

У нього на очах руйнується його команда.

Треба було щось зробити, зупинити цю катастрофу, полегшити біль. Але ні, зупинити Кіммалін я не могла. Та нічого, так вона бодай буде в безпеці.

А Веремія?

— Артуро, — промовила я, піднімаючи рюкзак, — не підкажеш, як далеко до вчорашнього поля бою?

— Це неподалік від нашої початкової позиції, біля великих гармат. Десь із вісім кілометрів.

Я наділа наплічник:

— Супер. Тоді побачимось за тиждень.

— Куди ти? — запитала ФМ.

— На пошуки Веремії, — відповіла я, — щоб влаштувати їй похорон, на який вона заслужила.

34

Я брела сухою, курною пустелею. Орієнтувалася на компас, без якого там було ніяк, адже все навкруги було однаковим.

Намагалася прогнати всі думки геть з голови. Думати було небезпечно. Коли вже загибель Біма та Ранньої, яких я майже не знала, залишила в моїй душі таку глибоку рану, то що тоді казати про Веремію, мою напарницю?

Тут усе було складніше. Веремія була така ж, як я — принаймні така, яку я з себе вдавала. Вона завжди йшла на крок попереду, вела мене за собою.

Тож у її загибелі я бачила власну.

Ні. Не думай про це.

Та від емоцій не втекти. Всередині я почувала пустку, роз’ятрену рану, що ніяк не загоювалась. Після такого нічого вже не буде як раніше. Вчорашній день не просто позначив загибель подруги. Тоді загинуло і моє вміння вдавати, буцімто ця війна — хоч чимось та й славетна справа.

Заблимав передавач, і я натиснула на кнопку прийому.

— Спенсо, — звернувся до мене М-Бот, — ви впевнені, що прийняли розумне рішення, вирушивши в цю подорож? Мені хоч і не знайоме хвилювання, але...

— Я хочу побути на самоті, — сказала я. — Наберу тебе завтра.

Я вимкнула рацію й сховала її в наплічник, куди завбачливо склала щурятину і воду в дорогу. Якщо харчі закінчаться, вполюю собі ще. Може, спустившись у підземелля, я більше не повернуся в цивілізацію й житиму кочовим життям — як мій рід колись, до заснування «Альти».

І більше не літатиму?

Просто йди, Спенсо, наказала я собі. Йди і не думай.

Усе просто:

Таке я можу.

Я була вже за дві години ходу від «Альти», коли тишу розітнув гуркіт двигуна, і, обернувшись, я побачила, як до мене наближається автомобіль. Летів він за три метри над землею, тягнучи за собою хвіст пилу. Невже адміралка довідалася про мій намір й відправила охорону з надуманим приводом виключити мене з академії?

Як виявилось, ні. Коли авто підлетіло ближче, я упізнала його блакитний корпус. Належало воно Йорґенові. Напевно, замінив матрицю живлення.

Зітхнувши, я повернулася і почвалала далі. Йорґен пригальмував біля мене, опустив машину нижче і вистромився з вікна так, що його голова була в повітрі всього на метр над моєю.

— Дзиґо, ти справді вирішила пішки здолати вісімдесят кілометрів?

Я не відповіла.

— Ти розумієш, що тут небезпечно? — продовжив він. — Я наказую тобі повертатися. А що, як ти потрапиш під уламкопад?

Я стенула. Живучи біля самої поверхні ось уже кілька місяців, у справжній небезпеці я була лише раз — коли знайшла печеру з М-Ботом.

— Спенсо, — сказав Йорґен, — в ім’я Полярної зірки, сідай. Я тебе підкину.

— Хіба тобі не треба спішити на чергове зборище багатіїв?

— Батьки ще не знають про лікарняний, тож поки що я вільний, як і ти.

Я? Вільна? На цю думку мені захотілося розреготатися йому в очі.

Проте в нього була машина, завдяки якій, замість кількох днів, моя мандрівка займе всього пару годин. Та я однаково сердилась на нього, бо хотіла побути наодинці. Либонь, щоб настраждатися досхочу. Водночас якась частина мене прекрасно розуміла, що з тими запасами, що я прихопила з собою, до тіла Веремії мені не дійти, і доведеться повертатися через день від початку подорожі.

— Я хочу піти із тобою, — мовив Йорґен. — Ти гарно придумала. Веремія... на це заслужила. Я захопив матеріали для багаття.

Йоргене, ти хоч колись можеш схибити? Я задумалася, обходячи авто й залазячи з пасажирського боку. Я була по пояс у пилюці, якою вимастила весь салон, але Йорґен зовсім не звернув на те уваги.

Він натиснув на важіль, і ми понеслися пустелею. Машина була обладнана невеликим підйомним кільцем, а замість реактивного мала лише базові двигуни, проте так близько до землі однаково складалося враження, ніби ми рухаємося швидше, ніж насправді. Надто, зважаючи на те, що даху в машині не було, і вітер тріпав моє волосся. Я розслабилася й цілковито віддалася руху.

— Хочеш побалакати? — спитався Йорґен.

Я не відповіла, бо не мала чого казати.

— Хороший командир повинен завжди допомагати своїм бійцям, коли в них щось не так, — провадив він. — Зрозумій, Дзиґо, що ти не могла її врятувати. Ти нічого не вдіяла б.

— Ти також вважаєш, що вона мала катапультуватися, — мовила я.

— Я... Зараз це вже не важливо.

— Ти думаєш, їй не варто було гнатися за тим креллом. По-твоєму, вона порушила протокол, розпочавши переслідування самотужки. Так ти вважаєш. Я знаю. Ти її засуджуєш.

— То тепер ти сердишся на мене за те, що я міг би, або й не міг, думати?

— Але ж ти так думав, засуджував її рішення, чи не так?

Йорґен нічого не сказав і лише мовчки керував машиною. Вітер куйовдив його занадто охайну, бездоганну зачіску.

— Чому ти завжди такий безжалісний? — запитала я. — Чому твоя «допомога» постійно нагадує прямі цитати з протоколу? Ти часом не робот? У тебе взагалі є почуття?

Він зморщився, а я заплющила очі. Я знала, що йому не байдуже, бо на власні очі бачила його в аудиторії того ранку, коли він, раз за разом проганяючи симуляцію, намагався розібратися, як можна було врятувати Ранню. Знову я, не подумавши як слід, ляпнула дурницю. Усі мої неприємності завжди були від гарячковості.

— Нащо ти мене терпиш? — спитала я. Розплющивши очі, закинула голову, оглядаючи поле уламків над нами. — Чому не здав мене після того, як я зламала твою машину, побила тебе і наробила ще цілу купу дурниць?

— Ти врятувала Недда.

Я опустила голову і подивилась на нього. Хлопець їхав, не відриваючи погляду від дороги.

— Ти полетіла за моїм другом у саме пекло, — повів він далі, — а тоді витягнула його з небезпеки. Та й навіть без того я все розумів. Ти бриклива, язиката, а ще... а ще від тебе самі неприємності. Проте, коли ми у повітрі, ти — одна з нашої команди, і ти рятуєш життя моїх бійців.

Він повернув голову до мене, і наші погляди зустрілися.

— Можеш скільки завгодно лаяти мене або погрожувати розправою, але якщо й надалі літатимеш, як учора, захищаючи і допомагаючи іншим, я хочу бачити тебе у своїй команді.

— Але Веремія однаково загинула, — мовила я, — а Кіммалін покинула навчання.

— Веремія загинула через власну гарячковість. Скритна пішла, бо літати — не її. А проблеми на кшталт твоєї недисциплінованості — суто мій клопіт. Порядок у наших рядах — мій прямий обов’язок.

— То коли тобі вже дають непосильні завдання, чого не скажуть самотужки перемогти всіх креллів? Коли даєш раду всім нам, то таке тобі точно до снаги...

Він напружився і впився поглядом у дорогу. Я збагнула, що образила його. Трясця.

Коли ми наблизилися до зенітної батареї, Йорґен зв’язався з тамтешніми бійцями, попросивши вимкнути датчики наближення і дати нам проїхати. Варто було йому назватися сином Першого Громадянина, як нас пропустили без жодних запитань.

За батареєю знайти місце, де розбилася Веремія, було напрочуд легко: її корабель протягнуло по землі на сотню метрів, залишивши позаду глибоку борозну. Зореліт розвалився на три частини. Першими явно відірвало хвоста з двигуном. Далі ми побачили місце, де середня частина — точніше те, що від неї залишилось, — зробила чорну діру в землі. Від удару об камені, знищивши підйомне кільце, вибухнула матриця живлення. Це цей спалах я спостерігала.

Найменша частина фюзеляжу, з кабіною пілота, відірвавшись, пролетіла найдалі. Помітивши під грудою каміння зім’яту кабіну, я миттю насторчилась.

Щойно Йорґен приземлив авто, як я вискочила з крісла і побігла. Застрибнула на перший валун і, деручи руки, полізла на другий. Мені хотілося піднятися якомога вище, щоби оглянути кабіну. Я мусила знати. Нарешті видряпалася на верхній камінь, звідки мені стало видно нутрощі потрощеної кабіни.

Вона була всередині.

Якась частина мене відмовлялася повірити, що це Веремія. Потайки я сподівалася, що вона все ж врятувалася і була хоч і добряче пом’ята, зате жива. Та, як завжди, я лише тішила себе марними сподіваннями.

Це була фантазія. На її гермокостюмі були датчики життєдіяльності, котрі автоматично відсилали сигнал тривоги для порятунку. Тож якби Веремія вижила, СОН про це знав би. Мені вистачило одного погляду, щоб переконатися, що вона загинула на місці. Її розчавило, затиснуло всередині зім’ятим металом.

Нарешті я спромоглася відірвати погляд, відчуваючи, як у грудях мені холоне. Біль. Пустка. Я огледіла борозну, залишену кораблем при падінні. Довжина її вказувала на те, що перед самою аварією Веремії майже вдалося вирівняти зореліт.

Вона була близька до порятунку. Попри відірване крило і несправне підйомне кільце, вона майже приземлилася.

Тяжко сопучи, здерся на камінь Йорґен. Я простягнула йому руку, як завжди, забувши, наскільки я мала супроти когось такого, як він. Одним рухом руки хлопець мало не скинув мене донизу.

Видершись на верхівку каменя, він кинув погляд на Веремію, зблід і відвернувся. Сів на виступ. Зціпивши зуби, я насилу спустилася в кабіну і зняла з її закривавленого комбінезона значок. Найменше, що ми могли зробити, — повернути його її рідним.

Я заглянула Веремії у понівечене обличчя, з якого перед собою дивилося одне вціліле око. Нескорена до кінця, хай до чого це не призвело б. Відважна чи боягузка, вона однаково загинула, то хіба ж мала якесь значення та хоробрість?

Лякаючись цієї думки, я обережно закрила їй око, вилізла з кабіни і обтерла руки об комбінезон.

Йорґен кивнув у бік машини:

— У багажнику лежить усе необхідне для вогнища.

Я спустилася по своєму світловому тросу, Йорґен — за мною. У багажнику ми знайшли трохи мастила і в’язку дров, що неабияк мене здивувало: я ж очікувала побачити там вугілля. Коли в нього є навіть таке, це означає, що він не просто багатий, а казково багатий. Відтак ми повернулися до корабля і затягнули дрова тросом.

Полінце за полінцем, заклали деревиною всю кабіну.

— Так робили наші пращури, — промовив Йорґен, зайнятий роботою. — Вони спалювали корабель в океані.

Я кивнула, дивуючись, наскільки низької думки він про мою освіту, коли гадає, ніби я цього не знаю. Ясна річ, ні я, ні він океану зроду не бачили, бо на Детриті не було жодного.

Поливши дрова і тіло Веремії мастилом, я відступила. Йорґен простягнув мені запальничку, я запалила тріску і кинула в кабіну.

Вогонь спалахнув несподівано потужно, і я одразу вкрилася потом. Ми відійшли трохи далі й видерлися на камені. За традицією, віддали честь багаттю.

— Повертайся до зірок, войовнице, — промовив Йорґен слова, які завжди казали офіцери, — тепер твій дім серед них.

Це була не вся промова, але й того було достатньо. Відтак ми повсідалися на камінцях, щоб за традицією додивитися доки вогнище не згасне. Я протерла значок Веремії, повернувши йому блиск.

— Я не нескорений, — озвався Йорґен.

— Що? А я думала, ти виріс у нижніх підземеллях.

— Звісно, я громадянин і виріс у Підземеллях Нескорених, але я маю на увазі, що зовсім не почуваюся нескореним. Я не знаю, як це — бути як ти. Або Веремія. Змалечку моє життя було визначене наперед. Як можу я виконувати великі заповіді — боротися з креллами, кидаючи виклик долі — коли все, що мені залишається — це чітко слідувати семи правилам?

— Принаймні завдяки цьому ти рано навчився керувати зорельотом і вступив у СОН без іспиту. Ти хоч літати можеш.

Він знизав.

— Шість місяців.

— Даруй?

— Рівно стільки часу в мене буде після випуску. До Кобба мене віддали, бо в нього кадетам найбезпечніше, а після випуску я пролітаю не більше шести місяців. Саме стільки досвіду буде достатньо, щоб вважатися шанованим пілотом, а тоді мене заберуть зі служби.

— Твої батьки навіть таке можуть?

— Так. Найімовірніше, підлаштують усе як термінову необхідність обійняти посаду в уряді раніше, ніж очікувалось. Після того решту свого життя я проведу на засіданнях, слугуючи посередником між батьком та СОНом.

— А літати так зможеш?

— Хіба що для розваги. Та чи зрівняється це зі справжніми бойовими вильотами? Як я зможу насолоджуватися тими розважальними польотами — у найбезпечніший час — після того, як відчув дещо набагато краще? — Він підняв очі до неба. — Батька завжди непокоїла моя любов до польотів. Чесно кажучи, під час тренувань — ще до офіційного навчання — мене часто навідувала думка, що пара крил урятує мене від цієї долі. Але я не нескорений, тому робитиму те, чого від мене очікують.

— Гм, — протягнула я.

— Що?

— Ніхто не називає твого батька боягузом. Але... ти однаково живеш у його тіні.

Йорґен був у тій самій пастці, що й я — коли ніякі заслуги не гарантують йому свободи.

Спостерігаючи, як на тлі присмеркового неба догоряє вогнище, ми ділилися спогадами про Веремію, хоч жоден з нас і не бачив на власні очі, як вона любить пожувати щось серед ночі, а тільки чули про це від інших.

— Вона була така як я, — врешті промовила я, коли вогонь майже повністю згас, а навколо нас запала ніч, — навіть краща за мене.

Допитуватися Йорґен не став, тільки кивнув. При останніх кволих пломінцях від багаття, що відбивалися в його очах, його обличчя більше не викликало в мене бажання розквасити його. Напевно, це було тому, що за тою маскою авторитарного перфекціонізму я нарешті розгледіла живі почуття.

Дочекавшись, коли багаття перестало горіти зовсім, ми встали і ще раз віддали честь. Відтак Йорґен пішов до машини, пояснивши, що йому треба додому в одній справі. Я ж залишилася стояти на камені, оглядаючи борозну, залишену кораблем Веремії.

Я не розуміла, чи звинувачую її за те, що вона змарнувала своє життя, чи все ж поважаю, бо за всяку ціну вона була готова уникнути клейма боягузки. Чи можливо відчувати обидві ці речі водночас?

Вона майже врятувалася, ще раз подумала я, дивлячись на вціліле крило неподалік. На деякій відстані від нього лежала задня відірвана частина фюзеляжу.

Разом з двигуном.

Нараз мені сяйнула думка. За уламками корабля прийдуть не раніше, ніж за кілька тижнів. А коли і помітять, що двигуна нема, то скоріш за все вирішать, що його зруйнувало пострілом.

Як би тільки затягнути його в печеру?..

Це ж не розкрадання могили. Трясця, та Веремія найперша сказала б мені забрати двигун. Вона хотіла б, щоб я продовжувала літати і битися. Але як мені затягнути його в таку далечінь? Він же на кілька порядків важчий, ніж я здатна підняти...

Я зиркнула на Йорґена в машині. Чи наважусь я на таке?

А хіба в мене є інший вибір? Врешті бо, я ж сама бачила в нього в багажнику ланцюг...

Злізши з каменів, я попростувала до автомобіля й підійшла якраз у мить, коли він вимкнув передавач.

— Поки все спокійно, — промовив він, — але варто поквапитися.

Повагавшись ще з мить, я нарешті спитала:

— Йорґене, скільки може потягнути ця машина?

— Чимало. А що?

— Ти допоміг би мені зробити одну річ, яка може здатися дещо божевільною?

— Щось типу вильоту в дику пустелю, аби влаштувати похоронне вогнище для загиблої подруги?

— Щось навіть ще скаженіше, — сказала я. — Без твоєї допомоги я не обійдуся, але попрошу тебе не ставити зайвих запитань. Уяви собі, що то я від горя з’їхала з глузду, гаразд?

Він насторожено глипнув на мене:

— І що ж ти таке надумала?

35

— Ти хоч розумієш, що це тільки підсилює мої підозри? — сказав Йорґен дорогою до «Альти».

Я зиркнула за борт, де під корпусом машини, причеплений на ланцюгах до буксирувального кільця на шасі, висів прискорювач. Крихітного підйомного кільця на Йорґеновій автівці заледве вистачало, щоб тягнути таку вагу.

— Спершу ти крадеш у мене матрицю, — вів він далі, — а зараз — це. Що ти затіяла? Власний «Поко» будуєш? — засміявся він.

Коли я не відповіла, він повернув голову до мене і, нарешті все зрозумівши, ляснув себе по лобі.

— То це правда. Ти будуєш власний зореліт.

— Я ж казала не ставити зайвих запитань.

— Але ствердної відповіді від мене не отримала. Дзиґо, ти справді будуєш зореліт?

— Ремонтую, — кинула я. — Знайшла розбитий.

— Всі уламки є власністю СОНу. Самовільне заволодіння ними прирівнюється до крадіжки.

— Як оце ти допіру допоміг мені викрасти двигун?

Крекнувши, він відкинувся на спинку крісла.

— А ми, по-твоєму, чим займалися, коли пів години виймали двигун з розбитого зорельота? — усміхнено спитала я.

— Ти ж сама просила уявити, що збожеволіла від горя через загибель Веремії!

— Але ж я не думала, що ти мені повіриш, — мовила я. — Послухай, я все життя цим займаюся і ще жодного разу не потрапляла в халепу. А у Вогненній взагалі — з уламків зробила собі власний гарпун, з яким полювала на щурів.

— Але винищувач — не гарпун. Та і як ти його полагодиш? У тебе ж немає на це вмінь — та й часу бракує!

Я не відповіла, не бажаючи втягувати Ріка у неприємності.

— Ти сказилася, — виснував Йорґен.

— Адміралка Залізнобока нізащо не допустить мене до польотів. Вона неприхильна до мене через історію з моїм батьком. Навіть якщо я й закінчу навчання, решту життя буду змушена провести на землі.

— І тому ти вирішила зробити власний зореліт. А далі що? У потрібний момент з’явишся на полі бою, і ніхто не додумається спитати, звідки в тебе власний винищувач?

Я... Чесно кажучи, на це відповіді в мене не було. Я вирішила відкинути логіку, покладаючись на те, що подібні запитання — просто мости, які можна спалити, щойно я їх подолаю.

— Дзиґо, навіть якщо тобі й вдасться самотужки поремонтувати «Поко», ти однаково нікуди не полетиш, бо тільки-но з’явишся в небі, як тебе засічуть сонівські радари. Якщо не назвешся, тебе одразу зіб’ють. А як зізнаєшся, хто ти, корабель у тебе заберуть швидше, ніж ти встигнеш згадати слово «трибунал».

Хай тільки спробують, подумала я, а сама промовила:

— А я не літатиму на ньому за СОН. Є на світі й інші печери і народи.

— Але у жодного немає власних повітряних сил. А живі вони виключно через те, що крелли зосередили всю свою увагу на нас.

— Деякі використовують зорельоти в торгівлі, — зауважила я.

— І ти відмовишся від війська, щоб перевозити вантажі? — здивувався він.

— Не знаю.

Я опустилася в крісло, стараючись не видавати свого роздратування. Він знову мав рацію. Як завжди. Тільки перестав мене бісити, аж тут знову зробився Приндою.

Він зітхнув:

— Слухай, якщо дуже хочеш літати, можу вибити тобі місце на приватному кораблі. Деякі родини з нижніх підземель мають власні винищувачі для супроводу торговельних суден. І не доведеться лагодити старий брухт. Зможеш узяти один з наших кораблів. У батьків Артуро їх декілька.

Я миттю збадьорилася:

— Правда? Мені таке можна?

— Напевно. — Він замислився на хвильку. — А може, й ні. Конкуренція на одне місце висока, та й беруть туди відставників СОНу. А ще... Для цього потрібна добра репутація.

Якої в доньки боягуза, звісна річ, немає. І ніколи не буде, допоки я повноцінно не повоюю за СОН.

У цьому полягало головна суперечність мого життя. Я не буду варта анічогісінько, допоки не доведу протилежного — чого мені не судилося, бо шансу на це мені ніхто й нізащо не дасть. Та бодай мрії літати на М-Боті я не покидала. Як би смішно і неправильно не звучали мої плани з уст Йорґена, М-Бот був усе ж моїм кораблем. Тому я знала, що щось придумаю.

Далі ми летіли у тиші. Це наштовхнуло мене на роздуми про двигун, і спогадами я повернулася на місце катастрофи. Дивно, але досі відчувала жар багаття на шкірі. Я ж сподівалася, що поховальне вогнище допоможе мені позбутися болю, але він нікуди не подівся. Загибель Веремії залишила в мені велетенську пустку. І безліч запитань.

Невже так буде щоразу, як я втрачатиму друзів? Я замислилася. Через це мені й захотілося раптово покинути все і возити вантажі, як сказав Йорґен. І щоб більше ніколи не бачити креллів та їхніх гармат.

Боягузка.

Нарешті на обрії замайоріла «Альта». Торкнувши Йорґена за лікоть, я показала йому на кілька градусів ліворуч, у бік своєї таємної печери:

— Туди.

Він кинув на мене страдницький погляд, та однаково виконав моє прохання. Я зупинила його за сорок із чимось метрів від печери, аби він не підіймав пилюку, яка видала б, що частина землі там — голограма.

Він акуратно опустив авто нижче, стараючись не стукати сильно двигуном. Щойно відчувши, як він торкнувся землі, я почала спускатися по тросу, щоб відстібнути ланцюг.

— Дзиґо, — перепинив мене Йорґен на пів шляху. — Дякую.

— За що?

— За те, що вмовила мене на цю пригоду. Тепер, коли ми попрощалися з нею по-людському, мені легше.

Ну хоч комусь це допомогло.

— Побачимося за тиждень, — сказав він. — Батьки, певно, розпишуть кожну хвилинку мого вільного часу. — Він подивився на мене, і на його обличчі заграв дивний вираз. — А той твій розбитий корабель... У нього працює підйомне кільце?

— Ну... Так.

Допомігши мені, він уже мав на мене компромату, якого вистачить на десять відрахувань, тож мені здалося, цього разу він заслужив на чесну відповідь.

— Так, підйомне кільце в нормі, — провадила я. — Корабель узагалі в кращій формі, ніж ти собі уявляєш.

— Ну то полагодь його, — сказав він. — А як полагодиш — літай. Ти знайдеш спосіб зробити по-своєму і ще кинеш їм виклик. За всіх нас, кому бракує мужності.

Я зиркнула на нього, але він відвернувся і, стиснувши зуби, обіруч узявся за кермо. Спустившись на землю, я відщебнула прискорювач. Зупинилися ми неподалік від печери, тож я розважила, що вилечу сюди на М-Боті, причеплю двигун до його днища, а тоді спущуся назад у печеру. Щоправда, знадобиться мені й ланцюг, тому відчепила я тільки один кінець.

Відтак махнула Йорґену. Коли він підняв машину, ланцюг вислизнув із буксирувального кільця і впав біля мене. Навіть не подивившись на нього, Йорґен полетів назад до «Альти». І своїх обов’язків.

Дивно, але він... казав правду. Я справді мала більше свободи, ніж він. І це було незбагненно.

Я дістала передавач із рюкзака.

— Здоров, М-Боте! Вгадай що я тобі принесла?

— Гриб?

— Краще.

— ...Два гриби?

Я усміхнулася:

— Свободу.

36

— Я навіть знати не хочу, звідки ти його взяла, — сказав Рік, зігнувшись над двигуном, якого ми з М-Ботом затягнули в печеру.

— Через це тебе і взяли в інженери, — сказала я. — Бо ти — розумний.

— Але недостатньо, щоб триматись якнайдалі від цієї дурної витівки.

Я вищирилась. У ремонтному комплекті М-Бота було мобільне підйомне кільце, яке нам слугувало домкратом. У порівнянні з основним кільцем воно було крихітне, розміром з мої дві долоні, й мало окреме джерело живлення. Ми з Ріком помістили його під двигун, завдяки чому підняли його на метр над землею й підтягнули до хвоста корабля для установки.

— То як, влізе? — спитала я.

— Я можу зробити так, щоб вліз, — відповів Рік, стукаючи по двигуну ключем. — А от чи вийде його запустити — це вже залежить від ступеня ушкодження. Благаю, скажи, що не знімала його зі справного сонівського винищувача.

— Ти ж казав, що не хочеш знати.

Він продовжив оглядати двигун, крутячи ключ в руці:

— Коли здобудеш аса, хоча б згадай мене у вдячній промові.

— Шість разів.

— І первістка на мою честь назви.

— А я планувала назвати свого первістка Звитяжець-Месник. На твою честь назву другого.

— І напечи коржиків з водоростей, чи що?

— Ти впевнений, що хочеш їсти щось, приготоване мною?

— Тепер, подумавши про це, вже ні. Але наступного разу, коли я щось зготую, попрошу тебе заздалегідь підготувати якийсь гарний комплімент, а не: «Якщо додати щурятини, буде краще».

— Пригостиш мене своїми стравами на церемонії мого нагородження, — мовила я.

Рік нахилився, впершись руками у стегна, і широко усміхнувся:

— Ми це зробимо, піднімемо цю стару бляшанку в повітря.

— Я образився б на такі слова, якби був людиною, — озвався М-Бот крізь бічні динаміки.

Рік закотив очі.

— Може, підеш займеш чимось цю штуку? Не хочу, щоб вона відволікала мене від роботи?

— Я можу одночасно розмовляти з нею і відволікати вас! — гукнув М-Бот. — Багатозадачність — ключова здатність, завдяки якій штучний інтелект досягає вищого рівня ефективності за органічний людський мозок.

Рік глипнув на мене.

— Я не мав на меті образити вас! — додав М-Бот. — У вас дуже гарні черевики!

— Ми активно вивчаємо нові компліменти, — сказала я.

— Вони здаються значно менш недолугими, ніж решта вашого одягу!

— Але йому потрібно трошки більше практики.

— Просто скажи йому, щоб не займав мене, — кинув Рік, ставлячи на землю ящик з інструментами. — Присягаюся, якщо я колись зустріну того, хто вигадав зробити машину, яка розмовлятиме з тобою, поки ти її лагодиш...

Я залізла в кабіну, опустила скло і ввімкнула шумоізоляцію.

— М-Боте, не доймай його, — сказала я, вмощуючись у кріслі. — Будь ласка.

— Як скажете. Крім того, мої процесори однаково зайняті генеруванням підхожого жарту щодо того, що Рік порпається в моїй хвостовій частині. Чип логічного мислення наштовхує на думку, що найвдалішою метафорою для ануса буде віддільник, через який я зливаю спрацьоване мастило.

— Зараз я не хочу обговорювати, як ти спорожняєшся, — мовила я, відкидаючись на спинку і кидаючи погляд угору, де не побачила нічого, крім темряви і темних каменів.

— На мою думку, люди потребують гумору в часи смутку, — промовив М-Бот. — Це допомагає їм розвіяти похмурий настрій і забути про свої печалі.

— Я не хочу забувати своїх печалей.

М-Бот замовк. Аж тут, зовсім тихо — наче беззахисна жива істота — запитав:

— Чому люди так бояться смерті?

Я нахмурилася і поглянула на панель приладів, туди, де була встановлена камера:

— Це черговий невдалий жарт?

— Ні, просто хочу зрозуміти.

— Ти постійно пускаєш довжелезні коментарі про людей, але не розумієш чогось настільки простого, як страх смерті?

— Я знаю лише визначення цього явища, але... не розумію його.

Я знову закинула голову. Ну і як пояснити машині, що таке смертність?

— Ти ж шкодуєш за втраченими знаннями? Аварія знищила твій банк пам’яті, ге? Отже, ти маєш розуміти, що значить втрата.

— Це так. Але за замовчуванням я не здатен шкодувати за власним існуванням. Чому мені боятися смерті?

— Бо... одного дня тебе не стане. Ти розчинишся в небутті. Зникнеш.

— Моє джерело живлення здатне перезаряджатися. Я перезарядився після ста сімдесяти років простою. Чим це відрізняється від можливості знову перезарядитися?

Я провела рукою по кнопках на панелі керування. У мене залишалося ще шість днів відгулу. Які я просиджу без діла, типу відновлюючись. Та від бездіяльності я тільки ятрила рану в душі — як ото малі діти постійно колупають вавку.

— Спенсо? — перепитав М-Бот, витягуючи мене із задуми. — Мені варто боятися смерті?

— Нескорені смерті не бояться, — відказала я. — Не виключено, що тебе навмисне запрограмували не відчувати цього страху. Я ж боюся не власної смерті. Та й взагалі я нічого не боюся. Я не боягузка.

— Звичайно.

— Але втрати інших вселяють у мене... сумнів. Я мала б витримувати таке, бо чудово розуміла, якою ціною стають пілотами. Я тренувалася, готувалася, слухала розповіді Ба, але...

Я глибоко зітхнула.

— Мені бракує мого пілота, — сказав М-Бот. — Але це лише через те, що я втратив банк пам’яті. Через брак інформації я не здатен судити свої майбутні дії, а моя здатність до взаємодії з навколишнім світом, та й загальна ефективність, погіршилась. — Тоді скрушно додав: — Я несправний і не знаю, для чого існую. Ви відчуваєте те саме?

— Десь так. — Я стиснула кулак, щоби не теребити дурно важелі. — Але я впораюся з цим, М-Боте.

— Гарно, мабуть, мати свободу вибору.

— У тебе вона також є. Ми вже це обговорювали.

— Це звичайна симуляція, аби людям було зі мною комфортніше, — сказав він. — Але насправді її в мене нема. Свобода вибору — це здатність ігнорувати програму. Люди свою можуть ігнорувати, тоді ж як я — на основоположному рівні — на таке не спроможний.

— У людей немає програми.

— Є. І не одна. Ваші програми конфліктують між собою, жодна не функціонує як слід, усі викликають одночасно різні функції — або одну й ту саму, але для різних задач. Але ви здатні не зважати на свою програму, і це — зовсім не недолік. Це те, що робить вас тими, ким ви є.

Я замислилася над його словами, але через тривогу не могла всидіти на місці. Врешті підняла скло і вилізла з кабіни за рюкзаком і передавачем.

Рік був з головою в роботі: мугикаючи собі під ніс пісеньку, якої я не знала, зривав з двигуна уламки фюзеляжу. Я підійшла до нього.

— Допомога потрібна? — спитала я в нього.

— Поки що ні, але якщо знадобиться знову міняти проводину, я тебе покличу. Це буде десь за два-три дні. — Відірвавши ще один шматок, засунув викрутку в отвір. — Добре, що вдалося зібрати генератор щита. Буде чим зайнятися.

— До речі, як усе пройшло? — запитала я. — Показав креслення щита?

Рік похитав головою:

— Сталося те, чого я боявся найбільше. Креслення керівництву я то показав, але коли не зміг пояснити, чим мій «винахід» відрізняється від звичайного щита, отримав відмову. Щити й гравітаційні конденсатори М-Бота — це понад мої можливості. Треба, щоб цей корабель оглянули справжні інженери, а не зелений стажер.

Ми швидко перезирнулися, і Рік повернувся до роботи. Жоден з нас не хотів розвивати цю думку далі, хоч і дедалі ясніше усвідомлювали, що М-Бота варто здати в СОН. Я прикривалася тим, що зореліт заборонив мені робити це, пригрозивши самознищенням. Однак правда полягала ще в тому, що ремонтуючи його таємно, ми вчиняли державну зраду.

Рік працював з таким виглядом, ніби його не можна відволікати, тому я залишила його. Погладила Слимачку по «голові», від чого та задоволено присвиснула, вибралася з печери і пішла прогулятися.

— Куди ви? — спитався М-Бот, коли я увімкнула передавач.

— Маю одну справу, — відповіла я. — Це важливіше, ніж стирчати тут без діла, гризучи себе через втрату.

— Коли на мене находить щось подібне, я пишу собі нову програму.

— Люди влаштовані дещо інакше, — промовила я в передавач, — проте твої слова наштовхнули мене на деякі роздуми. Ти казав щось про брак інформації для розрахунку своїх подальших дій.

— Перші комп’ютери були страшенно громіздкі й програмувалися виконувати дії, засновані на чітко передбачених обставинах, — мовив він. — Кожна подальша дія повинна була включати перелік інструкцій, які визначали, як чинити в тих чи інших обставинах. Досконаліші ж машини здатні екстраполювати. Ми досі залежні від базового набору правил і програм, однак можемо адаптувати свої дії, відштовхуючись від попереднього досвіду. Проте не маючи його, ми не знаємо, як діяти в майбутньому. Це — більше інформації, ніж ви в мене запросили, але ви наказали не зачіпати Роджа, тому замість того я вирішив порозмовляти з вами.

— Дякую тобі.

— А ще, коли люди журяться, їм потрібен хтось, хто їх вислухає і підбадьорить. Тому не соромтесь звертатися. Я вас підбадьорю. У вас гарне взуття.

— Це єдине, що ти помічаєш у людях?

— Просто я завжди хотів приміряти взуття. За умови ідеальних кліматичних умов, це — єдиний вид одягу, носити який є хоч якийсь сенс. Взуття не підіграє вашому чудернацькому і безглуздому табу на показ своїх...

— Невже це все, що ти здатен сказати людині, щоб її втішити?

— У моєму списку компліментів це — перша позиція.

Клас.

— Той перелік налічує сім мільйонів записів. Бажаєте почути другий?

— Мабуть, це тиша?

— Вона навіть не потрапила в мій список.

— Ну то впиши його на другу позицію.

— Добре, я... Ой.

Я опустила рацію й закрокувала далі знайомою дорогою. Поки не могла літати, я мусила зайняти себе чимось. Може, вийде знайти відповідь на запитання, яке мене гризло.

Десь у штабі СОНу зберігався запис Битви за «Альту». І я мала намір його розшукати.

37

Поки дійшла до «Альти», я розробила більш-менш чіткий план.

Він цілковито залежав від однієї людини, котра, як я точно знала, мала доступ до архівних записів боїв.

Кабінет Кобба був крихітний і стерильно чистий від будь-яких слідів його особистості. Жодного тобі знімку на стіні, ні одної книги на полицях.

Того дня він сидів за своїм вузеньким столиком, перечитуючи звіти й відмічаючи в них щось червоним олівцем. Я постукала у віконце, він повернув голову до мене, а тоді повернуся до роботи.

Я відчинила двері.

— Тебе шукала ФМ, — кинув він, кладучи аркуш на стос паперів перед собою. — Я сказав їй, що не знаю, де твоя печера. Але якщо хочеш зв’язатися з іншими, перемкни передавач на 1250. Це приватна лінія родини Артуро.

— Дякую. — Я глибоко вдихнула і повела, ретельно підбираючи підготовані заздалегідь слова: — Сер, сподіваюся, за це в мене не виникне неприємностей, але ми з Йорґеном їздили забрати значок Веремії. Щоб передати її рідним. — Я зробила крок уперед і поклала значок на стіл. — Йорґен зв’язався з наземними силами підтримки і сповістив їх, що ми приїдемо.

Кобб зітхнув.

— Ну, думаю, це не заборонено. — Підняв значок. — Ти вже повідомила пошуковців?

— Е-е-е, ні, сер.

— Отже, додаткова писанина для мене, — мовив він.

— А ще ми влаштували їй похорон, сер, — додала я. — Це найкраще, що ми могли зробити. Ви перекажете її батькам?

Він сховав значок.

— Таке їм сподобається, кадетко. Думаю, почувши це, навіть пошуковці не розсердяться. Але прошу, постарайся цього тижня більше не створювати мені клопотів.

— Спробую, сер, — сказала я, розмірковуючи, як би найкраще перейти до того, за чим прийшла до нього. Мені потрібне було щось, що не викликало б у нього зайвих підозр: — Я хотіла б провести лікарняний з користю. Така довга відпустка — занадто для мене.

— Від цих лікарняних користі жодної, — погодився Кобб. — Тіор мені подобається. Вона відстоює необхідність психологічної допомоги та інші правильні ідеї, але ніяк не збагне, що останнє, що потрібно солдатам після трагедії — це купа вільного часу.

— Мені зараз не можна літати і тренуватися, але... — Я вдала, ніби задумалася. — Може, мені дозволять повивчати старі битви? Щоб почерпнути з них щось корисне?

— Архів розташовується у корпусі Є, — кивнув у той бік Кобб. — Там є відтворювачі для перегляду записів. Щоб пройти туди, тобі знадобиться мій код доступу: два, шість, чотири, нуль, сім.

Усі мої аргументи, які я так ретельно підготувала і була готова надати йому, вмить розчинилися в мене на устах.

Усе виявилось настільки просто.

— Е-е-е, дякую, — витиснула з себе я, силуючись приховати захват. — То я, мабуть, піду і... е-е-е... займуся ділом.

— Кадетам в архів не можна. Якщо у тебе виникнуть неприємності, скажи, що я прислав тебе за чимось і йди. Якщо знадобиться, напишу звіт. Бісова бюрократія. — Кобб переклав аркуш з одного стосу на інший. — Дзиґо, і ще одне.

— Сер?

— Буває так, що відповіді, яких ми шукаємо, неспівставні із запитаннями, які ставимо. — Подивився прямо на мене. — Інколи боягуз виставляє дурнями навіть найрозумніших.

Поглянувши йому у вічі, я почервоніла, пригадуючи, що наговорила йому спересердя попереднього дня: «Лише тому, що ви прагнете виправдати власне боягузтво через те, що катапультувалися, ми не зобов’язані чинити так само!»

— Сер, мені шкода за...

— Іди. Я зараз не в тому гуморі, щоб з’ясовувати з тобою стосунки.

— Так, сер.

Я вийшла з кабінету. Той погляд у його очах. Він розумів, чому я хочу переглянути записи старих боїв, легко мене розкусив. Тоді нащо дав мені свій код?

Знайшовши потрібний корпус, я ввела код і рушила вздовж полиць. На багатьох стояли книги, які привіз з собою ще старий флот: історії різних країн Старої Землі, праці філософів — переважно старий мотлох. Утім, були там і сучасніші твори — головно посібники та підручники з історії.

В архіві були й інші пілоти: тут і там на синьому комбінезоні зблискував значок. Дивлячись на них, я розуміла, чому Кобб дозволив мені прийти сюди. До випуску мені залишалося менше ніж два місяці. З одного боку, не вірилося, що пройшло аж стільки часу, коли ж з другого — програма була напрочуд насичена.

Хай там що, а скоро мені нададуть сюди повноцінний доступ. Напевно, розуміючи, що я й так доберуся до таємниці, Кобб не заперечував, коли це станеться зараз. Або ж, може, розумів, що навіть після випуску такого привілею мені нізащо не дадуть, тому вирішив допомогти?

Розпитувати, як знайти потрібний відділ, я не наважувалась: не можна було ризикувати, щоб хтось помітив колір мого значка і запитав, що тут робить кадетка. Тому я продовжувала йти тихими запилюженими проходами, доки не наткнулася на великий стелаж із шухлядами, на кришках яких були написані дати і назви. Кожні дверцята були чотирисантиметровим прямокутником. Я подивилася, як одна льотчиця дістала запис зі стелажа, зарядила в апарат для перегляду, нахилилася до окулярів і почала дивитися.

Це було саме те, що я шукала. Щоправда, тут зберігалися записи за останні п’ять років. За рогом я знайшла інше приміщення. Двері в нього були замкнуті, але крізь віконце вгорі я побачила, що там зберігається більше матеріалів. Спробувала ввести Коббів код.

Двері відімкнулися, і я, умліваючи з хвилювання, прослизнула всередину. Опинилася у великій порожній залі, вглиб якої тягнувся ряд металевих стелажів, на яких записи були виставлені підряд, від найновішого до... останнього. Битва за «Альту». Перед нею стояло ще кілька чипів, але кейс із потрібним мені записом мовби світився до мене з полиці.

У цьому ряді порожніх комірок я не помітила. Вочевидь, ці записи брали нечасто. А ще ніде тут не було пристрою для перегляду. То може... прихопити чипа з собою?

Це хоробрий вчинок справжньої нескореної, хоча останнім часом ти нею зовсім не почуваєшся.

Я взяла коробочку і поспішила з кімнати. Не вірячи, що не чую виття сирени, я вислизнула з будівлі, міцно стискаючи в руці свою здобич

Секрет. Ось він, у моїх руках. Тепер я в невідкупному боргу перед Коббом — і не лише за сьогодні, а й взагалі за все. За те, що вибив мені місце у себе в групі, коли решта керівництва відмовила мені в такому шансі. За те, що терпів мене всі ці тижні й не затопив мені в тупу пику, коли я обізвала його боягузом.

Я обов’язково йому віддячу. Якось. Сховавши коробку в кишеню, я попрямувала до навчального корпусу. Запис можна подивитися через мій тренажер, але от чи можна користуватися ним у лікарняний?

Я настільки поринула у власні думки, що навіть не помічала людей, яких проминала, аж доки не почула жіночий голос:

— Дзиґо, стривай!

Я заклякла і обернулася. Це була ФМ, одягнена у спідницю. Я серйозно, на ній була справжня спідниця, а ще — блуза. У короткому білявому волоссі красувалися сріблясті шпильки.

— Скажи, в ім’я зірок, де ти була? — спитала вона, хапаючи мене за руку. — У себе в печері?

— А де мені ще бути?

— У тебе ж відпустка, — сказала вона. — Під час неї авторитарний режим послабив свої лещата, в яких тримає нас усіх, і дозволив покидати територію бази.

— Я й так роблю це щодня.

— Це інше, — мовила вона і потягнула за собою. — Пішли. Пощастило, що Скритна попросила мене принести їй дещо з гуртожитку.

— Кіммалін? — перепитала я. — Ви бачилися після того, як вона пішла?

— Ну звісно. Вона ж не на іншу планету полетіла. Гайда.

Коли на ФМ находило завзяття, відмовити її було неможливо... Тому я дозволила їй повести себе. Вийшовши з воріт бази, ми рушили уздовж ряду будівель, до тої, на яку раніше я не звертала уваги.

І там на мене чекав зовсім інший світ.

38

У ресторані не було насправді нічого особливого. За безладно розставленими столами сиділи компанії молодих пілотів та курсантів. Освітлення було тьмяне. У кутку на маленьких барабанах вистукував ритм музикант.

ФМ привела мене до столу, за яким Артуро обіймав незнайому мені дівчину з коротким волоссям і смаглявою шкірою. Була з ними і Кіммалін, перед якою стояла величезна склянка з якимось пурпуровим напоєм. Біля неї сидів Недд.

Недд. Його я не бачила дуже давно — від самого того вечора на злітному майданчику. Одягнений він був у штани й застібнуту під горло сорочку, на спинці стільця за ним висів його піджак. Було дивно бачити його в звичайному одязі — надто — біля Артуро, який і сюди прийшов у комбінезоні.

Неддів дружній голос лунав понад жвавим жебонінням, що сповнювало залу:

— Я ніколи не казав, що дурний у цьому сенсі. Бо дурний я по-іншому. Ну, знаєш, милий такий дурник.

Артуро закотив очі, а його дівчина подалася вперед.

— Недде, — промовила вона, — дурний означає дурний.

— Ні. Ти розмовляєш з експертом. Я...

— Народ, — урвала їхню розмову ФМ, підводячи мене до них, — дивіться кого я зустріла на базі. Ходила й бубніла, що їй не дають постріляти.

Показавши великим пальцем на ФМ, Недд промовив:

— От бачиш, вона також дурна, але по-іншому.

ФМ дала йому потиличника, і він вищирився. Відтак устав і міцно, по-ведмежому, обійняв мене, мало не задушивши.

— Радий бачити тебе, Дзиґо. Замовляй що хочеш, однаково Артуро пригощає.

— Я?

— Ти ж у нас багатій.

— Ти теж.

— Я з інших багатіїв. Бідніших.

— Годі вже, в ім’я Святої, — кинув Артуро.

— Не промовляй ім’я Святої всує, — сказала Кіммалін.

— Ти постійно це робиш!

— Бо я вірую. А ти — ні. Тому мені можна.

Все ще усміхаючись, Недд ногою відтягнув від сусіднього столика стільця, підштовхнув до мене і жестом запросив сідати.

Повагавшись, я таки сіла. Мої думки досі крутилися довкола чипу із записом, схованим у мене в кишені. Водночас я страшенно раділа зустрічі з Неддом і Кіммалін, бо відчувала, що це було мені необхідно. Тож спробувала забути про запис хоч на якийсь час.

— Дзиґо, знайомся, це Брін, — промовив Артуро, показуючи на дівчину, що сиділа близько-близесенько до нього. — Моя шкільна подруга.

— Я чесно не знаю, як ви всі його терпите, — сказала вона. — У школі він постійно корчив із себе всезнайка. А зараз, то певно і зовсім нестерпний.

Усміхнений, Артуро жартівливо тицьнув її в плече. Я бачила, що стосунки між ними існують давно. І як це мені раніше не доходило, що Артуро зайнятий?

Я це знала б, якби мала змогу бути зі своєю групою не тільки на заняттях, подумала я.

За кілька секунд ФМ поставила переді мною келих з пурпуровим напоєм із бульбашками і кошик водоростевих чипсів. Сівши на своє місце, вона передала Кіммалін торбину.

— Знайшла твої буси, — сказала вона. — Вони були під ліжком.

— Дякую, люба, — сказала Кіммалін, зазираючи всередину. — Мабуть, я трохи погарячкувала, вирішивши піти.

— А ви не планували повернутися в СОН? — запитала я. — Може, варто поговорити з Коббом? Пілоти потрібні завжди. Може, вас двох приймуть назад?

Недд і Кіммалін перезирнулися, хлопець відпив зі своєї склянки й промовив:

— Ні. Кобб сам казав, що до випуску більша частина курсантів відсіється. Тож це було очікувано, що хтось піде. Назад нас ніхто не візьме. Та й не знаю, чи зможу вчинити так із мамою, після того як...

Він затнувся, і всі присутні за столом миттю замовкли.

— Я хоч не повернуся, зате мені вдалося потрапити в академію, — кинула Кіммалін. — Батьки горді — далі нікуди, й тепер серед стрільців з Підземель Достатку тільки й розмов, що про мене.

— Але ж... як же польоти? — сказала я, хоч і розуміла, що не варто було.

— Дзиґо, ми не такі, як ти, — мовив Недд. — Літати — це круто, і я залюбки повернувся б до цієї справи. Якби не цей сонівський звичай... з відчаю кидати в бій кадетів...

ФМ підняла великі пальці вгору. Кіммалін мовчки опустила голову. Мабуть, пробувала зрозуміти мене. СОН мали причину вдаватися до таких розпачливих кроків. Кадети літали не лише для додаткової практики — і навіть не тому, що СОНу було байдуже на людські життя. Так траплялося, бо в повітрі нам завжди було потрібно якомога більше пілотів, хай навіть малодосвідчених.

Зростаючи у Вогненній, я знала, що виліт проти креллів — завжди героїчний і страшенно небезпечний вчинок. Та до того як потрапила на «Альту», навіть не здогадувалась, як близько до поразки ми перебуваємо.

Але я промовчала, не бажаючи засмучувати інших. Розмова перейшла на вчорашню велику гру, в якій колишня команда Веремії здобула перемогу. Недд підняв келих, і всі зробили так само. Долучилася і я. Відсьорбнувши трохи пурпурового напою, мало не виплюнула його. Занадто солодко.

Вирішивши перебити цей смак, взяла один чипс. У роті мені вибухнув феєрверк смаків, і, аж вирячившись від подиву, я мало не розтанула від задоволення. Я й раніше смажила водорості, але ще ніколи не куштувала такої смакоти. Якими приправами їх посипали?

— Дзиґо? — погукав мене Артуро. — У тебе такий вираз, ніби тобі наступили на ногу.

Тремтячою рукою я підняла ще один чипс:

— Це дуже СМАЧНО.

— Останні кілька місяців вона харчувалася самою щурятиною, — пояснила ФМ. — От її смакові рецептори й відвикли від нормальної їжі.

— ФМ, ти вмієш гарно сказати, — зауважила Кіммалін. — Такого пояснення я ще не чула!

— Скільки цих штук можна мені з’їсти? — запитала я.

— Весь цей кошик для тебе, — мовила ФМ. — Однаково платить Артуро.

Я почала жадібно напихати рот їжею, навмисне перебільшуючи, щоб потішити друзів. Але коли чесно, мені справді хотілося встигнути з’їсти якомога більше цієї смакоти, поки я не прокинулася, мене не викинули з того місця або щось не вибухнуло.

Така моя поведінка насмішила Брін:

— Оце вона агресивна.

— Ти навіть не уявляєш наскільки, — усміхнувся у відповідь Артуро, тереблячи кучерик дівчини.

Трясця. З мого боку було злочином так мало знати про своїх одногрупників.

— А де Йорґен? — спитала я, не відриваючись від їжі.

— Він однаково не прийшов би, — мовив Недд. — Занадто важлива птиця.

— Ви навіть не запрошували його? — перепитала я.

— Ні, — кинув Артуро.

— Він же ваш друг!

— Того ми і знаємо, що він не прийде, — сказав Недд. — Краще розкажи нам, як поживає старий Кобб. Чула від нього якісь нові матюки?

— На останньому занятті Дзиґа добряче з ним зчепилася, — вставила Кіммалін.

Я проковтнула їжу:

— Не треба було казати йому те, що я сказала.

— Якщо не казати всього, що думаєш, воно продовжуватиме тебе мучити, — глибокодумно зауважила Кіммалін.

— Ти рознесла його вщент, — додала ФМ, піднімаючи палець. — Він покладався на те, що заперечував!

Я опустила очі на свій кошик — чомусь уже порожній. ФМ забрала його і віднесла до стійки, мабуть, щоб замовити ще чипсів. Я почула шипіння пательні, й від гострого аромату смаженини в роті мені набралося слини. Я сподівалася, що страва не дуже дорога. Та чого мене це має обходити?

Ще раз спробувала напій. Такий самий солодющий. ФМ якраз вчасно поставила переді мною ще один кошик закусок, на які я тут же накинулася. Уся річ була в чудових приправах. Їхній смак розбудив мої рецептори після довгої сплячки.

Решта продовжували згадувати Веремію, і в голосах їхніх бринів той самий знайомий мені біль. Ми поділяли його, розуміли одне одного. Серед них я була не сама.

В якийсь момент я почала розповідати про нашу з Йорґеном витівку. Товариство уважно мене вислухало.

— Треба було поїхати з вами, — сказав Артуро. — Думаєш, якщо я попрошу, Кобб дасть мені хоч трохи потримати її значок? Я маю на увазі, перед тим як відправити його батькам Веремії?

Він сумно опустив голову, і Брін погладила його руку.

— А пригадуєте, як ми з нею заклалися, хто з’їсть більше пиріжків? — спитав Недд.

— Вона так об’їлася, що звалилась на підлогу, — мрійливо протягнула ФМ. — Лежала, не встаючи, і голосно стогнала. Цілу ніч нарікала, що не може заснути.

Усі засміялися, але Артуро мовчки вирячився на свою склянку. Вигляд у нього був такий... спустошений. У тому бою він мало не загинув, і буде диво, якщо до закінчення відпустки його корабель устигнуть полагодити.

Ці роздуми, звісна річ, нагадали мені про Ріка, який працював над М-Ботом. І про те, що я перед ним у боргу. Величезному.

— ФМ, — мовила я, — як ти ставишся до розумних хлопців?

— Я вже зайнятий, — весело кинув Артуро.

ФМ закотила очі.

— Усе залежить від того, наскільки він красунчик.

— Красунчик, але стриманий.

— Кажу ж, я зайнятий, — повторив Артуро.

— ФМ не зустрічатиметься з хлопцем не з робітничого класу, — мовив Недд, — щоб бути проти системи. Лише таке, народжене в зорях, нездійсненне кохання, вона прийме.

— Недде, не все, що я роблю в житті — з бунтарства, — сказала вона.

— Он як? — перепитав він. — Тоді який напій ти замовила?

І тільки зараз я помітила, що її напій був помаранчевий, коли ж у решті склянок — бузковий.

Вона знову закотила очі:

— Дурень ти.

— Але ж правильний дурень?

— Надокучливий.

— Приймається.

Вони продовжили сперечатися, поки я наминала закуски, аж тут Брін встала і пішла у вбиральню. Без неї за столом залишилася тільки наша команда, і, опинившись за межами штабу СОН, де мене не покидало відчуття, що за нами стежать, мені захотілося сказати їм дещо.

— Можемо дещо обговорити? — промовила я, перепиняючи Недда, який узявся розповідати чергову історію. — Мені не дає спокою питання, яке Артуро підняв на одному занятті. Хіба не дивно, що ми воюємо проти свого ворога вже ось вісімдесят років, але досі не знаємо навіть, який він на вигляд?

Кіммалін кивнула. Я продовжила:

— Та й хіба не зручно, що крелли ніколи не нападають групою понад сотню кораблів? Звичайно, багато чого пояснюють захисні платформи в поясі уламків, але це запитання не дає мені спокою. Хіба не можуть вони відправити удвічі більшу групу і остаточно покласти край нашій цивілізації?

— Підозріло це, — погодилася ФМ. — Дуже підозріло.

— Ти сказала б це попри будь-які аргументи, — мовив Недд.

— А ти не згоден? — спитала в нього ФМ.

Він не відповів.

— Навряд чи ми єдині, хто колись замислювався над цим питанням, чи не так? — сказала я. — То... невже СОН справді не знає відповідей? А що коли їх від нас приховують?

Як правду про мого батька.

— Гаразд, але дозволь вчепитися до твого аргументу, — відказав Артуро. — Не виключено, що цією інформацією не діляться з курсантами і невійськовими. Дзиґо, я розумію, ти недолюблюєш адміралку — і маєш на те дуже вагомі підстави, — але її послужний список бездоганний та й радники в неї першокласні.

— Але ми продовжуємо програвати, — кинула я, підсуваючись ближче до столу і стишуючи голос: — Ви ж усі це знаєте. Коли так триватиме й надалі, крелли нас задушать.

Усі замовкли, Артуро роззирнувся навкруги, перевіряючи, чи не чутно нас за сусідніми столиками.

— Керівництву не подобається, коли ставлять такі запитання, — сказала Кіммалін. — Пригадуєте, як Артуро підняв цю тему за вечерею, і офіцер з-за сусіднього столу наказав йому замовкнути? Кобб єдиний, хто дозволяє ставити незручні запитання.

— Бо їм потрібне гарматне м’ясо, — кинула ФМ, — позбавлені всякої ініціативності, співчуття, душі, пілоти, які сліпо виконуватимуть, що їм наказано.

Подружка Артуро вийшла з вбиральні й попетляла між столиків до нас. Я нахилилася ближче.

— Просто подумайте про це, бо мене ця думка не полишає, — шепнула я, мацаючи через кишеню чип із записом.

Розмова перейшла на легші теми, але ФМ зблиснула на мене очима і усміхнулася. Мовби пишалася моєю допитливістю. Раніше вона мала мене за чергового зомбі з мізками, промитими пропагандою про нескорених. Але вона не знала мене справжньої. Не знала, що більшість свого життя я прожила за межами їхнього суспільства, тиняючись тунелями і збираючи мотлох.

Особисто я вважала, що нескореним, на відміну від звитяжців з казок Ба, бракує мужності, героїзму. Але мені здавалося, що на одному ми з ФМ таки сходилися: керівництво СОНу щось явно недоговорювало.

Дозволивши ФМ — а насправді Артуро — купити мені третій кошик чипсів, я нарешті попрощалася з товариством. Як би приємно не було повечеряти в їхньому колі, на мене ще чекали важливі справи.

Настав час дізнатися відповідь.

39

Поки я повернулася в печеру, Рік уже пішов, встигнувши, однак, просунутися в роботі над двигуном. Я підійшла до Слимачки, що сиділа на камінці біля крила, почухала її по голові й залізла в кабіну.

Мене не полишало дивне відчуття... незворотності. У моїй кишені лежала розгадка давньої таємниці. Цей запис покаже мені, що ж насправді сталося з моїм батьком. Чому ж я так не поспішала переглянути його?

Зачинила кабіну.

— М-Боте, знаєш, як витягнути голограму з цієї штуки? — запитала я, показуючи в камеру конектори на чипі.

— Так, — відповів він. — Це стандартний формат. Бачите під панеллю з підписом «А-118» роз’єми? Вам потрібен порт, здатний читати формат «SSXB».

Я виконала його інструкції, затримавшись лише на мить перед тим як під’єднати чип.

М-Бот гмикнув:

— О. Цікаво, цікаво.

— Що?

— Це я так нагнітаю інтригу, щоб було цікавіше.

— Не треба.

— Люди люблять...

— Просто скажи, що там.

— Як хочете. Тут купа даних. Тривимірна голограма, оригінальні дані з транспондерів зорельотів, записи розмов пілотів і навіть — з камер у бункерах. Таку інформацію складно підробити.

Точно. Про можливість підробки запису я навіть не задумувалася. Тепер мене ще більше заінтригувало:

— Ти переконаний?

— Я помітив би сліди монтажу. Бажаєте переглянути?

— Так.

Ні.

— Тоді вилазьте.

— Для чого?

— Щоб я міг спроєктувати для вас відео бою.

Я вилізла з кабіни, знову погладила Слимачку, що сиділа вже на носі зорельота, і важко гупнула на кам’янисту долівку. Переді мною зринув запис битви. Коли Кобб проглядав наші польоти, всі кораблі були підсвічені червоними і синіми кольорами. М-Бот же спроєктував усе в натуральному вигляді. Переді мною носилися крихітні зорельоти, настільки реалістичні, що я не стрималася і простягнула руку в спробі торкнутись до них, але вони тільки розсипалися на крихітні часточки, що падали додолу.

Аж раптом з’явилися креллівські кораблі, що на вигляд були навіть менш довершеними, пошарпаними, як зараз: дроти стирчали під неприродними кутами, на крилах стояли металеві латки. У моїй крихітній печерці завирував бій.

Я сіла на долівку і мовчки спостерігала. Проєктор М-Бота не відтворював звуку, тож кораблі й пілоти гинули в цілковитій тиші. Зорельоти носилися переді мною, мов німі комарі.

Цю битву я знала. Ми вивчали її в школі, розбирали тактику бою. Однак побачивши її на власні очі, я нею перейнялася. Доти уявляла собі, як лихо маневруючи, попри всю небезпеку, сорок людей вийшли супроти ворога, чисельність якого перевершувала їхню у два з половиною рази. Я вважала, що вони, не впадаючи в розпач, мужньо тримали оборону, не втрачаючи контролю над ситуацією.

Проте зараз, встигнувши трохи політати, я відчула хаос, гарячковий поспіх битви. Тактика здавалася не настільки вже й разючою. Звичайно, від того менш героїчним бій не був, проте тепер я знала, що був він досить імпровізований. І це навіть покращило мою думку про пілотів.

Тривав він досить довго — довше, ніж будь-який з тих, у яких ми з «Небовиссю» встигли побувати. Я безпомильно визначила батька: це був найкращий пілот загону, той, який вів за собою всі контратаки. Звісно, було зухвальством припускати, що найкращий пілот — мій батько, але в його манері лету було щось...

— Ти можеш ідентифікувати пілотів? — запитала я.

Над кожним кораблем з’явився підпис з його моделлю та позивним пілота.

«“НАДІЯ” СІМ, — було в підписі до батькового корабля. — ПОЗИВНИЙ “СТРІЛЕЦЬ”».

Зухвальство чи ні, а я таки вгадала. Неспроможна стриматися, спробувала зловити його корабель рукою, і на очі мені навернулися сльози. Дурненька. Я хутенько втерлася, побачивши, як батько підлетів до свого напарника з позивним «Гончак» — Кобба.

До них приєднався ще один зореліт. Позивний «Залізнобока». За ним — ще два, чиїх позивних я не знала: «Ралі» та «Антик». Ці п’ятеро були вцілілими з вісімки, яка була на початку, батькового загону. Загальні втрати також були немалі: з сорока зорельотів, з яких спочатку складалася група, залишилося всього двадцять сім.

Я підвелася і рушила вглиб печери, слідом за батьковим кораблем. Перші Громадяни билися з величезним запалом, і їхня відвага приносила плоди, бо їм справді вдавалося стримувати креллів. І хоч знала, що вони переможуть, я однаково не могла дивитись той бій, не затамувавши подиху. Яскравими спалахами вибухали зорельоти. Ці життя було покладено в ім’я розбудови першого цивілізованого суспільства та держави на Детриті, відколи тут розбився флот нескорених.

Держава мала купу недоліків. ФМ мала рацію щодо того, наскільки несправедливе, зашкарубле і авторитарне наше суспільство. Проте це було вже щось. І існувала наша держава завдяки тому, що ці люди — ці пілоти — змогли відбити креллівську навалу.

Під кінець битви крелли відійшли, щоб перегрупуватися. Зі школи мені було відомо, що перед остаточним відступом вони вдалися до ще однієї атаки. Люди також вирівняли свої ряди, збилися щільніше, і я майже чула, як пілоти провели переклик.

Я знала, що буде зараз. Це буде момент, коли...

Один з кораблів — батьків — відділився від групи. Серце моє тьохнуло, подих перехопило.

Аж тут батько шугнув угору.

Намагаючись прослідкувати, куди прямував його корабель, що нісся дедалі вище, я скочила на камінь, тоді — на крило М-Бота. Простягнула руку вгору і чітко уявила собі, що він побачив — звідкілясь це знала: батько помітив прогалину в поясі уламків, як оту, що показував мені перед боєм. Удруге я побачила її, коли піднялася в повітря на М-Боті, й шари поясу вишикувались у правильній позиції.

У його зникненні я прочитала дещо. Це було зовсім не боягузтво. Мені такий його крок — політ у височінь — був цілком зрозумілим. Битва тривала годину. Після такої напруженої оборони, коли ворог відійшов перегрупуватися, батько боявся, що наш флот може програти битву.

Тому він пішов на ризик: полетів подивитися, звідки налітали крелли. Він хотів їх зупинити. Спостерігаючи, як він несеться увись, я відчула мороз по шкірі. Він робив саме те, чого завжди навчав мене.

Він прагнув у небовись.

Його корабель щезнув з виду.

— Він не втікав, — промовила я, змахуючи сльози. — Він розбив ряд, ослухався наказу, але не втікав.

— Ну, — озвався М-Бот, — це...

— Це — те, що вони намагаються приховати! — перебила його я, повертаючись до нього. — Його затаврували боягузом, бо він погнався вгору без наказу.

— Ви можете...

— Кобб завжди це знав, і воно позбавляло його спокою. Того й не літає сам: його мучить провина за те, що він посприяв поширенню брехні. Але що такого уздрів там батько? Що з ним сталося? Невже він...

— Спенсо, — промовив М-Бот, — я відмотаю запис трохи вперед. Дивіться.

З-під склепіння печери донизу понеслася світла іскорка, схожа на зірочку. Невже то повертався батьків корабель? Я сягнула за ним, і голографічний кораблик, пролетівши крізь мою руку, пронісся далі донизу. Порівнявшись з іншими кораблями, він запустив ІМІ й деактивував їхні щити.

Стоп. Що?

Поки я витріщалася на цю картину, крелли почали фінальний наступ. Тим часом батько виконав бездоганну петлю і відкрив вогонь, збивши один зі своїх кораблів.

Я не вірю. Цього не може бути.

Зореліт Раллі вибухнув, батько вийшов із петлі й приєднався до креллів, котрі не зробили в його бік жодного пострілу, а навпаки — підтримали його напад на іншого члена своєї групи.

— Ні, — вихопилося в мене. — Ні, це неправда!

Антик загинув, рятуючись від батька.

— М-Боте, це не він! — скрикнула я.

— Показники життєдіяльності збігаються з його. Мені не було видно, що діялося вгорі, але це той самий корабель з тим же пілотом. Це він.

Між тим на моїх очах батько збив ще один корабель. Він був головною загрозою на полі бою, сталевим провісником смерті та вогню.

— Ні.

Залізнобока і Гончак збилися в купу і полетіли за батьком. Тим часом він збив ще один зореліт. Кількість його жертв зросла вже до чотирьох Перших Громадян.

— Я...

Відчуваючи страшну порожнечу всередині, я поникла на землю.

Гончак вистрелив. Батько ухилився, але Кобб продовжував його переслідувати. Аж тут нарешті поцілив.

Батьків корабель вибухнув у невеличкому спалаху, і переді мною посипалися крихітні вогненні уламки.

Решти битви я вже не бачила. Сиділа й дивилася мовчки на точку, в якій зник батьків зореліт. Врешті люди перемогли, а недобиті крелли відступили.

З нашого боку залишилося чотирнадцять уцілілих.

Двадцять п’ять загиблих.

Один зрадник.

Голограма вимкнулася.

— Спенсо? — озвався М-Бот. — Згідно з моїм аналізом вашого емоційного стану, ви почуваєтеся розгублено.

— Ти впевнений, що запис неможливо підробити?

— Тобто, вас цікавить ступінь імовірності створення настільки вірогідної його копії, щоб я не помітив монтажу? З поправкою на доступні вам технології? Це вкрай малоймовірно. Висловлюючись по-людському, ні, Спенсо, це не може бути підробка. Я... Мені шкода.

— Чому? — прошепотіла я. — Навіщо він це зробив? Невже від самого початку він був на їхньому боці? Або ж... Що він міг там побачити?

— У мене немає даних, які дозволили б дати відповідь на це запитання. Я маю записи переговорів, але, судячи їх з аналізу, це звичайні бойові розмови — принаймні до того моменту, як ваш батько побачив прогалину в небі.

— Програй цей момент, — наказала я. — Я хочу послухати.

«Я чую зорі».

Я сама попросила цього, але знову почувши татів голос після стількох років, відчула, як мене накриває хвиля почуттів. Біль і любов. Тієї миті я знову повернулася в дитинство.

«Я бачу їх, Кобб, — промовив батько. — Це вже вдруге за сьогодні. Дірка в поясі. Я можу проскочити в неї».

«Стрільцю! — гукнула його Залізнобока. — Залишайся в строю!»

«Джуді, я можу прорватися. Мушу спробувати. Мені треба це бачити. — Він замовк, але знову озвався, вже м’якіше: — Я чую зорі».

Лінія на короткий час затихла. Тоді почувся голос Залізнобокої: «Йди. Я тобі довіряю».

На тому запис урвався.

— Після того ваш батько вилетів за межі поясу уламків, — сказав М-Бот. — Датчики не змогли записати того, що відбулося там. Потому, приблизно за п’ять хвилин і тридцять дев’ять секунд, він повернувся і завдав удару.

— Він щось казав?

— У мене є лише короткий уривок. Припускаю, вам було б цікаво його прослухати.

Мені того зовсім не хотілося, але я мусила. Обливаючись слізьми, я слухала запис, запущений М-Ботом. Це була розмова зі загального каналу, в якому у вирі битви безладно лунали різні голоси. Серед цього гамору чітко виділявся голос Кобба, який кричав батькові:

«За що? Стрільцю, чому?»

Тоді, заледве чутний у мішанині, пролунав голос тата. М’який і скорботний:

«Я вас уб’ю. Всіх уб’ю».

Відтак у печері запала тиша.

— Це єдиний раз, коли він говорив щось після повернення, — сказав М-Бот.

Я похитала головою, намагаючись збагнути, що тільки-но почула.

— Чому СОН не оприлюднив цих записів? Його аж занадто легко охрестили боягузом, але чому приховали правду, яка, як виявляється, в рази гірша?

— Я міг би зробити деякі припущення, — мовив М-Бот, — але боюся, без достатньої інформації це будуть звичайні домисли.

Через силу зіп’явшись на ноги, я повернулася в кабіну. Опустила скло, загерметизувала купол і вимкнула світло.

— Спенсо?

Нічого не відповівши, я лягла на кріслі й скрутилась калачиком.

40

Усвідомлення батькової зради невимовно ятрило мені душу.

На другий день я заледве піднялася з ліжка. Якби тоді мало бути заняття, я на нього не пішла б.

На мій настрій відповідав шлунок, і на додаток до душевної, я відчувала фізичну знемогу, нудоту. Однак поїсти було треба, і я примусила себе зібрати трохи грибів.

Рік тихенько сидів, паяючи і перемотуючи дроти. Ми дружили дуже близько, тому він знав, що коли мені зле, мене краще не займати. Я ніколи не любила, щоб мене бачили в такому стані.

Я ніяк не могла вирішити, чи хочу розповісти йому останні новини, та й не була впевнена, чи взагалі хочу комусь їх розказувати. Якщо нікому не розповідати, може, вийде вдати, ніби правди я ніколи не відкривала. Можливо, так я й сама забуду, що накоїв мій батько.

Ввечері М-Бот перепробував безліч (невдалих) спроб мене підбадьорити, проганяючи всі свої можливі програми емоційної підтримки. Успішно ігноруючи його, я нарешті заснула.

На ранок мені трохи полегшало — фізично, але не емоційно. М-Бот навіть не намагався заговорити до мене, поки я чистила щурів, а коли нарешті спитала в нього в чім річ, він відповів:

— Дехто з людей любить побути на самоті в часи скорботи. Я не розмовлятиму з вами два дні, щоб подивитися, чи ізоляція буде достатньою підтримкою для вас. Насолоджуйтеся повним спектром стадій скорботи.

І так якийсь час я, прибита тягарем нестерпної зловісної правди, просто існувала. Виявилось, Залізнобока і Кобб брехали про батька, щоб виставити його злочин менш страшним. Вони робили це, щоб захистити нашу родину. Бо якщо до мене ставилися так погано, вважаючи донькою боягуза, то що зробили б, якби довідалися, що він — зрадник?

Зненацька все, що Залізнобока робила зі мною, набуло сенсу. Мій батько відкрив вогонь по власній команді. По її друзях. Не дивно, що вона мене ненавидить. А от те, що Кобб не відчував до мене неприязні, було мені незрозуміло.

Спливло ще чотири напрочуд складних дні. Їх я провела, зрідка вибираючись на полювання, але переважно мовчки допомагаючи Ріку лагодити двигун. Кілька разів він питав, що трапилось, і я мало не розкололася, але вчасно спам’яталася, що не можу сказати йому правди. Нею мені не хотілося ділитися ні з ким. Навіть із ним.

Нарешті одного ранку я опинилася перед вибором. Лікарняний скінчився. Чи зможу я повернутися в академію й подивитися Коббові в очі? Чи зможу після всього, що дізналася, продовжувати вдавати з себе бунтарку, відкрито зневажаючи адміралку?

Чи зможу я жити й літати з такою ганьбою?

На власний подив я зрозуміла, що відповідь на всі ці запитання ствердна.

Бо небо було мені необхідне.

Я зайшла в аудиторію о пів на сьому — найперша. На ту пору в нашій групі залишилося всього четверо курсантів.

Було схоже, ніби тренажери встигли дещо переробити за нашої відсутності. Крісла познімали, на Йорґеновій кабіні взагалі була відкрита коробка, з якої стирчали дроти. Утім, робітників ніде не було видно.

Відчинилися двері, й у чистому комбінезоні й нових чоботах увійшла ФМ. За нею — Артуро, на ходу розмовляючи про гру, на яку вони ходили разом попереднього вечора. З його слів мені здалося, що ФМ подобається Недду, адже то саме він роздобув їм квитки на стадіон.

— Привіт, — промовила ФМ, завбачивши мене.

Вона приязно мене обійняла і поплескала по плечу так, що моя печаль ураз зробилась явна всім. Це особливо контрастувало з моїм образом хороброї войовниці.

Кобб відчинив двері недбалим поштовхом і зайшов у клас, на ходу сьорбаючи духмяну каву і перечитуючи звіти. За ним благородно ступав Йорґен.

Стоп. Відколи це я почала бачити його благородність?

— Кобб, — сказав Артуро, показуючи на один з тренажерів, — хіба робітників не попередили, що наша відпустка скінчилася? Як нам тепер тренуватися?

— Ви майже завершили підготовку на тренажерах, — промовив Кобб, шкандибаючи повз нас. — До закінчення курсу вам залишилося п’ять тижнів. Віднині більшість часу ви проводите, літаючи на справжніх кораблях. Відсьогодні щоранку ми зустрічатимемося на злітному майданчику.

— Клас, — кинула я із завзяттям, якого, однак, зовсім не відчувала.

Кобб кивнув на двері, й ми потягнулися до виходу. Якийсь час біля мене мовчки йшов Артуро.

— Хотів би я бути таким як ти, Дзиґо, — озвався він.

— Як я?

— Ти завжди така прямолінійна й хоробра, — пояснив хлопець. — Я справді хочу повернутися в повітря, чесно. Все буде добре.

Говорив він так, ніби намагався переконати самого себе. Мені стало цікаво, як воно, коли ти мало не загинув, як оце він — коли в тебе влучають з опущеним щитом? Я спробувала уявити собі, як він запанікував, коли дим сповнив його кабіну і його охопило відчуття безпорадності...

— Це ти справжній сміливець, — мовила я. — Після всього ти однаково повертаєшся в кабіну, і це — найважливіше. Ти не дозволив страху заволодіти собою.

З якоїсь причини, почуті від мене, ці слова додали йому впевненості. Цікаво, що він сказав би, коли дізнався, що насправді мої емоції не настільки «прямолінійні» та «сміливі», як він собі уявляє?

Перевдягнувшись у гермокостюми, ми вийшли на злітний майданчик до ряду наших «Поко». Місце винищувача Артуро стояло порожнє, і я побачила, як хлопець підійшов до Сів, жінки з наземної команди. Висока, з коротким сивим волоссям, вона була вже в літах.

— Сьогодні, Амфі, тобі доведеться політати на «Небовисі» шість, — сказала вона, показуючи на інший зореліт. — Твій корабель ще в ремонті.

Я кинула погляд на ремонтний ангар, з якого досі виглядав ніс його винищувача.

— Чому так довго? — запитав у неї Артуро.

— Ми встигли полагодити двигун і перевірили кільце, — пояснила Сів, — а от привід щита довелося зняти. Заміна досі не прийшла — обіцяли відправити наступного тижня. Тож тебе поки що призначили на «Небовись» шість, звісно, якщо ти не хочеш літати без щита.

Артуро неохоче почвалав до колишнього корабля Кіммалін, я ж попрямувала до «Небовисі» десять. Мені було складно вважати той зореліт своїм, коли в печері в мене стояв М-Бот. Одначе «десятка» вже встигла вірно мені прислужитися. Це був чудовий винищувач.

Замість моєї звичної наземної команди, яка готувала мене до зльоту, біля корабля з шоломом у руках стояв сам Кобб.

— Сер? — здивовано перепитала я.

— Дзиґо, схоже, у тебе сьогодні не найкращий день, — сказав він. — Потрібно ще трохи часу на відпочинок?

— Ні, сер.

— Я зобов’язаний повідомляти про твій стан медичну службу. Думаю, тобі варто звернутись до них за консультацією. Тіор набрала чудових нових психологів.

Я підняла руку і простягнула чип із записом з бібліотеки. З таємницями, яких, як виявилось, мені зовсім не хотілося знати.

— Сер, я в нормі.

Пильно подивившись на мене, він забрав коробочку. Відтак віддав мені шолом, в якому я помітила датчики всередині.

— Так, — промовив Кобб, — твій мозок все ще досліджують.

— І як, знайшли щось цікаве?

Я досі не розуміла, для чого все це, але, коли згадувала про те, що активність мого мозку постійно відстежують, мені робилося незатишно.

— Я не маю повноважень розкривати цю інформацію, кадетко. Втім, у мене складається враження, що завдяки зібраним даним таку ж перевірку тепер влаштовуватимуть всім новобранцям.

— Тому ви й радите мені сходити до їхнього психолога: щоб на мені поставили ще трохи дослідів?

Я зморщилася. Мені вистачало проблем і без медичної служби з її експериментами.

— Не варто так боятися наших медиків, — сказав він, ховаючи чип у нагрудну кишеню сорочки й дістаючи звідти щось. Складений аркуш. — Докторка Тіор — хороша людина. Ось, поглянь.

Я з цікавістю взяла аркуш з його рук і прочитала, що там було написано: «Вихідний №11723. Наказ про зняття обмежень. Наказую відновити кадетці Спенсі Найтшейд доступ до всіх курсантських привілеїв».

А знизу стояв підпис... Адміралки Джуді Айванс.

— Що?.. — отетеріла я. — Як це?

— Після твого обстеження докторку Тіор повідомили, що ти живеш у диких умовах, самотужки здобуваючи собі харчі. Вона порушила це питання перед керівництвом, наполігши, що тебе не можна ізолювати від команди. Зрештою, адміралка здалася. Тепер ти можеш жити і харчуватися на території академії.

Зненацька я відчула незмірне полегшення. О зорі! На очі мені навернулися сльози.

Трясця його матері, це була чудова новина, от лишень час був не відповідний. Я й так перебувала в нестабільному емоційному стані. Бракувало тільки остаточно розкиснути прямо на майданчику.

— Я... — тільки витиснула я з себе. — Я хотіла б знати, хто повідомив про це докторку Тіор.

— Боягуз.

— Кобб, я...

— Не хочу нічого чути, — відрізав він і махнув на кабіну зорельота. — Сідай, на тебе чекає твоя команда.

Він казав правду, але я мусила спитати:

— Кобб, це... це правда — те, що я бачила на записі? Мій батько... Це справді був він?

Кобб кивнув:

— Я бачив його на власні очі, поки ганявся за ним. В якийсь момент так наблизився до його корабля, що зміг заглянути в кабіну. Це був він, Спенсо. Відтоді злісний вираз, що відбився на його обличчі, не покидає мене ніколи.

— Але чому, Кобб? Нащо він це зробив? Що сталося з ним там, у височині? Що такого він там побачив?

Кобб не відповів. Натомість мовчки махнув на драбину. Я зібралася й полізла. Він піднявся за мною і зупинився на платформі, з якої пілота проводжає наземна команда.

Я знову оглянула дивні датчики всередині шолома.

— Невже вони справді вважають, що можуть дізнатися щось корисне з показників мого мозку? — запитала я. — Невже сподіваються визначити, чи я... схильна вчинити, як батько?

Поклавши руку на край кабіни, Кобб нахилився ближче:

— Сама того не розуміючи, дочко, ти зараз — в епіцентрі суперечки, яка точиться ось уже кілька поколінь. Дехто вважає, що вчинок твого батька доводить, що боягузтво — вроджена риса. Вони думають, що в тобі є певний... дефект.

Вираз Кобба спохмурнів, голос ще більше стишився:

— Як на мене, це повна маячня. Я не знаю, що сталося з твоїм батьком, не розумію, нащо мій друг раптом вирішив мене вбити, і чому саме мені наказали його збити. Відтоді мене не перестає мучити сумління, і я більше не можу літати. Але в чому я абсолютно переконаний — це те, що стати боягузом або зрадником — не доля. Цього я не приймаю і не прийму ніколи.

Він показав на небо:

— Але у це вірить Залізнобока. Вона впевнена, що колись ти неодмінно втечеш або зрадиш. Але ти можеш переконати її, що вона помиляється. Для цього необхідно літати і довести, що ти — першокласна льотчиця, та й настільки, щоб усім стало соромно за те, що сумнівалися в тобі.

— Але... що, як вони мають рацію? Що, як я направду боягузка і здатна колись...

— Не верзи дурниць, кадетко! Пристібайся, на тебе вже всі зачекалися!

— Так, сер! — відрізала я і заходилася пристібати ремінь.

Коли я піднесла шолом до голови, Кобб перепинив мою руку.

— Сер? — спитала я.

Він завагався. Кинув погляд в один бік, потім — в інший.

— Дзиґо, в тебе буває таке, що ти... бачиш дещо дивне? — спитався він. — У темряві?

— Що, наприклад?

— Очі, — шепнув він.

Я здригнулася, і в кабіні нараз похололо.

— Сотні крихітних очей, — продовжив він, — що кліпають навколо тебе в мороці, від чого здається, ніби на тебе дивиться сам всесвіт?

Здається, М-Бот згадував якось про очі.

— Перед нещастям твій батько говорив щось про це, — з острахом прошепотів Кобб. — А ще він казав... ніби чує зорі.

Як розповідала мені Ба, подумала я. Він сказав це перед тим, як відправитися в бій. Може, він мав на увазі древню вправу, якої мене навчила бабуся — ту, де треба уявляти, ніби мчиш серед зірок? Або ж у тій історії було щось іще?

Бо кілька разів у небі... я точно чула, як до мене шепочуть зорі...

— Судячи з виразу твого обличчя, ти, мабуть, думаєш, що я мелю якусь божевільну маячню, — сказав Кобб. — Та й справді, схоже це все на нісенітниці. — Він стрепенувся всім тілом. — Забудь про те, що я сказав. Але якщо раптом помітиш щось таке, дай мені знати. Тільки не розповідай більше нікому, навіть напарникам, і не смій передавати про це по радіо. Ти мене зрозуміла, Спенсо?

Я спантеличено кивнула. Була готова зізнатися йому, але стрималася. Кобб був тут єдиним, кому я могла довіряти, але чомусь злякалася. Бо знала, що коли скажу йому, що чую зорі, він миттю висмикне мене з кабіни, тому вирішила прикусити язика.

Кобб зліз із драбини. Зрештою він казав розповідати йому, якщо я щось таке побачу, а не почую. А нічого з того, про що він говорив, я ще не бачила. Очі? «Сотні крихітних очей, що кліпають навколо тебе в мороці...»

Ще раз здригнувшись, я натягнула шолом. Можливо, того дня я була і не в найкращій формі — приголомшена несподіваною правдою, збентежена останніми новинами, а тепер ще й зовсім спантеличена почутим — та розуміла, що коли не піднімуся в повітря, точно з’їду з глузду. Тому почувши від Йорґена наказ злітати, я охоче його виконала.

41

Уже за два тижні, несучись понад самою поверхнею планети над численними долинами, я почувалася дещо стабільніше.

— Нічого не бачу, — промовила я в загальний канал.

— Я теж, — відказала ФМ, яка летіла поруч зі мною.

— Головне ваше завдання — не втрачати пильності під час затяжного патрулювання, — пролунав у наших шоломах жіночий голос. — Хороший розвідник — не той, у кого добрий зір, а той, хто здатен не втрачати концентрації, виконуючи монотонну роботу — хто не спить наяву.

У такому разі, у мене проблема, подумала я.

— Якщо ви потрапите в команду розвідників, — провадила наша наставниця, позивний «Пожежа», — то літатимете на «Валах», які замість пари 138-х гармат обладнані однією 131-ю. Попри меншу вогневу міць ці кораблі мають точніші радари з дальшим спектром дії. І хоч виявити креллів, які летять нижче досяжності датчиків, складно, на щастя, вони застосовують одну й ту ж тактику, щоб зайти під радіус ураження зеніток. Розуміючи цю стратегію, ви зможете прогнозувати їхні подальші дії.

Стара-добра історія про перевагу над ворогом завдяки вмінню передбачити його дії. Цю тактику я випробувала в бою, в якому загинула Веремія. Тоді я врятувала Кіммалін, але покинула свою напарницю саму.

За це мене ніхто не винуватив. Зрештою, я вчинила правильно, прийшовши на поміч Кіммалін. Але мене однаково не переставала гризти провина.

Та я вже навчилася не звертати уваги. Перемкнула фокус на пошук креллів, хоч і розуміла, що ця робота не для мене. Бо я потребувала чогось, що поглинуло б мене з головою. Як-от добрий бій.

Пожежа продовжувала нас наставляти. Розповідала, як за рухом пилюки над поверхнею визначити креллівський корабель, який іде на надмалій висоті. Як, намагаючись обдурити радари, крелли рухаються поміж гір. Як визначити, чи об’єкт вдалині не обман зору, а справжній корабель. Усе це було цікаво й корисно. І хай навіть це було явно не моє, я раділа, що Кобб вирішив випробувати наші вміння в іншій ролі. Таке тренування додавало досвіду й дозволяло краще зрозуміти ці абстрактні поняття: «фланговий обліт», «резервні сили» і «розвідгрупа».

Я почула гуркіт угорі. Наше тренування відбувалося під час бою.

— Як ви справляєтеся з... емоціями? — запитав Артуро. — Як зберігаєте спокій, коли... ну, самі знаєте...

— Коли всі решта б’ються й гинуть? — уточнила Пожежа.

— Так, — відказав Артуро. — Душа кричить мені летіти туди, в бій. Бо тут я почуваюсь... боягузом.

— Ми не боягузи! — різко заперечила Пожежа. — Озброєння наших зорельотів слабше, ніж на «Поко». А коли нам вдається перехопити крелла, доводиться самотужки відволікати його, до того часу як...

— Вибачте! — перебив її Артуро. — Я не це мав на увазі!

Пожежа видихнула:

— Ми не боягузи. СОН мав би чітко вам це пояснити. Однак інколи нам доводиться ловити... криві погляди у свій бік. Але ми готові йти на таку жертву заради безпеки Підземель Нескорених.

Тим часом я, вирішивши скористатися вільним часом, проробила серію маловисотних маневрів. Коли уламкопад припинився, Кобб наказав нам повертатися.

Ми вишикувалися строєм, провели переклик і повернулись на базу. Поки чекали на наземну команду, я кинула погляд на корпус їдальні й мимовільно усміхнулася на згадку про те, як у перший же день навчання врізалася в її голографічну версію.

Нараз усмішку з мого обличчя стер болючий докір сумління. Від загибелі Веремії минуло всього три тижні. Ще рано веселитися.

До моєї кабіни по драбині вилізла Сів. Я підняла скло, зняла шолом і передала його їй.

— Чітке приземлення, — похвалила мене вона. — Треба щось перевірити на кораблі?

— Сфера керування ходить тугувато, — мовила я. — Доводиться докладати зусиль.

— Змастимо, — сказала вона. — А кнопка прийому як? Не западає? Ми...

Вона затнулася, бо в ту мить біля нас приземлився один з винищувачів класу «Камдон», з лівого борту якого валував дим. Лайнувшись, Сів хутенько злізла з драбини й побігла до нього разом з іншими техніками.

Неспроможна спокійно дивитися на підбитий винищувач, я вилізла з кабіни самотужки і приєдналась до Йорґена на краю майданчика. Він дивився понад вогнем на кілька інших зорельотів, що приземлились неподалік і були в ще гіршому стані. Трясця. Якщо це всі вцілілі, скільки тоді бійців ми втратили сьогодні?

— Ти слухав їхній канал? — спитала я.

— Так, — кивнув Йорґен. — їх оточили і накрили подвійним вогнем. Крелли ніби навмисне цілили в ці кораблі, не чіпаючи решти.

Я тяжко видихнула, до нас підійшли Артуро й ФМ, і всі разом ми спостерігали, як з охопленого вогнем винищувача дістали напівпритомну льотчицю. Інша група техніків гасила вогонь зі шлангів.

— Дзиґо, ти слушно казала, що СОН програють, — сказав Артуро.

— Ми не програємо, — заперечив Йорґен. — Не кажи так.

— У ворога велика чисельна перевага, — мовив Артуро. — Наші справи йдуть дедалі гірше. Я бачив статистику. Крелли нарощують сили, і нам все важче стримувати їхній натиск.

— Ми тримаємося вже багато років, — відрізав Йорґен. — Від самого початку складалося враження, ніби ми на межі. І тепер нічого не змінилося.

Ми з Артуро перезирнулися. Ні він, ані я в це не вірили.

Нарешті Йорґен повів нас на розбір польоту з Коббом. Ми рушили до навчального корпусу, де побачили інструктора. Він стояв біля входу, розмовляючи з якимись людьми.

Артуро застиг на місці.

— Що таке? — спитала я в нього.

— То моя мати, — промовив він, показуючи на жінку в уніформі, яка саме казала щось Коббу. — Трясця.

Він рвучко пішов, насправді — мало не побіг, до Кобба і матері. Я кинулася за ним, але Йорґен перехопив мене.

— Що таке? — повернулась я до нього. — Що відбувається?

Коли Артуро підійшов до Кобба, інструктор козирнув. По-справжньому козирнув! Я зиркнула на Йорґена, що стояв, стиснувши губи в тонку лінію. Ступила крок уперед, але він знову мене затримав.

— Не заважай їм, — сказав він.

Біля нас мовчки стояла ФМ. Здавалося, вона також знає, що відбувається.

Кобб вручив Артуро якусь річ. Невже це значок?

Глянувши на значок, Артуро замахнувся, щоб викинути його, але мати перехопила йому руку. Хлопець запручався, але врешті вгамувався і неохоче козирнув Коббу. Відтак повернувся до нас і також віддав честь.

Його мати почала іти, Артуро повернувся і понуро поплентався за нею в супроводі двох чоловіків у строгих костюмах.

Кобб подибав до нас.

— Хтось пояснить мені, що це було щойно? — запитала я. — Може, хоч натякнете? Мені слід хвилюватись за Артуро?

— Ні, — відказав Йорґен. — Батьки забрали його з СОНу. Історія тягнеться вже декілька тижнів. Коли його мало не збили, вони налякалися. Звичайно, про це нікому не казали, бо ж ніхто зі службовців СОНу ніколи не зізнається, що боїться за власних дітей.

— Вони скористалися своїм впливом, — додав Кобб. — Адміралка погодилася. Артуро хоч і не закінчив курсу, але отримав значок пілота.

— Як таке можливо? — поцікавилася ФМ.

— Це нелогічно, — погодилася я. — Як це він став повноцінним пілотом, не закінчивши навчання?

— Його з почестями звільнили зі служби, — пояснив Кобб. — Офіційна причина: він потрібен для супроводу вантажних кораблів, які належать його родині. Якщо нам потрібні запчастини, хтось мусить возити їх з інших підземель. А зараз годі розмов, гайда за мною на розбір.

Кобб пішов геть, і Йорґен з ФМ посунули за ним. Здавалося, ніби вони змирилися з цим фактом, немовби давно очікували, що так буде.

Я залишилась на місці. Тепер мені боліло й за Артуро. Як сміли батьки ось так взяти і забрати його з академії?

Йорген знає, що на нього чекає така сама доля, згадала я. Мабуть, усі вони були до цього готові. Принаймні ті, хто походять з вищого класу.

І саме там, перед академією, я вперше збагнула, що, крім мене, в нашій групі не залишилося нікого з простого люду. Це страшенно мене розсердило. Як сміли батьки Артуро забирати його зараз, коли над нами зависла така небезпека? Ще й проти його волі?

Усі пройшли у двері, але Йорґен затримався біля входу.

— Гей, ти йдеш? — гукнув він.

Я попрямувала до нього.

— Однаково батьки не дозволили б Артуро довго літати, — сказав він. — Я навіть здивований, що він провчився так довго.

— Така ж доля чекає й на тебе? Батько може прийти і забрати тебе хоч завтра?

— Поки ні. На відміну від мене, Артуро не готують до політики. Перед тим як батьки заберуть мене, я повинен здобути хоч якийсь бойовий досвід.

— Тобто трохи ризику, аби решту життя прожити в спокої, безпеці й захисті?

Він скривився.

— Ти хоч розумієш, що всі загиблі наші одногрупники були з народу? — гаркнула я. — Бім, Рання, Веремія — ніхто з них не був з нижніх підземель!

— Дзиґо, це були й мої друзі.

— Ти, Артуро, ФМ, — промовляючи кожне ім’я, я штрикала його пальцем у груди, — ви розпочали тренування з дитинства. Вас спеціально готували, щоб ви вціліли, а ваші боягузливі батьки могли почепити на вас медальки й показувати всім, які ви молодці й кращі за інших!

Він схопив мене за руку, щоб я перестала штурхати його. Дивно, але я зовсім не злилася на нього. По його очах бачила, що він не менш розчарований, ніж я, і йому самому гидко бути в таких умовах.

Обіруч я вхопила його за барки, стиснувши з усієї сили. Однак у ту таки мить тихенько опустила голову йому на груди. Я була розгнівана, але водночас — мушу визнати — налякана. Я боялася втрачати більше друзів.

Йорґен напружився, але відпустив мої плечі і — немовби до кінця не знаючи, що робити — обійняв мене. Мені мало б стати ніяково, але натомість цей жест дуже мене втішив. Він усе розумів і відчував втрату не менш гостро.

— Тільки я відчула себе частиною команди, — прошепотіла я, — аж ось усе знову руйнується. Частина мене радіє, що він тепер буде в безпеці, але інша клекотить від люті. Чому такої безпеки не було для Веремії або Біма?

Йорґен змовчав.

— Ще в перший день Кобб сказав нам, що до кінця дійде лише один-двоє, — вела я далі. — Хто загине наступним? Я? Ти? Чому після стількох років ми досі не розуміємо, з ким і за що воюємо?

— Ми знаємо, за що ми воюємо, Спенсо, — тихо промовив він. — Ми воюємо за майбутнє Вогненної та «Альти». В ім’я цивілізації. Але ти маєш рацію, це несправедливо. Але такі вже тут правила. Інших нема. Я знаю.

— Чому ви всі зобов’язані жити за правилами? — запитала я, не відриваючи голови від його грудей. — А як же емоції, почуття?

— Я... Я не знаю...

Я міцніше заплющила очі й подумала про СОН, «Альту» та Вогненну; про те, що мені більше нема за що боротися. Усе своє життя я протистояла тому, що казали про мого батька.

Що мені робити тепер?

— Дзиґо, я маю почуття, — зрештою озвався Йорґен. — Як-от зараз. Я збентежений. Нізащо не подумав би, що ти вмієш обійматися.

Я відпустила його комбінезон, скинувши з себе його руки.

— Ти перший мене схопив! — сказала я.

— Ти на мене напала.

— Всього кілька разів штрикнула пальцем у груди.

Він закотив очі, й мить закінчилася. Дивно, але бредучи до класу разом з ним та ФМ, я дещо збагнула. Хоч і зовсім трошки, але мені полегшало. А зважаючи на події останніх днів, я знову відчула бажання брати від життя усе, що зможу.

42

Кілька днів потому ми з ФМ вечеряли із загонами «Каламар» і «Буря», котрі почали навчання одночасно з нами. На двох у них залишилося шестеро курсантів — себто, усіх разом нас було однаково недостатньо для формування повноцінного загону з десяти зорельотів.

Розмова наша якраз точилася довкола питання, чи об’єднають нас усіх в одну групу. Якщо це таки станеться, то яку назву ми залишимо? ФМ наполягала на новій, проте я вважала, що оскільки в нашого загону залишився командир — тоді як два інші своїх встигли втратити, — нова група повинна взяти нашу назву.

Однак говорити я не наважувалась, натомість мовчки уплітаючи вечерю. Мене досі не покидало відчуття, що в будь-яку мить у приміщення може зайти адміралка і викинути мене геть. Годували в їдальні шикарно, а замість мого латаного-перелатаного комбінезона в академії мені видали цілих три новеньких, які ідеально сиділи на мені.

Кадети ділилися планами на життя після навчання.

— Я буду розвідником, — сказав Ремарк, галасливий парубійко, стрижений під горщик. — У мене вже є запрошення на службу.

— Нудно, — кинула ФМ.

— Та невже? — перепитала одна з дівчат. — А я з твоїх розмов про невиправдану агресивність нескорених вже була подумала, що ця робота найкраще тобі підходить.

— Це було б занадто передбачувано, — пхикнула ФМ. — Навіть якщо мені це добре дається.

Слухаючи їхню розмову, я не переставала думати, чи не заберуть батьки й ФМ, хоча вона була не настільки важлива, як Йорґен, якого готували до політичної кар’єри. Подумалося, що б сталося, якби я потрапила на один з прийомів у нього вдома. Оце скандал учинився б! Я ж бо донька сумнозвісного боягуза.

Авжеж, усі гості були б занадто чемні, щоби щось мені казати, тому нарікати на мене будуть потім. Я ж — примітивна варварка — тим часом сьорбала б суп, голосно відригувала і брала все руками, а бідний Йорґен сидів би, не знаючи, куди подітися з сорому.

Я замріяно усміхнулася, але тут же знову спохмурніла. І чого б то з-поміж усіх я подумала про Йорґена?

Компанія за столом зареготіла, коли хтось із них пригадав невимовний позивний Артуро.

— Мабуть, відколи він пішов, у вас в аудиторії тепер тихо, — промовила Драма, дівчина, що розмовляла з таким, як у Кіммалін, акцентом.

— Якось ми це переживемо, — відповіла ФМ. — Хоча я ніяк не звикну, що більше ніхто не пояснює мені речі, які я й так розумію.

— Дивна у вас команда, — сказала Драма. — Я знаю Йорґена і закладаюся, він розтуляє рота тільки, коли треба віддати наказ або відчитати вас. Я вгадала? Так й Дзиґа ваша дуже тихенька. У вас на заняттях, мабуть, завжди спокійно. Бо в нас, навіть учотирьох, лінія не замовкає ніколи.

Її одногрупники взялися жартома заперечувати, однак мене зачепили її слова. Тихенька? Вона справді вважає мене тихонею? Гаразд, останнім часом я поводилася вельми стримано. Але щоб тихенько? Ще зроду я не чула, щоб хтось мене так обзивав. Гм.

Вечеря закінчилася, і коли ми віднесли тарілки, ФМ кивнула в бік житлового корпусу:

— Відпочивати чи у спортзал?

— Ні те, ні інше, — відказала я. — Мені треба прогулятися.

Насправді мені треба було навідатися до М-Бота і Слимачки, яких я не бачила вже кілька днів.

— Як забажаєш, — відказала вона і, повагавшись, додала: — Бачу, ти досі переживаєш через Артуро. Але не бійся, він усе одно літатиме. Просто це будуть не бойові вильоти.

— Аякже, — кинула я. — Я знаю.

Зорі милі. Скільки часу минуло, а вона досі думає, що мене треба втішати?

Я вийшла за межі бази. Варто було б сходити потренуватися трохи в залі, але мені було соромно за те, що я залишила М-Бота самого так надовго. Кілька разів забігала допомогти Ріку з двигуном, але відколи оселилась на базі, знайти час на це було складно. Мені хотілося насолодитися всіма привілеями, яких мене так довго позбавляли.

Поки я йшла знайомою курною дорогою, потьмяніли небесні ліхтарі, показуючи, що настала ніч, і повітря сповнилося прохолодою. Було добре піти подалі від краєвидів та запахів «Альти» і знову побути сам на сам із небом.

Я дійшла до печери і спустилася в неї на тросі, морально готуючись вислухати низку скарг. М-Бот зовсім не зрадів моєму переїзду на базу, нарікаючи, що фюзеляж його тепер поіржавіє, а програма імітації особистості вийде з ладу через брак практики.

Скочивши на дно, я гукнула в лунку темряву:

— Привіт!

— Привіт, — повторила Слимачка, що сиділа на камені неподалік.

Підсвітивши перед собою, я підійшла і почухала їй голову.

— Маніяк-Бот? — погукала я у чорноту.

— Пропоную підібрати якийсь кращий варіант, — почувся його голос. — На цей позивний я згоди не давав.

— Якщо не можеш обрати собі гарний позивний самотужки, це роблять за тебе.

Я з усмішкою підійшла до зорельота, очікуючи, що він зараз видасть черговий потік якоїсь маячні. Проте він мовчав. Невже щось сталося?

— То що скажете? — запитав він.

— Що?

Що вже знову не так?

— Ви раді? — продовжив він. — Не тямитеся з радості? Хіба вам не подобається?

Що подобається?

Точно, двигун, сяйнуло мені.

Рік таки його встановив. Ці останні тижні я була настільки зайнята, що зовсім забула про роботу. Тільки тепер помітила, що ніде не валяються інструменти, на долівці навколо корабля чисто, а на фюзеляжі М-Бота висить прикріплена записка. Біля неї на крилі сиділа Слимачка.

— Дурна порожня бляшанка, що видає себе за живу істоту, — промовила Слимачка, імітуючи голос Ріка. — Трясця твоїй матері! Клятий шмат металолому!

— Пильнуй за словами, — сказала я Слимачці, — бо за такі розмови, дивись, ще загребуть у техніки.

У відповідь слимак почав бухкати й бахкати, перекривлюючи стукіт молотка по металу, якого за останні тижні наслухався вдосталь.

Я зняла записку і перечитала:

«Готово. Я хотів підняти його в повітря на тестовий заліт, але подумав, що це право належить тобі. Та й до того ж я майже переконаний, що мене зіб’є найперша зенітка.

Робота над кораблем була найкращим досвідом мого життя (тільки М-Боту не кажи). Схеми, які я перемалював, купа цікавих речей, які дізнався — усе це, Дзиго, змінить СОН. Тепер я можу докорінно поміняти всю нашу систему польотів та ведення бою. Мене не просто взяли в інженерний корпус, а й одразу призначили конструктором. Роботу починаю від завтра.

Тож дякую тобі за шанс здійснити свою мрію. Приємних тобі польотів на новому зорельоті. Думаю, твоя мрія також збулася».

Опустивши аркуш, я оглянула гострі, схожі на бритви, крила М-Бота. Спалахнули бічні лампи на фюзеляжі, освічуючи його на всю довжину. Переді мною стояв мій корабель.

Мій власний зореліт.

— То як? — спитався М-Бот. — Політаємо?

— Трясця, авжеж!

43

— Підйомне кільце: в нормі, — промовив М-Бот, коли ми почали поволі злітати. — Основний і маневрові двигуни: в нормі. Система життєзабезпечення: в нормі. Система зв’язку і стелс-функції: в нормі. Світловий гарпун та ІМІ: в нормі.

— Непогано, Ріку, — сказала я.

— Однак гармати не функціонують, — додав М-Бот. — Як і система самовідновлення і цитонічний гіперприскорювач.

— Ну, оскільки я все одно не знаю, що воно таке, вважаймо, що в нас усе гаразд. Ти ввімкнув стелс-систему?

— Звісно. Ви ж обіцяєте, що сьогодні ми не вступатимемо в бій?

— Не вступатимемо, — пообіцяла я. — Просто політаємо, випробуємо двигун.

Ми пролетіли крізь голографічне склепіння печери, і я нараз збадьорилася, відчула трепет. Хоч і так літала тепер щодня, але це було зовсім інше. Проти панелі управління М-Бота навіть найдосконаліші сонівські зорельоти здавалися примітивними, тому я намагалася не чіпати незнайомих кнопок.

Небо кликало. Я відкинулася на спинку крісла і спробувала розслабитися. Принаймні сфера керування, штурвал і важіль контролю висоти такі самі. Я все зможу.

— Ви готові? — запитав М-Бот.

Замість відповіді я ввімкнула прискорення.

Ми понеслися вперед, і одразу ж ввімкнулася його просунута система поглинання перевантаження. Я очікувала, що зараз мене втисне у крісло, однак заледве відчувала хоч якийсь тиск — навіть на повному ходу.

— Тря-я-я-ясця, — прошепотіла я.

— Класно, еге ж? — мовив М-Бот. — Я набагато кращий за ті інші кораблі, на які ви марнуєте свій час.

— Ми можемо розганятися швидше?

— Не з одним двигуном. Однак у мене під крилами є слоти для двох менших, тож це цілком можливо.

Ми розганялися трохи повільніше, ніж «Поко» — що було цілком логічно, з огляду на те, що М-Бот був важчий ще й летів на такому ж двигуні. А от набравши швидкості, я нарешті відчула різницю. Ми мчали, швидко набираючи маґ-6, маґ-7, маґ-8... Трясця, «Поко» уже на шматки розвалився б, та М-Бот дійшов до маґ-10, а я того навіть не відчула. Летіла наче на маґ-1.

Спробувала поманеврувати на швидкості, й управління виявилось напрочуд чутливе. Знадобилося трохи часу навчитися не перегинати на поворотах, але я швидко призвичаїлася. Пригальмувавши до нормальної бойової швидкості, я потренувала крени і розвороти.

Усе виходило настільки невимушено, що я розігналася до маґ-3 і спробувала деякі складні маневри. Виверти, штопори, петлі з виходом на прискоренні — усе було чудово. Навіть бездоганно.

Треба буде якось прокатати Ріка. Або Йорґена. Я заборгувала йому за допомогу з транспортуванням двигуна. Звичайно, спершу він бурчатиме, що я тягну його в пустелю до своєї печери — власне, Йорґен тільки й знав, що бурчати на все на світі, — зате йому точно сподобається політати на М-Боті. Звільнитися від усіх обмежень та очікувань інших, і...

І... чому я знову про нього думаю? Я струснула головою, зосереджуючи увагу на польоті.

— Уяви тільки, як чудово ти битимешся, — сказала я М-Боту.

— Ви обіцяли.

— Я обіцяла, що ми не вступатимемо в бій сьогодні, — мовила я. — А от не пробувати змінити твоєї думки — ні. Чого ти боїшся?

— Я не боюся, а виконую наказ. Та й що такого доброго в бою? У мене однаково немає гармат.

— А вони тобі й не потрібні. У тебе справні ІМІ й гарпун. З твоєю маневреністю нищити креллів можна вже самими ними. Ми відбиратимемо їхні тіні, поки вони ганятимуться за нашою! Це буде неймовірно!

— Дзиґо, — сказав він, — мені наказано триматись якнайдалі від бою.

— Ми придумаємо, як обійти той наказ, не хвилюйся.

— Е-е-е... — Звучав він зовсім не переконано. — Може... Може, я запропоную вам дещо, що задовольнить вашу дивну людську тягу до бою? Бажаєте адреналіну? Можу спроєктувати вам битву.

— Як на симуляторі?

— Приблизно! Я можу спроєктувати голограму доповненої реальності просто на скло кабіни, що створить ілюзію справжнього бою. Так ви задовольните своє бажання швидше вбитися, а мені не доведеться порушувати наказу!

— Гм, — зацікавлено гмикнула я. Так принаймні я зможу потренуватися з його управлінням в умовах бою. — Згода.

— Піднімайтеся на одинадцять тисяч футів, і я запущу запис Битви за «Альту».

— Але я повернула чип Коббу.

— Я зробив копію. — Повагавшись, М-Бот додав: — Чи не варто було? Я просто подумав, може...

— Ні, ні, все добре. А іншої битви ти не можеш симулювати?

— Це єдиний запис, для якого в мене є підхожі 3D-скани. Чи це буде проблематично? Ой, точно: ваш батько! Це ж у тій битві він зрадив своїх, через що ви страждаєте від емоційної нестабільності, намагаючись збагнути мотиви, які ним керували! Вибачте.

— Все гаразд.

— Замість того я міг би...

— Кажу тобі, все гаразд, — мовила я, на маневрових двигунах піднімаючись на задану висоту. — Починай симуляцію.

— Як скажете. Тільки не треба сердитися, ніби я вас чимось образив.

Наступної миті я опинилася в епіцентрі бою.

На вигляд це було, ніби симуляція на тренажері, тільки я сиділа у справжньому зорельоті. Усі голографічні об’єкти світилися і були дещо прозорими, мовби мене оточували привиди. Зроблено це було для того, щоб я могла відрізняти реальний світ від віртуального і не влетіла ненароком у скелю чи іншу перешкоду.

М-Бот хоч і казав, що проєкція відбувається на скло кабіни, але все навколо здавалося об’ємним. Бій був напрочуд реалістичним, надто коли я приєдналась до нього. М-Бот постарався навіть зімітувати в кабіні звуки кораблів, що пролітали повз нас.

— Я можу симулювати гармати, — сказав він, — хоч насправді їх у мене нема.

Я усміхнулася і пристала до двох сонівських винищувачів. Коли пірнула, цілячись у крелла, якому збили щит, М-Бот підкоригував симуляцію, і моя ціль вибухнула в яскравому спалаху.

— Так, а як активувати датчики наближення? — спитала я.

— Я можу їх ввімкнути. Готово.

— Дуже зручно. А які ще функції ти вмикаєш голосовими командами?

— Я маю доступ до систем зв’язку і стелс-функцій, а ще можу замість вас перезаряджати щит. Однак за галактичним законом мені закритий доступ до двигунів і зброї, включно з ІМІ. Я не маю підключення до цих систем і можу лише збирати інформацію для діагностики.

— Ясно, — відповіла я. — Тоді під’єднай мене до каналу командира. Хочу почути записи в реальному часі.

— Є, — мовив він, і мій приймач увімкнувся. — Зауважте, що через втручання в хід запису може бути невеликий розсинхрон між звуком та зображенням.

Кивнувши, я вступила в бій.

Це було неперевершено. Я виляла і стріляла, вирубала ворогам щити і швидко мчала далі. Я була в самісінькому серці віртуального бою, навколо мене ширяли й вибухали кораблі, відчайдушно билися пілоти. Керуючи кораблем, здатним на небачену досі маневреність, я швидко призвичаювалась до лету і здобувала чимраз більшу перевагу. Усього за пів години я збила чотирьох креллів, — встановивши тим самим особистий рекорд, — відбувшись усього кількома дотичними влучаннями по щиту.

Та найкраще, що було з цього — я перебувала в повній безпеці. Нікому з моїх друзів нічого не загрожувало. Це був абсолютно новий рівень симуляції, в якому однак ніхто не ризикував власним життям.

Бійся. Якась частинка мене нашіптувала. Бійся бою. Бійся втрат.

Останнім часом я чула цей голос постійно.

Я заливалася потом, серце вискакувало з грудей. Зосередилася на креллівському винищувачі, якого поливав вогнем інший корабель. Може, вийде збити його щит. Я прицілилась і...

Повз мене промайнув інший зореліт, перехопивши в мене ціль і знищивши крелла. Я одразу впізнала той корабель. Це був батько.

Позаду нього зайняв місце інший корабель.

— М-Боте, — промовила я, стрепенувшись, — ввімкни мені їхню розмову.

Затріскотіло радіо, перемикаючись із частоти командира на приватний канал батька і Гончака.

— Стрільцю, чудовий постріл, — промовив голос Кобба. Звучав він так само, як і нині, тільки не було в ньому цинізму. — Бачу, ти сьогодні в ударі!

Батько зайшов у задню петлю, і я, попри Кобба, полетіла за ним. Я летіла в парі... з власним батьком. Найкращим з людей.

Зрадником.

Я тебе ненавиджу, подумала я. Як міг ти так учинити? Чому не подумав, у що це виллється для твоєї родини?

Він пірнув, і я кинулася за ним, слідуючи за його осяйною напівпрозорою голограмою, що гналася за парою креллівських кораблів.

— Я зіб’ю їм щити, а ти спробуй їх зняти.

Я насилу придушила вир емоцій, що викликав у мені звук батькового голосу. Як можна було ненавидіти і водночас обожнювати його? Як той любий образ його із того дня, коли ми піднялися на поверхню, вживався у моїй голові з тим, що він накоїв?

Зчепивши зуби, я спробувала зосередитися на битві. Мало не врізавшись у наш загін, налетіла група креллів. Батько зайшов у петлю і кинувся їм навперейми. Кобб летів за ним.

Я йшла біля батька, тримаючись одразу біля його крила. Цілковито поринула у переслідування, і весь світ навколо перестав для мене існувати. Залишилися тільки я, батьків привид і ворожий зореліт.

Крен праворуч.

Різкий зріз.

Крутий розворот.

Знову вправо.

В обліт вибуху.

У те переслідування я вклала всю свою майстерність, але все одно відставала. Батько маневрував занадто різко і точно. Попри навіть підвищену рухомість М-Бота, я ніяк не поспівала за ним. Зрештою, літав він далеко не перший рік і точно знав, де треба прискоритися, а де — вильнути.

Але було дещо... Дещо ще...

Я зосередила всю увагу на креллівському зорельоті. Він вильнув праворуч. Батько зробив так само. Він шугнув угору, батько — за ним. Він звернув ліворуч... Батько теж звернув у той бік. Я була ладна заприсягнутися, що він зробив це на долю секунди раніше за крелла.

— М-Боте, — сказала я. — Заміряй час батькових маневрів і порівняй із крелловими. То мені здається, чи він передбачає його подальші дії?

— Це немож... Ого.

— Що? — спитала я.

— Думаю, доречно було б сказати «трясця». Спенсо, ваш батько справді випереджає маневри крелла. Напевно, це якийсь розсинхрон у записі, бо ймовірність того, що людина здатна передбачати маневри з такою точністю — мізерна.

Я примружила очі, додала прискорення і повернулась до переслідування. Влетіла чітко в голограму батькового корабля, так що навколо мене засвітилися його контури. Але зосередилася я не на ньому, а на креллі перед ним, намагаючись повторювати серію його маневрів.

Вліво. Вправо. Розворот. Вгору...

У мене нічого не виходило. Батько крутився і повертав чітко разом із ним, доки врешті не вирубив йому щит. Обидва кораблі крутилися й вертілися один навколо одного, переплітаючись траєкторіями, ніби мотузочки в канаті. Остаточно відбившись від них, я покинула маневрувати і дивилася, як батько якимось дивом вимкнув прискорення, загальмував майже впритул до крелла і вистрілив.

Ворожий зореліт вибухнув з яскравим спалахом.

Поки батько виходив з віражу, на зв’язок вийшов Кобб. Молодому йому запалу було не позичати.

— Стрільцю, — сказав він. — Вони відступають. Невже... Невже ми перемогли?

— Ні, — відрубав батько. — Вони перегруповуються. Повертаймося до своїх.

Я зависла на місці, спостерігаючи, як Кобб із батьком повернулися в стрій.

— Це був вищий пілотаж, — почувся в загальному каналі голос Залізнобокої. — Але, Стрільцю, будь обачніший. Ти постійно губиш напарника.

— Ой-ой-ой, — озвався Кобб. — «Стрільцю, годі вже підривати все навкруги, бо на твоєму тлі мене геть не видно» — ось, що насправді хоче сказати Залізнобока.

— Гончаче, ми б’ємося за майбутнє людства, — мовила жінка. — Тому хоч раз у житті я сподіваюся на твоє серйозне ставлення.

Я усміхнулася. Вона говорить зовсім як Йорген з нами.

А тоді обернулася і глянула на креллів, котрі перегруповувалися вдалині. Сонівські кораблі біля мене почали розбиватися на свої початкові загони.

Що буде далі — я вже знала.

— Тільки погляньте на ту прогалину в небі, — промовив Кобб. — Не часто випадає побачити таке розміщення... Стрільцю?

Я підняла голову, але голограма не відображала ущелини між уламками, про яку він казав.

— Стрільцю, що з тобою? — перепитав Кобб.

— Це через дефект? — промовила Залізнобока.

— Я його контролюю, — запевнив батько. — Але...

Що таке? Цієї частини розмови раніше я не чула.

На якийсь час він замовк.

— Я чую зорі. Кобб, я їх бачу, — нарешті промовив він. — Я вже бачив їх сьогодні. Крізь шпарину в поясі. Я можу проскочити.

— Стрільцю! — гукнула Залізнобока. — Залишайся в строю.

А це я вже чула. Знову слухати це зовсім не хотілося, та я не могла примусити себе наказати М-Боту вимкнути запис.

— Я можу прошмигнути, Джуді. Мені треба це бачити. Я чую зорі.

— Йди, — прошепотіла я в унісон Залізнобокій, — я тобі довіряю.

Вона йому довірилася. Він не порушував наказу, діяв з її дозволу. А між цими речами є різниця, надто, з огляду на те, що відбудеться далі.

Батьків корабель змінив позицію: підйомне кільце спрямувалося донизу, ніс — доверху. Він запустив прискорення. Крізь сльози на очах я провела його поглядом. Було дуже важко дивитися на це знову.

Батьку, благаю...

Я потягнулася до нього. І не лише рукою, хай яким безглуздим не був би той жест, а й... дечим іншим. Я також почула щось у височині. Немовби тисячу музичних нот, переплетених воєдино. Уявила, ніби лину до них — як навчала мене Ба, — простягаюся до зірок...

Раптом в кабіні стемніло, і я поринула в цілковитий морок. Зненацька зусібіч засяяли дрібненькі цяточки, а наступної миті вони... розплющилися. Мене оточили мільйони дрібних, як зірочки, очей. Зосереджено, уважно вони дивились на мене. Бачили мене.

— Вимкни це! — заволала я.

Темрява розсіялась. Очі пропали.

Я знову опинилася в кабіні. Задихаючись, гарячково хапала ротом повітря.

— Що це було?! — спитала я нажахано. — Що ти мені показав? Чиї це були очі?!

— Не розумію, — відповів М-Бот. — Я нічого не робив. Про що ви говорите?

— Чому минулого разу ти не програв мені ту частину розмови? Нащо приховав її від мене?

— Не знав, з чого почати! — мовив М-Бот. — Я думав, ви хотіли почути, як він каже про зорі!

— А розмова про дефект? Про неї ти знав?

— У людей повно дефектів! — мало не виправдовуючись, сказав він. — Я нічого не розумію. Мої обчислення в тисячу разів швидші за роботу вашого мозку, але я однаково вас не розумію. Вибачте. Я не знав.

Я обхопила руками голову, відчуваючи, як змокло моє волосся. Заплющила очі й почала глибоко дихати.

— Мені прикро, — м’яко повторив М-Бот. — Це мало б вас розважити, але я облажався. Слід було б очікувати, що на вашу крихку людську психіку вплине...

— ЗАМОВКНИ!

Корабель затих. Боячись втратити глузд, я обхопила коліна руками. Куди поділася моя впевненість? Де та дівчинка, яка вірила, що ладна самотужки здолати весь креллівський флот?

Це все залишилось у минулому, разом з дитинством...

Навіть не знаю, як довго я там просиділа, куйовдячи мокре волосся і хитаючись. Раптово мене охопив різкий головний біль, що наростав за очима, немовби їх вдавлювало вглиб черепа. Біль привів мене до тями, повернув у реальність. Нарешті я збагнула, що досі перебуваю в повітрі, а навколо вже запала глупа ніч.

Повертайся, сказала я собі. Тобі треба поспати.

Враз сон зробився тим, чого я потребувала найбільше. Поволі поклала руки на панель приладів і спрямувала корабель в бік печери.

— Тепер я боюся смерті, — тихенько промовив М-Бот.

— Що? — хрипко перепитала я.

— Я написав програму, яка симулює відчуття страху смерті, — пояснив він. — Мені було цікаво, як це.

— Дурна ідея.

— Знаю. Але тепер я не можу її вимкнути, бо це лякає мене ще більше. Що може бути гірше за страх смерті, ніж його відсутність?

Підлетівши до нашої печери, я зависла над входом.

— Я радий, що нам вдалося політати, — сказав М-Бот. — Востаннє.

— Ти говориш так... приречено, — мовила я, відчуваючи, як всередині наростає тривога.

— Мушу сказати вам дещо, — відповів він. — Але боюся, це тільки більше вас засмутить.

— Валяй.

— Але...

— Просто скажи.

— Я... Я мушу вимкнутися, — повів він. — Мені очевидно, що якщо ми продовжимо літати, ви неминуче потрапите в бій. Це у вашій природі. Коли так триватиме й надалі, мені доведеться порушити наказ.

Ці слова так огріли мене, аж я зіщулилась. Не могла повірити власним вухам.

— «Сховайся десь і проаналізуй дані, — вів він далі, поки ми спускалися в печеру. — Уникай бою і чекай на мене». Такий мій наказ, а я повинен слухати свого пілота. Тому це було востаннє, коли ми проводили разом час.

— Я тебе полагодила. Ти мій.

Ми приземлилися.

— А зараз я деактивуюся, — оголосив він. — До того часу, поки мене не увімкне мій пілот. Мені прикро.

— Твій пілот мертвий уже кількасот років! Ти сам казав!

— Спенсо, я — машина, здатна симулювати емоції, яких у мене, однак, нема. Я повинен виконувати свою програму.

— Не повинен! Ніхто не повинен!

— Я дуже вдячний вам за ремонт. Переконаний, що... мій пілот... також був би вдячний.

— М-Боте, так ти вимкнешся навіки, — скрикнула я. — Ти помреш.

Тиша. По одній почали гаснути лампочки на панелі приладів.

— Я знаю, — сказав він.

Я підняла скло, відстібнула ремені й піднялася з кабіни.

— Ну й добре! — кинула я йому. — Вмирай тепер і ти!

Я злізла донизу і відійшла, спостерігаючи, як тьмяніють бортові вогні, допоки не залишилася горіти одна-єдина червона лампочка в кабіні.

— Не роби цього, — промовила я, зненацька відчувши страшну самоту. — Літай зі мною. Благаю.

Згасли останні вогники, і я залишилася стояти в непроглядній темряві.

44

Наступні кілька днів я тренувалася на страшенно неповоротких, посередніх кораблях, котрі, після неймовірного польоту в кабіні М-Бота, здавалися нескінченно відсталими. Не радувало навіть те, що нас посадили у важкі винищувачі класу «Ларґо», обладнані надпотужними гарматами та ІМІ-ракетами.

Після того нас пересадили на «Слатри», які були переважно озброєними вантажними суднами, а не справжніми винищувачами. Оснащені вони були кількашаровими щитами, що вмикалися одночасно задля захисту особливо цінних вантажів та персоналу.

Попри широке застосування, обидві ці моделі були занадто громіздкі й не здатні обганяти маневрених креллів. Власне, через це більшість пілотів і літали на «Поко» і «Фресах». Ті кораблі були швидкі й могли потягатися з прудкими креллівськими винищувачами.

Навіть за штурвалом порівняно швидкої «Фреси» кожен поворот, кожне прискорення нагадувало мені про чутливість керування М-Бота. Це змусило мене замислитися, чи не настав час розповісти про нього СОНу. Він мене покинув. Його програма була явно несправна. Тому я мала повне право привести в печеру команду інженерів, які його розберуть.

Врешті, він-бо — машина, не більше. Що завадить мені зробити це?

«Ти маєш свободу вибору, — казала я йому. — Ти вільний обирати сам...»

— Дзиґо, обережно! — гукнула ФМ, вивівши мене зі ступору.

Замріявшись, я підлетіла майже впритул до неї. Трясця, треба бути уважнішою.

— Вибач, — кинула я.

Нарешті я зрозуміла головний недолік навчання на симуляторах: там ми могли вибухати скільки завгодно, а тоді знову повертатися в бій. Через це у нас розвивалися деякі погані звички, які вилазили боком тепер, коли нас посадили у справжні кораблі, наслідки зіткнень яких також були справжні.

По черзі займаючи чільну позицію, ми виконували складні маневри в трійках, доки Кобб нарешті не викликав нас назад на базу.

— Дзиґо, ФМ, — сказав він, — вам більше підходять зорельоти меншого розміру.

— Хіба не всім зручніше на них? — спитався Йорґен. — Ми ж кілька місяців тільки на «Поко» й літали.

— Ні, — відказав Кобб. — От ти особисто згодишся й на «Ларґо».

— Він має на увазі, Йорґене, що ти повільний, — додала ФМ. — Скажи, Дзиґо?

Недбало буркнувши відповідь, я повернулася в роздуми про М-Бота. І батька. І Веремію. А ще — про очі, що оточили мене в темряві. Кобб попереджав про них, тому...

Трясця. Усе це було дуже складно вивезти.

— Їй подобається, коли я літаю повільно, — гигикнув Йорґен. — Так їй легше врізатися в мене.

Спливло вже кілька місяців, а він досі час до часу згадував той єдиний раз, коли я врізалася в нього. Присоромлена, засмучена, я відключилася від загального каналу.

Ми повернули до бази, аж тут — дуже невчасно — засвітилася лампочка прямого каналу з Йорґеном. Як командир загону, він міг завжди вийти на зв’язок зі своєю командою.

— Дзиґо, що трапилось? — запитав він.

— Нічого.

— А мені так не здається. Ти знехтувала чудовою нагодою підколоти мене.

Я... Мені хотілося побалакати з ним. І я майже відповіла, але щось мене стримало. Напевно, мої власні страхи. Через них, дізнавшись правду про батька, я не змогла поговорити з Ріком і розповісти Коббу — навіть тепер — про те, що бачила.

Мій світ руйнувався. Я чимдуж намагалася його втримати, відчайдушно хапаючись за те, на що могла покластися колись — свою впевненість. Мені страшенно хотілося знову стати тією, якою я була колись — дівчинкою, котра могла бодай вдавати холоднокровність.

Йорґен обірвав зв’язок, і до «Альти» ми летіли в тиші. Прибувши на місце, провели переклик і приземлилися.

— Добре попрацювали, — похвалив Кобб. — Сьогодні мені дозволили відпустити вас раніше на пів дня, щоб ви підготувались до випуску. Він буде за два тижні.

Я стягнула шолом, передала його своїй помічниці з наземної команди і апатично спустилася за нею на землю. Відтак мовчки перевдягнулася в комбінезон і, заклавши руки в кишені, подалася тинятися територією бази.

Пів дня на себе. І чим зайняти стільки часу? Раніше я пішла б лагодити М-Бота, але нині робота була завершена. Я хоч і написала Ріку про те, що тестовий політ пройшов вдало, але ще не розповідала, що зореліт деактивувався. Боялася, що в такому разі він точно здасть його СОНу.

Я незчулася як вийшла за межі бази й опинилася біля муру. Однак затінок дерев більше не давав тієї втіхи, що колись. Хоч я вже й сама не знала, що мені потрібно, але точно розуміла, що це — не дерева.

Мій погляд впав на ряд синеньких ангарів неподалік від саду. Один з них був відчинений, і всередині нього стояла синя автівка, біля якої я помітила тінь: то Йорґен шукав щось у багажнику.

Іди, сказала я сама собі. Іди і побалакай з ним — хоч з кимось. Годі боятися.

Я підійшла до гаража. Йорґен закрив багажник і сіпнувся з несподіванки, побачивши мене перед собою.

— Дзиґо? Тільки не кажи, що тобі потрібна нова матриця.

Я зітхнула:

— Ти казав звертатися до тебе, коли захочу поговорити. Казав, що вислуховувати нас — твій обов’язок як командира. Ти серйозно говорив?

— Я... — Він опустив очі. — Дзиґо, я прочитав це в посібнику.

— Я знаю. Але чи щиро ти казав?

— Так. А що сталося? Це через відхід Артуро?

— Не зовсім, — мовила я. — Хоча частково — так.

Я обхопила себе руками, мовби стараючись не розвалитись на частини. Чи наважуся я сказати це вголос? Йорґен обійшов машину і сів на капот:

— Що б там не було, я можу допомогти. Я все виправлю.

— Не треба нічого виправляти, — сказала я. — Просто вислухай.

— Е-е-е, добре.

Я зайшла в гараж, сіла біля нього і виглянула надвір — на небо, в якому майоріли далекі обриси поясу уламків.

— Мій батько, — повела я, — був зрадником.

Я перевела подих. Чому казати такі речі настільки тяжко?

— Я завжди противилася цій думці, — продовжила я, — переконувала себе, що це все брехня. Але Кобб дав мені подивитися запис Битви за «Альту». Батько не втікав, як всі кажуть. Він вчинив гірше: перекинувся на бік ворога і збив кілька своїх кораблів.

— Я знаю, — промовив стиха Йорґен.

Авжеж, він знав. Невже тільки я одна нічого не відала?

— Ти знаєш щось про той дефект? — запитала я.

— Я чув лише слово, Дзиґо, але батьки не пояснювали мені нічого. Вони кажуть, що це все вигадки.

— А я думаю... Я думаю, це щось всередині людини, що змушує її служити креллам. Хіба не божевілля? Батько зненацька перекинувся до них і почав збивати власних напарників. Щось точно сталося, і було це щось незвичайне. Це очевидно. Правда про нього зруйнувала весь мій світ. Залізнобока ненавидить мене, бо довіряла батькові, а він її зрадив. Вона переконана, що в мене таке саме відхилення, тому й знімає показники мого мозку датчиками в шоломі.

— Це безглуздя, — мовив він. — Слухай, у моїх батьків безліч заслуг. Можна звернутись до них і... — Він глибоко вдихнув, либонь, помітивши вираз мого обличчя. — Точно. Не виправляти, вислухати.

— Так, вислухати.

Він кивнув.

Я знову обхопила себе руками:

— Йорґене, я не знаю, чи можу довіряти собі. Просто в мене з’явилися... деякі прояви, які були в батька перед зрадою. І я їх відчуваю.

— Які, наприклад?

— Я чую спів зірок, — прошепотіла я, — а ще бачила тисячі цяточок світла, які — присягаюся — виявилися очима, які дивились на мене. Мені здається, я втрачаю контроль над власним життям, а може, ніякого контролю й не мала ніколи. А ще... Йорґене, це дуже страшно.

Зчепивши руки, він подався наперед і спитав:

— Ти чула про бунт на «Нескореному»?

— Там був бунт?

Він кивнув:

— Мені не можна знати про нього, але з такими батьками, як у мене, щось та й точно почуєш. В останні дні польоту серед екіпажу виникла незгода щодо того, що робити далі, й половина збунтувалася проти командування. Серед бунтівників були й інженери.

— Мої пращури, — вихопилось у мене.

— Це вони привели нас не Детрит, — мовив Йорґен. — Завдяки їм ми розбилися й залишилися на цій планеті. Але ходять чутки, буцімто інженери вступили в змову з креллами, і що ворог навмисне загнав нас у цю пастку. Мої предки походили з наукового відділу «Нескореного», вони також стали на бік заколотників. Батьки не хочуть, щоб про бунт стало відомо, бо вважають, що це розколе суспільство. Але не виключено, що саме звідти й походять усі ці балачки про дефект і здатність креллів контролювати наш розум.

— Йорґене, як на мене, це зовсім не дурниця, — сказала я. — Мені здається... Мені здається, це правда. Я боюся, що одного дня, коли полечу з вами на завдання, то можу... раптово напасти на вас.

Він подивився на мене й заспокійливо поклав руку на плече.

— Ти — неперевершена, — промовив він тихо.

Я стрепенулася:

— Га?

— Ти — неперевершена, — повторив він. — Усе моє життя було розплановане наперед до найменших дрібниць. Це логічно, і я це розумію. А тоді з’явилася ти. Тобі байдуже на мій авторитет, ти довіряєш власним відчуттям і розмовляєш, наче якась валькірія з прадавньої легенди! Я мав би зненавидіти тебе, але... — Він стиснув моє плече. — Але коли ти в небі, ти — неперевершена. Така цілеспрямована, майстерна і пристрасна. Дзиґо, ти — вогонь, що продовжує горіти, коли гаснуть усі інші. Ти — ніби довершений клинок щойно з горнила.

Я відчула, як всередині мене здіймається тепла хвиля. До такого я точно не була готова.

— Мені начхати на минуле, — продовжив Йорґен, зазираючи мені у вічі. — Мені байдуже на всі ризики. Я хочу, щоб ти літала з нами, бо знаю, що з тобою ми точно будемо в безпеці. Справжній той дефект чи ні, я згоден ризикнути.

— Так само думала Залізнобока про батька.

— Дзиґо, не можна визначати своє майбутнє, відштовхуючись від чогось, чого не розумієш.

Я повернулася до нього і заглянула в очі: темно-карі, трохи сірі навколо зіниць. Цього я раніше не помічала.

Йорґен нараз прибрав руку з мого плеча і відсторонився.

— Вибач, — сказав він. — Щось мене перемкнуло в режим виправлення, а не вислуховування.

— Ні, усе гаразд. Ти мені дуже допоміг.

Він підвівся.

— Ну то як... будеш літати з нами й надалі?

— Поки що так, — мовила я. — І спробую не врізатися в тебе без крайньої потреби.

Він усміхнувся зовсім не Приндовою усмішкою.

— Мені пора. Треба до кравця, щоб зняти виміри для випускного костюма.

Я встала, і ми на секунду ніяково зиркнули одне на одного. Востаннє, коли ми опинялися так близько — на злітному майданчику — він мене обійняв. Досі було дивно думати про те. Цього разу я лише простягнула йому руку, і він її прийняв. А тоді, нахилившись ближче, додав:

— Дзиґо, ти — не твій батько. Не забувай про це.

Відтак наостанок стиснув моє плече і сів у машину.

Я відступила і випустила його з гаража. Ураз збагнула, що не знаю, чим зайнятися далі. Повернутися на базу й сходити в зал? Чи, може, навідатися в печеру до мертвого М-Бота? На що б таке витратити свій вільний час?

Відповідь була очевидна.

Настала пора провідати рідних.

45

За час навчання мені стало звичним ставлення людей з «Альти» до мене. Там було заведено давати дорогу пілотам, навіть кадетам. На довгій вулиці, що вела від бази фермери, усі робітники або усміхалися мені, або піднімали вгору кулак.

Однак ставлення у Вогненній взагалі мене приголомшило. Щойно відчинилися двері ліфта, як люди, що чекали назовні, миттю розступилися, даючи мені дорогу. За спиною я почула перешіптування — тільки були це не кпини й осуд, які я чула раніше. Голоси ці звучали трепетно, із захопленням. Бо я належала до пілотів.

Зростаючи, я привчилася озиратися, коли на мене хтось дивився, тож коли робила так зараз, усі вмить шарілися і відводили очі, мовби їх застукали на крадіжці зайвої порції пайка. Дивно було усвідомлювати такий контраст між старим та новим життям. Крокуючи вулицею, я оглядала склепіння печери. Камені вгорі гнітили, через них я почувалася, наче в пастці. Мені бракувало сонця, до того ж там, унизу, було страшенно спекотно і душно.

Я проминула ливарні, де, випромінюючи світло і жар, стародавній апарат перетоплював породу на метал. Пройшла повз електростанцію, що якимось незбагненним чином перетворювала розплавлене тепло глибинного ядра на енергію. Ступила під величну, незворушну кам’яну руку Гаральда Океанського. Високо над головою він тримав прадавній вікінзький меч, а за спиною в нього здіймався велетенський сталевий прямокутник з різьбленим сонцем, що розкидає косі промені.

Саме завершувалася денна зміна, тож я очікувала десь тут зустріти маму зі своїм крамом. Обігнувши ріг, побачила її: худорляву, гордовиту, у старенькому комбінезоні — зношеному, зате чисто випраному. З волоссям до плечей, вона здавалася дуже тендітною, подаючи пиріг робітникові.

Я застигла на місці, не знаючи, як підійти до неї, бо в ту таки мить усвідомила, що ще ні разу не приходила її навідати. Я неймовірно скучила за мамою. І хоч особливої туги за домівкою не відчувала, бо ще змалечку звикла до довгих мандрівок далеко від дому, мені бракувало її заспокійливого, хай навіть трошки суворого, голосу.

Поки я отак стояла, мама обернулася й помітила мене — і одразу ж кинулася в мій бік. Не встигла я й рота відкрити, як вона скувала мене у міцних обіймах.

Скільки разів бачила я, як інші діти виростають вищими за своїх батьків, але сама залишилася набагато нижчою од неї. Коли ж вона мене обняла, я ніби повернулася в дитинство. У затишок та безпеку. У таких обіймах майбутні подвиги планувати значно легше.

Я дозволила собі знову побути маленькою. Уявила, наче ніяка небезпека мені не загрожує.

Нарешті мама відсахнулася й оглянула мене, взяла пальцями пасмо волосся і здивовано підняла брову: воно добряче відросло і тепер сягало мені далеко за плечі. Першу половину мого навчання в академії мені були недоступні послуги сонівських перукарів, а далі я вже просто звикла до нової зачіски.

Я знизала.

— Ходімо, — мовила мама, — пиріжки самі себе не продадуть.

Це було запрошення в простіші часи — те, що в ту мить було мені так потрібно. Я провела свою, як завше, ділову маму крізь чергу клієнтів: чоловіків та жінок, котрі явно спантеличилися, коли обслуговувати їх стала курсантка льотної академії.

Мама не зазивала покупців, як інші вуличні торговці, але біля її розкладки завжди було повно людей. Коли потік клієнтів улігся, вона взялася змішувати соус і зиркнула на мене:

— Повернулася полювати нам щурів?

Повернулася? Я спантеличилася, аж тут допетрала: вона не знає, що нам дали відгул. Мама подумала, що мене викинули з академії.

— Як бачиш, я все ще в уніформі, — мовила я, показуючи на свій комбінезон, але з її порожнього погляду зрозуміла, що це їй ні про що не говорить. — Мамо, я досі в СОНІ. А сьогодні нам дали відгул.

Від цих слів вона несхвально скривилася.

— У мене все добре! — відрізала я. — У моїй групі залишилося тільки троє курсантів, і я — одна з них. За два тижні в мене випуск.

Я розуміла, що вона недолюблює СОН, але хіба їй було так важко порадіти за мене?

Мама продовжувала мовчки змішувати соус. Я присіла на низенький тинок, що тягнувся уздовж хідника:

— Коли мене приймуть в авіацію, ти отримаєш належне піклування. Тобі більше не доведеться пів ночі пекти пиріжки, а тоді цілий день тягати возика. Тобі нададуть велику квартиру. Ти житимеш у достатку.

— Думаєш, воно мені треба? — спитала мама. — Спенсо, я сама обрала таке життя. Мені пропонували простору квартиру і добре оплачувану роботу. Все, що я мала зробити в обмін на це — вторити їхнім брехням про те, що він завжди був боягузом. Але я відмовилася.

Я скинула голову. Такого мені не розповідали.

— Але допоки я стоятиму тут, на розі, торгуючи пиріжками, вони не зможуть ігнорувати нас, — вела далі мама. — Вони не зможуть вдавати, що їхнім словам вірять, бо матимуть перед собою живе нагадування.

Це... Це були слова справжньої нескореної. Але вона помилялася. Бо батько хоч і не був боягузом, але він зрадив. А це — навіть гірше.

Тоді я і зрозуміла, що мої проблеми значно глибші, і балачками з Йорґеном їх не виправиш. Вони були ще більші, ніж моя тривога через побачене, і навіть — ніж батькова зрада.

Моя особистість формувалася навколо неприйняття клейма боягузки. І хай це була реакція на те, що казали про мого батька, вона глибоко вкорінилася в мій характер і стала його визначальною рисою. Однак тепер моя переконаність у тому руйнувалася. Частково — через біль від утрати друзів, однак був тут і страх, що я можу носити в собі дещо жахливе. І це було найгірше.

Той страх руйнував мене. Бо я не знала, чи зможу протистояти йому і сама не розуміла, боягузка я чи ні. Тепер же я навіть не тямила до ладу, що означає бути боягузом. Мати присіла біля мене, як завжди тихо, непомітно:

— Я знаю, ти хотіла б, щоб я за тебе пораділа. І я справді пишаюся тобою, бо знаю, що ти завжди мріяла літати. Просто раз вони вже так повелися з моїм чоловіком, я не впевнена, чи можу довіряти їм життя своєї доньки.

Як їй пояснити все? Чи варто розповідати про своє відкриття? Та й чи наважусь я повідати їй про свої страхи?

— Як ти це робиш? Як справляєшся з тим брудом, який про нього говорять? — спитала я врешті. — Як ти живеш із клеймом дружини боягуза?

— Мені завжди задавалося, що боягуз — це той, кого більше непокоїть те, що скажуть люди, аніж те, як буде правильно, — відповіла вона. — Бачиш, Спенсо, від того, як тебе називають, сміливішим не станеш. Сміливість — це здатність визнати себе тим, ким ти є.

Я струснула головою. У цьому була вся моя біда: я сама не розуміла, хто я така. Якихось чотири місяці тому вважала, що знаю і можу все. Хто сказав би, що, ставши льотчицею, я розгублю всю свою впевненість?

Мама пильно подивилась на мене, поцілувала в лоб і міцно стиснула руку:

— Спенсо, я не проти, щоб ти літала. Просто мені не хочеться, щоб тебе постійно оточували їхні брехні. Я хочу, щоб ти знала, ким він був насправді, а не те, що про нього балакають.

— Що більше я літатиму, то краще розумітиму, хто він, — відказала я.

Мама цікаво зиркнула на мене, мовби сама ніколи над цим не задумувалася.

— Мамо, — озвалася я, — тато колись розповідав тобі, що бачить... дивні речі? Типу очей, які стежать за ним звідусіль?

Вона міцно стиснула губи в тонку лінію:

— Це тобі там розповіли?

Я кивнула.

— Він марив зорями, Спенсо, — мовила вона, — мріяв дивитися на них зблизька, літати серед них, як наші пращури. Ось і все. Нічого більше.

— Гаразд, — кинула я.

— Ти мені не віриш, — зітхнула вона, встаючи. — Але у твоєї бабусі інший погляд. Мабуть, тобі краще побалакати з нею. Але, Спенсо, запам’ятай раз і назавжди: тільки тобі вирішувати ким бути. Наш спадок, спогади з минулого — усе це впливає на нас. Проте не можна дозволяти їм визначати, хто ми такі. Коли минуле, замість натхнення, стає кліткою, це означає, що ти дозволила йому заволодіти собою.

Спантеличена її словами, я спохмурніла. Що означає, у бабусі інший погляд? На що? Та попри те я обійняла маму і подякувала їй. Відтак вона підштовхнула мене в бік нашої квартири, і я, почуваючи дивне сум’яття, залишила її. Коли стояла на тому розі й кожним проданим пиріжком доводила батькову невинуватість, мама по-своєму була войовницею.

Це мене надихнуло, збадьорило. Того дня я зрозуміла її краще, ніж будь-коли доти. Але вона все одно помилялася щодо батька. Стільки всього розуміла, але не знала найголовнішого. Як я колись, доки на власні очі не побачила, як у Битві за «Альту» він став зрадником.

Пройшовши трохи, я зупинилася біля нашого будинку. Ступила у велику арку, що вела у подвір’я. У проході, поступаючись дорогою, переді мною розступилося двоє солдатів, що поверталися зі зміни.

Це ж Алуко та Йоре, збагнула я, проходячи повз них. Вони мене не впізнали. Насправді хлопці навіть не глянули мені в обличчя, а розступилися, щойно завбачили мою форму.

У дворі я махнула старенькій місис Гонґ, яка замість того, щоб, як звичайно, кинути в мій бік щось дошкульне, угнула голову, прошмигнула у квартиру і зачинила за собою двері. З побіжного погляду на вікно нашої однокімнатної квартири мені стало ясно, що Ба там нема, але одразу ж із даху до мене долинуло її тихеньке мугикання. Досі обмірковуючи мамині слова, я полізла драбиною до неї.

Ба сиділа зі схиленою головою перед розстеленою ковдрою, на якій була насипана купка бусинок. Заплющивши свої майже незрячі очі, вона запускала порепані пальці в бусини, вибирала їх на дотик і нанизувала на ниточки: робила прикраси. Сиділа, тихенько мугикаючи під ніс, а борозни на її старечому обличчі нагадували зморшки на м’ятій ковдрі перед нею.

— А, — озвалась вона, коли я нерішуче зупинилася на вершечку драбини. — Сідай, сідай. Мені потрібна допомога.

— Ба, це я, Спенса, — промовила я.

— А хто ж іще? Я відчула, як ти прийшла. Сідай і впорядкуй мені ці бусини за кольором. Ніяк не відрізню зелені від синіх — вони однакового розміру!

Це вперше за довгі місяці я прийшла додому, але вона — так само як і мама — одразу ж приставила мене до роботи. Я хоч і мала до неї деякі запитання, але не могла поставити їх, роблячи те, що вона мене попросила.

— Сині я складу купкою тобі біля правої руки, — сказала я, сідаючи, — зелені — біля лівої.

— Добре, добре. Про кого ти хотіла б послухати сьогодні, серденько? Про Олександра-завойовника світу? Чи про Гервер, яка викрала меча в мертвих? Або, може, — про Беовульфа, як у старі добрі часи?

— Сьогодні я не хочу слухати казок, — відповіла я. — Я говорила з мамою і...

— Зажди, зажди, — мовила Ба. — Не хочеш легенд? Що це з тобою? Не могли ж тебе так зіпсувати там, в академії.

Я зітхнула. А тоді спробувала зайти з іншого боку:

— Ба, а вони справжні — герої, про яких ти мені розповідала? Вони справді жили колись на світі, на Старій Землі?

— Може, й жили. Але хіба це так важливо?

— Звичайно, важливо, — сказала я, сортуючи бусини по чашечках. — Якщо вони несправжні, значить, усе це — побрехеньки.

— Дитино, люди не можуть без легенд. Вони дають нам надію, а надія — це по-справжньому. У такому разі, хіба воно так важливо, чи жили ті всі герої насправді?

— Бо інколи брехня перемагає, — сказала я. — Як те, що про батька кажуть у СОНІ, й те, що говоримо про нього ми. Це — дві різні історії, які мають на нас різний вплив.

І обидві вони хибні, подумала я.

Кинувши ще одну бусину в чашечку, я додала:

— Я стомилася гадати, де правда, а де обман; не знати, коли слід битися, а де — скоритися; не розуміти, люблю я його чи ненавиджу, а ще... ще...

Ба покинула роботу і взяла мою руку. Її шкіра була хоч стара, але досі м’яка. Тримаючи мене за руку, вона усміхнулась і навела на мене заскалені очі.

— Ба, — промовила я, нарешті придумавши, як озвучити це, — я дещо бачила. Це — доказ того, що ми помилялися стосовно батька. Він... Він справді виявився боягузом. Навіть гірше...

— А, — м’яко мовила Ба.

— Мама мені не вірить. Але я знаю правду.

— Що тобі вже розповіли в академії?

Відчувши раптову знемогу, я сковтнула і повела:

— Ба, кажуть... Кажуть, у батька був якийсь дефект. Це було щось глибоко всередині нього, через що він перекинувся до креллів. А ще мені розповіли про бунт на «Нескореному» і що дехто з наших пращурів також міг служити ворогові. А зараз кажуть, що це відхилення є й у мене. І я... Мені страшно, що це може виявитися правдою.

— Гм-м-м-м, — протягнула Ба, нанизуючи на нитку чергову бусину. — А зараз, дитино, послухай-но історію про декого з минулого.

— Ба, зараз не час для казок.

— Цього разу це про мене.

Я миттю заткалася.

Про неї? Про себе Ба майже ніколи не говорила.

Відтак вона розпочала свою трохи безладну, але, як завжди, цікаву, оповідь:

— Мій тато був істориком на «Нескореному». Він беріг історію Старої Землі, з часів, що передували нашому польоту в космос. Чи можеш ти уявити, що навіть тоді, з усіма комп’ютерами і бібліотеками — всіма доступними записами — ми легко забували про те, звідки прийшли? Може, це тому, що маючи машини, які були здатні пам’ятати все за нас, ми залишили це завдання їм. Але зараз не про це. Так от, у ті часи ми були зоряними кочівниками. Наш флот складався з п’яти кораблів: «Нескореного» і чотирьох менших, які могли приєднуватись до нього для подорожей на далекі відстані. Ми були суспільством, складеним з дрібніших спільнот, які всі гуртом мандрували серед зірок. Наш флот був частково військовим, частково — торговельним. Таким був наш народ.

— То прадід був істориком? — перепитала я. — А я думала він з інженерів.

— Він працював у машинному відділі, допомагав мамі, — сказала Ба, — але справжньою його роботою було оберігати історію. Пригадую, як я сиділа в машинному відділі й, під гудіння двигунів, слухала його голос, що лунко відбивався від металу. Але розповідь моя не про це, а про те, як ми опинилися на Детриті. Розумієш, не ми почали цю війну, але вона однаково нас настигла. Наш крихітний флот з п’яти кораблів і тридцяти винищувачів не мав іншого вибору і мусив оборонятися. Навіть тоді ми не знали, хто такі крелли, бо спершу не вступали у велику війну, а коли вона дійшла і до нас — зв’язуватися з іншими планетами й космічними станціями зробилося складно і ризиковано. Тож твоя прабабуся — моя мама — була двигуном корабля.

— Тобто обслуговувала двигуни, — поправила я, перебираючи буси.

— Свого роду, так. Але, крім того, вона й була тим самим двигуном. Вона належала до тих небагатьох людей, завдяки яким ми могли мандрувати серед зірок. Без неї, або когось із її здібностями, «Нескорений» не міг би рухатися з великою швидкістю. Бачиш, Спенсо, відстані між зорями неосяжні, а запустити двигун було до снаги лише людині з особливим даром, який передається у спадок в нашому роді, але вважається дуже, дуже небезпечним.

Здивована і водночас налякана, я видихнула:

— То це... дефект?

Ба нахилилась ближче:

— Нас боялися, Спенсо. У ті часи це називали відхиленням, а ми, інженери, були окремим видом людей. Це ми, відважні дослідники, першими потрапили у космос. Звичайні люди завжди заздрили нашій здатності управляти силами, що дозволяють мандрувати у всесвіті. Але я обіцяла, що ця історія буде про мене. Так от, я пам’ятаю день, коли ми прибули на Детрит. Я була з батьком в інженерному відсіку. Це було просторе приміщення з трубами й решітками, що у моїх спогадах закарбувалися значно більшими, ніж були, либонь, насправді. Там пахло мастилом і розжареним металом. Але була в тому відсіку й крихітна віддушина з ілюмінатором, крізь який я бачила зорі. Того дня нас оточив ворог — крелли. Моє маленьке серце було сповнене жаху, бо наш корабель весь трусило від їхнього вогню. На борту творився хаос. Звідкілясь почувся крик, що місток підірвали. Мале налякане дівча, я стояла біля крихітного ілюмінатора, дивлячись на червоні промені пострілів і слухаючи крик зірок. На зв’язок вийшов капітан. Говорив гучно, сердито. Було дуже страшно чути біль і паніку в голосі, який завжди був напрочуд незворушний. Досі пам’ятаю, як він кричав на маму, даючи їй накази, а вона йому заперечувала.

Заціпеніла, я сиділа, забувши про буси, і не дихала. Чому з усіх історій Ба ніколи не розказувала мені цієї?

— Думаю, це можна назвати бунтом, — провадила Ба, — хоча самі ми цього слова не казали. Але незгода таки мала місце. Науковці та інженери виступили проти командування і військових. Але річ у тім, що ніхто з них не міг завести двигуни. А мама могла. Вона сама обрала цю планету і привела нас до неї. Але дорога сюди була занадто далека і складна. Вона її не витримала. Кораблі пошкодилися при посадці, двигуни вийшли з ладу, а разом з ними, Спенсо, ми втратили й її — душу корабля. Я сильно плакала. Пам’ятаю, як батько ніс мене від руїн зорельота, а я кричала й тягнулася до могили матері — груди металу, з якої курився дим. Я вимагала пояснити, чому мама нас покинула. Я почувалася зрадженою, але була занадто маленькою, щоб розуміти вибір, який вона зробила. Вибір воїна.

— Смерть?

— Самопожертва, Спенсо. Гріш ціна воїнові, якому нема за що боротися. Але коли йому є що захищати, то... то це — все, еге ж?

Нанизавши останню бусину на нитку, Ба почала сплітати намисто. Я ж відчула неймовірну знемогу. Неначе її розповідь була тягарем, знести який мені бракувало сил.

— Оце і є їхній так званий «дефект», — сказала Ба. — Люди назвали його так через страх перед нашою здатністю чути зорі. Твоя мама забороняла мені розповідати тобі про неї, бо вважала вигадкою. Однак багато хто з СОНу вірить у це, через що вбачає в нас інших. Того й брешуть, мовляв, моя мати привела нас сюди, бо так їй наказали крелли. Та оскільки ми більше не потрібні їм для обслуговування двигунів — бо нема більше ніяких двигунів — вони ненавидять нас навіть більше.

— А тато? Я сама бачила, як він напав на власну ескадрилью.

— Це неможливо, — мовила Ба. — У СОНІ твердять, нібито наш дар робить з нас монстрів, тому й підлаштували все так, щоб це довести. Їм зручно розповідати історію про людину з дефектом, чию волю підкорили крелли, примусивши атакувати своїх.

Я сиділа й не знала, у що вірити. Невже Кобб збрехав би мені? Та й М-Бот казав, що запис не може бути підробкою. То хто тут казав правду?

— Але, Ба, що, як це — правда? — перепитала я. — Ти вже розповідала мені про самопожертву, на яку йде справжній воїн. Що робити, коли розумієш, що в тобі є щось, що може змусити тебе зрадити, нашкодити іншим? Якщо ти знаєш, що можеш злякатися, хіба не найкраще буде... не літати?

Ба заціпеніла, її руки враз зупинилися.

— Яка ти вже доросла, — проказала вона зрештою. — Куди поділася моя маленька дівчинка, яка хотіла з клинком у руках завоювати цілий світ?

— Вона заплуталася, загубилася.

— Наш дар — прекрасна річ. Він дозволяє нам чути зорі. Завдяки йому мама керувала двигуном зорельота. Не треба його боятися.

Я кивнула, але це не полегшило відчуття зради. Про таке треба було розповісти раніше.

— Твій батько був героєм, — мовила Ба. — Спенсо? Ти мене чуєш? Це не дефект. Це — дар. Ти здатна...

— Чути зорі. Так, я це знаю.

Я задерла голову, але на заваді мені стояло склепіння печери. Більше не знала, що мені думати. Прийшовши сюди, я тільки більше заплуталася.

— Спенсо? — гукнула Ба.

Я струснула головою:

— Тато казав прагнути до зірок. Але натомість вони забрали його. Дякую за історію.

Я підвелася і побрела до драбини.

— Спенсо! — повторила Ба, цього разу так різко, аж я заклякла на пів дорозі.

Старенька підняла голову, наставивши свої молочно-білі очі просто на мене, і якимось незбагненним чином я відчула, що вона мене бачить. Коли ж заговорила, її голос більше не тремтів. Натомість у ньому вчувалися владність і командирський тон, як у генерала:

— Якщо ми хочемо колись залишити цю планету і врятуватись від креллів, для цього знадобиться наш дар. Простір між зірками неосяжний, нездоланний навіть для найпотужнішого двигуна. Не можна нидіти в печері лише тому, що боїшся іскри в собі. Її треба не гасити, а вчитися контролювати.

Я нічого не відповіла, бо не знала, що казати. Просто спустилася мовчки з даху, пішла до ліфта і повернулась на базу.

46

— Переклик у порядку спадання, — оголосив Ніс, командир загону «Кошмар». — Почнімо з новачків.

— «Небовись» один, — промовив Йорґен, затнувся, а тоді, зітхнувши, додав: — Позивний «Принда».

Ніс гигикнув:

— Розумію тебе, кадете.

Після нього відрапортувала ФМ, за нею — я. Того дня загін «Небовись» — чи то пак, те, що від нього залишилось — призначили в патруль до «Кошмару».

Я так і не вирішила, що робити з інформацією від Ба. Мене досі мучили сумніви й тривога. Однак я подумала вчинити, як сказав мені Йорґен — продовжити літати. Врешті-бо, зовсім не обов’язково повторювати батькову долю. Я буду обережна.

Я проробила серію маневрів, заданих командиром, і виконання знайомих дій трохи мене відволікло. Після кількох тижнів польотів на кораблях інших класів було добре повернутися за штурвал «Поко». Я почувалася, ніби сіла в старе родинне крісло, зі знайомим відбитком власної спини.

Ми летіли широким строєм на висоті десять тисяч метрів, Йорґен ішов у парі з пілотом «Кошмару». Вишукували на землі уламки, сліди кораблів у пилу та й узагалі будь-що, що могло здатися підозрілим. Ця практика нагадувала розвідувальний виліт під час бою, але була — якщо таке взагалі можливо — ще нуднішим завданням.

— Невпізнаний слід на 53-1-8008! — промовив один з пілотів «Кошмару». — Треба...

— Кобб застерігав нас про жарт 8008, — спокійно кинув Йорґен. — І про «налякай новачка загрозою катапультації» й «підготовку до огляду» також.

— Трясця, — озвався інший пілот. — Старий Кобб зовсім не розуміє веселощів.

— Бо не хоче, щоб його кадетам морочили голови дурницями? — спитав Йорґен. — Нам наказали пильнувати за креллами, а не марнувати час на дурні обряди посвяти. Від вас, шановні, я очікував більшого.

Через вікно я кинула погляд на ФМ. Вона лише похитала головою, мовби кажучи: «Ой, Йорґене».

— То твій позивний правда «Принда»? — спитав у нього один зі старших пілотів. — Хто ж то міг дати тобі таке прізвисько?

— Годі базікати, — гримнув Ніс і заблокував особисті канали. — Усім взяти курс на 53.8-702-45000. Радари зафіксували пожвавлення серед уламків над тими координатами.

У відповідь на це почулися нарікання. Це мене здивувало. Я ж бо уявляла регулярних пілотів... дисциплінованішими. Мабуть, забагато часу провела з Йорґеном.

Ми вирушили в заданому напрямку, де з поясу падали чималі уламки. З неба градом сипалися шматки металу: одні неслися яскравими метеорами вогню і диму, інші опускалися повільніше завдяки вцілілим підйомним кільцям. Ми обережно підлетіли до краю поля, яке посипало брухтом.

— Ну що ж, — озвався Ніс. — Час показати курсантам наші маневри. Поганяймо серед уламків. Якщо помітите придатне кільце, позначте його маячком. Мочаре, Руно, ви підете вперед. Локальна координата 83. Візьміть із собою двох кадеток. Суші, Норде, ваш напрямок — 17, з вами полетить Принда. Може, хоч він покаже вам, що таке дисципліна. Бачать зорі, вам, бовдурам, її бракує.

Ми з ФМ полетіли за пілотами, котрі почали обережно — і зовсім нецікаво — маневрувати між уламками. Нам навіть гарпунами користуватися не довелось. Мочар — той чолов’яга, що досі кепкував із Йорґена — розставив маячки на кілька брил.

— А ваш командир завжди такий: злий, наче в дупу йому встромили дрючка? — спитався він.

— Йорґен — чудовий командир, — відрізала я. — Неправильно бурчати на людину лише тому, що вона очікує від тебе більшого.

— Так, — підтакнула ФМ. — Коли вже став на службу державі, скільки б недоліків вона не мала, мусиш відповідати своєму покликанню.

— Трясця, — озвався Мочар. — Руно, ти це чула?

— Я чула тільки щенячий дзявкіт, — відказала Руна дзвінким поблажливим голосом. — На жаль, наших кадетів не припиняють добряче обтесувати в академії.

— Вам краще пильнувати, — сердито огризнулася я. — Ще тиждень, і ми будемо регулярними пілотами і потягаємося з вами за звання аса. Спробуйте тільки перевершити мене.

Це насмішило Мочара:

— Без кількох днів регулярні пілоти, кажеш? Дорослі — страшне!

На тому він додав прискорення і разом з Руною шугнув назад у поле уламків. Ми з ФМ полетіли за ними, спостерігаючи, як Мочар наблизився до великої брили і обкрутнувся навколо неї на гарпуні.

Маневр був майстерний, хоч і не вирізнявся особливістю. Після того Мочар облетів інший уламок, який на ходу позначив маячком. Руна летіла за ним назирці, але не влучила в другий шмат металу, зайшовши на його обліт із занадто гострого кута.

Ми трималися від них на поважній відстані, доки ФМ не викликала мене по приватному каналу:

— Дзиґо, мені здається, вони випендрюються перед нами.

— Та ні, — заперечила я. — Це стандартні маневри. Не думаю, що вони очікують вразити нас цими викрутасами...

Я затнулася, коли на моїй панелі замигала лампочка каналу з Мочарем:

— Мала, це зветься майстерність. Ви хоч і випускаєтеся, але вчитися вам ще і вчитися.

Не вірячи власним вухам, я зиркнула на ФМ. Знала, що більшість кадетів навчають переважно стріляти та давати ближній бій. Кобб казав нам, що це — найбільша проблема СОНу, який прагне від своїх пілотів якомога більшої кількості збитих ворогів, а не вищої майстерності. Та навіть так мене вразили слова Мочара. Невже ці пілоти справді думали, що нас здивують трюки, яких Кобб нас навчив ще в перші тижні курсу?

— Два-чотирнадцять з низьким виходом і V-подібним розльотом? — кинула я ФМ.

— Запросто, — відказала вона і ввімкнула прискорювач.

Залетівши в поле уламків, ми обкрутилися в протилежних напрямках навколо великого шматка. Відтак я обігнула знизу другий уламок, вогненний, і шуснула в небо, спрямувавши підйомне кільце назад. Там прошмигнула між двох великих брил, відмітивши обидві, крутнулася довкола третьої, що летіла над ними, і спрямувала свій корабель донизу.

ФМ летіла просто на мене. Я загарпунила її зореліт, розвернулася і додала прискорення. Ми перекрутили одна одну на силі інерції. Рівно в момент мого виходу з маневру загорілися лампочки моїх конденсаторів.

ФМ ракетою понеслася на схід, я — на захід. Позначивши ще по уламку, ми врешті знову об’єдналися і разом повернулися до Мочара та Руни.

Вони не сказали нічого. Летячи в тиші, я тихенько усміхалася до себе, аж тут на панелі приладів блимнула лампочка виклику.

— Дівчата, ви ще не визначилися, в якому загоні служитимете після випуску? — запитав Ніс. — У нас є кілька вакантних місць.

— Побачимо, — сказала ФМ. — Я подумую піти в розвідники, бо з вами якось аж геть нудно.

— Ви знову хизувалися? — озвався в приватному каналі голос Йорґена, який підлетів до нас зі своїм напарником.

— Для чого нам робити б таке? — спитала я.

— Дзиґо, — почав він, — навіть якщо ти лежатимеш прив’язана до столу з вісьмома зламаними ребрами і в гарячці, то однаково придумаєш, як виставити всіх навколо нездарами.

— Та ну тебе, — усміхнулася я на його комплімент. — Більшість людей сама виставляє себе нездарами, а я їм просто не заважаю.

Йорґен засміявся.

— Дорогою назад я помітив, як у небі щось зблиснуло, — сказав він. — То можуть бути крелли. Зараз запитаю в Носа, чи дозволить він нам перевірити.

— Ну от, знову, — вклинилася до нас ФМ, — як справжній Принда, він ніколи не забуває інструкцій.

— Страшне, — кинула я.

Отримавши добро від Носа, Йорґен почав набирати висоту.

— Дзиґо, ФМ, ви летите зі мною. Нам дозволили піднятися на сімсот тисяч. Тільки обережно: ми не практикували маневри в умовах мінімальної атмосфери.

Природно зорельоти здатні літати поза атмосферою, однак у такому разі й поводяться вони інакше. Набираючи висоту, я відчувала дедалі більшу тривогу. Так високо я не залітала навіть на М-Боті, й мене не покидала думка про те, що сталося, коли батько підійшов майже впритул до поясу уламків. Я не знала, що з побаченого там змусило його атакувати власну команду.

Трясця. Треба було лишатися внизу. Та було вже запізно, і я чітко побачила уламки, які з землі здавалися невиразними формами. У нижньому шарі поясу літали велетенські ліхтарі, розміри яких було напрочуд складно осягнути розумом. Навіть з відстані в цілу сотню кілометрів вони здавалися неосяжними. Якого ж вони насправді розміру?

Я принишкла, перевіряючи, чи не почую на такій висоті зірок. Зосередилася і... здалося, таки почула слабенькі звуки, що линули згори. Але були вони дуже нечіткі, мовби їх щось глушило.

Пояс уламків, подумала я. Він стоїть їм на заваді.

Батько зрадив лише, коли шари поясу стали у правильній послідовності, утворивши прогалину в небі, через яку йому відкрився космос. Може, він вилетів аж туди, за межі поясу?

— Бачу, — гукнула ФМ, вирвавши мене із задуми. — На сьому годину від мене. Щось велике.

Змінилося світло, і серед уламків я помітила обриси гігантського об’єкта. Велике, квадратне, це було щось дуже знайоме...

— Схоже на стару корабельню, у яку ми літали з Неддом, — сказала я.

— А це означає... — почала ФМ.

— Сотні підйомних кілець, — закінчив Йорґен. — Якщо ця штука впаде, ми зможемо познімати їх із неї й кардинально змінити СОН. Зараз доповім про знахідку.

На одному з боків станції зблиснув вогник.

— Гарматний постріл, — мовила я. — По ній ведеться вогонь. Не наближайтеся до неї.

Заглушивши канал, я взяла свій особистий передавач:

— М-Боте, ти це бачиш? Є якісь здогадки, хто може стріляти по тій верфі?

Тиша.

Точно. М-Бот же помер.

— Благаю, — прошепотіла я в рацію. — Ти мені потрібен.

Тиша. Я почервоніла, почуваючись дурепою, і почепила рацію назад на тримач біля крісла.

— Дуже цікаво, Йорґене, — почула я слова Кобба, ввімкнувши назад зв’язок. — Напевно, то стріляють автоматичні гармати на станції. Ми знайшли такі на тій, що впала раніше, але вони були розряджені. Передай цю інформацію Носу, а я поки зв’яжуся з центром. Якщо ця штука впаде, треба буде швидко обчистити її, доки не налетіли крелли.

— Кобб, — мовила я. — Вона продовжує стріляти.

— Так, — відказав він. — Йорґен мені вже розповів.

— От тільки по чому? — додала я.

Чорні цятки над нами виросли у креллівські кораблі, котрі, ймовірно, охороняли периметр верфі.

Але зараз помітили нас.

47

Прожогом ми кинулись донизу.

— У нас на хвості крелли! — передав Йорґен старшим. — Повторюю: нас переслідує група креллів, а то й дві.

— Кадети, що ви вже накоїли? — спитався Ніс.

Йорґен не став захищати нас, як зробила б це я.

— Вибачте, сер, — сказав він натомість. — Які будуть накази?

— Кожен станьте в пару до досвідченого пілота. Зараз я викличу...

— Сер, — урвав його Йорґен, — якщо дозволите, я хотів би залишитися зі своєю командою.

— Добре, добре, — буркнув Ніс, а тоді вилаявся, побачивши, як із верхніх шарів атмосфери до них наближаються крелли. — Тільки постарайтеся не загинути. «Кошмар», усім кораблям, починаємо відволікальні маневри. Тільки не попадіть під вогонь. «Бистрина» всього за кілька кілометрів від нас, тому підкріплення буде скоро.

— Дзиґо, ти в голові, — сказав Йорґен через приватний канал нашої групи. — Командо, ви чули наказ: ніяких викрутасів і переслідувань. Тримаємо оборону до прибуття підкріплення.

— Так точно, — підтвердила я, за мною — ФМ.

Не встигли ми закінчити шикуватись трикутником, як на нас налетіло п’ять креллів.

Я повела нас донизу, звідки ми різко виринули, обігнувши великий повільний уламок, і прошмигнули крізь гущу ворожих кораблів, що переслідували нас. Їхній стрій розсипався.

— Дзиґо, це, по-твоєму, оборонна тактика? — спитався Йорґен.

— А я хіба хоч раз вистрелила?

— Ні, але збиралася.

Я прибрала палець з гачка. Кайфолом.

Ліхтар над нами вимкнувся, почалася ніч. У моїй кабіні був непоганий нічний режим, який дозволяв бачити поле бою, однак навколо запала незвична темрява, яку прорізали спалахи пострілів і світіння двигунів.

Не розбиваючи стрій, наша трійця гарячково носилася полем бою в очікуванні підкріплення.

— Неподалік чекає ще два наших загони, — оголосив Йорґен, — на випадок, якщо серед уламків зачаїлися ворожі кораблі. Підкріплення буде чимале. А поки що нам наказано тримати оборону.

Ми підтвердили його команду, і ФМ стала в голові нашого строю. Та щойно вона зайняла позицію, як нас накрила вогнем ворожа група. Вдавшись до оборонного маневру, ми розділилися: я та Йорґен полетіли в один бік, ФМ — в інший.

Зціпивши зуби, я вирівнялась за Йорґеном, ми обкрутилися довкола великого уламка і погналися за двома креллами, які переслідували ФМ, поливаючи її вогнем. Вона відчайдушно ухилялася, уникаючи пострілів, але два однаково влучили їй у щит.

— ФМ, зрізай праворуч! — скомандував Йорґен. — Дзиґо, готуйся стріляти!

Ми виконали його наказ, діючи як єдиний злагоджений механізм. ФМ обкрутилася довкола уламка, а ми з Йорґеном розлетілися в боки, відрізаючи її від переслідувачів. Коли я зупинилася, Йорґен запустив ІМІ, а я вистрілила, збивши одного крелла. Інший кинувся навтьоки.

Я загарпунила Йорґена, і ми разом повернулись до ФМ, яка пригальмувала, щоб возз’єднатися з нами. Відтак ми обидві зайняли оборону навколо Йорґена, поки він перезаряджав щит.

І тільки тоді я збагнула, що ми зробили. Довгі години тренувань зробили свою справу. Як казав Сунь-дзи: «Успішна армія вступає в бій тільки після того, як забезпечить собі умови для тріумфу»³. Нарешті я почала розуміти, що це означає.

З того, що я бачила на полі бою, наші сили були приблизно рівні з креллівськими, до яких надійшло підкріплення. Мені хотілося йти в наступ, але я не розбивала строю і відтягувала на вогонь, плутаючи ворога.

Я була поглинута боєм, аж доки краєм ока не помітила дещо. Великий корабель за повільним уламком. Я не шукала його навмисне, але мій мозок — навчений довгими тренуваннями — сам вичислив його.

— Схоже на бомбардувальник! — оголосила я решті.

— Трясця! — лайнувся Йорґен. — Центр, ми засікли бомбардувальник на 53.1-689-12000. Він іде за довгастим уламком, який я позначаю маячком.

— Прийнято, — промовив холодний голос з передавача. Це була сама Залізнобока. Вона рідко говорила із нами, хоча майже завжди прослуховувала лінію. — Покинути позицію. Поводьтеся, ніби не бачили його.

— Адміралко, я можу його збити! — сказала я. — На такій відстані вибух не становитиме небезпеки для «Альти». Дайте добро.

— Відмовлено, — мовила Залізнобока. — Відступайте.

Спогади мої повернули в день загибелі Біма. Зусиллям зрушивши вбік заціпенілу руку, яка твердо лежала на сфері керування, разом із Йорґеном та ФМ я відступала від бомбардувальника.

— Дзиґо, молодець, — сказав мені по приватній лінії Кобб. — Окрім пристрасті, тепер у тебе з’явилася й витримка. Буде з тебе добра льотчиця.

— Дякую, сер, — відповіла я. — Але ж бомбардувальник...

— Залізнобока знає, що робить.

Ми відступили, коли ж інші загони піднялися вище. Поле бою розтягнулося, коли бомбардувальник — на якого досі не звертали уваги — опустився нижче і взяв курс на «Альту». Я тривожно слідкувала за ним, аж тут навздогін йому кинулося чотири аси з «Бистрини». Їхнім завданням було дати йому бій на безпечній відстані, аби нас не зачепило вибуховою хвилею в разі детонації бомби. Коли ж їм не вдасться його збити, ним займуться сили підкріплення, котрі перебували на підльоті.

За нашою трійцею вчепилося кілька хвостів, тож нам доводилося постійно маневрувати, уникаючи вогню. За мною погналася зграя креллів, та вже наступної секунди налетіли Йорґен з ФМ і відігнали їх. ФМ навіть спромоглася збити одного, простреливши йому щит навіть без ІМІ.

— Круто, — похвалила я її, відходячи від перевантаження. — І дякую.

Вдалині наші аси вступили в бій з бомбардувальником. Як і в день, коли загинув Бім, на захист великого корабля стала група дрібніших з його супроводу.

— Кобб, — мовила я, — вам вдалося дізнатися щось про ці кораблі, що супроводжують бомбардувальник?

— Небагато, — відказав він. — Літають вони за новим шаблоном і віднедавна завжди супроводжують бомбардувальник. Але аси дадуть їм раду, а ти, Дзиґо, пильнуй краще свою команду.

— Так, сер.

Та я не могла відвести очей від сутички з бомбардувальником. Якщо він вибухне, ми повинні бути готовими тікати, доки нас не накрило вибуховою хвилею. Тому мені відлягло, коли бомбардувальник разом зі своїм ескортом почав набирати висоту для відступу. Аси кинулися навперейми, але врешті дозволили йому піти. Я усміхнулася.

— Сос! — почувся в загальній лінії голос. — Говорить Мочар. Мого напарника збили, я без щита. Допоможіть хто-небудь!

— 55.5-699-4000! — прокричала координати ФМ.

Я повернула голову в той бік і побачила підбитого «Поко», що, тягнучи за собою слід чорного диму, відступав з поля бою. За ним неслися чотири крелли. Дати їм відрізати себе від команди означає неминучу загибель, але Мочар не мав іншого виходу.

— Мочаре, говорить «Небовись», — сказав Йорґен, стаючи в голові нашої формації. — Ідемо на підпомогу. Тримайся і спробуй відійти ліворуч.

Ми полетіли до нього, за Йорґеновою командою, ведучи хаотичний вогонь по ворогу. Жоден з наших пострілів не збив ворожих щитів, зате змусив більшу частину креллів відступити. Троє з них взяли ліворуч, щоб відрізати Мочара. Йорґен з ФМ кинулися в погоню за ними.

— Один залишився у нього на хвості, — сказала я. — Я ним займуся.

— Добро, — відповів Йорґен по короткій паузі. Йому явно не хотілося розбивати стрій.

Я полетіла за кораблем. Поперед мене Мочар виробляв божевільні, необережні маневри, намагаючись уникнути ворожого вогню.

— Стріляй! — крикнув він мені. — Стріляй же. Збий його!

Розпач, паніка — такого від регулярного пілота я зовсім не очікувала. Проте й на вигляд він був молодий. Аж тут до мене все дійшло. Хоч раніше про це я не замислювалась, та він, ймовірно, належить до останнього випуску й літає лише пів року, щонайбільше — рік. Тож хоч і регулярний пілот, він був досі вісімнадцятирічним хлопчиною.

Вчепившись ззаду, по мені відкрили вогонь двоє креллів. Трясця. Мочар настільки віддалився від основного бою, що підмоги тут не дочекаєшся. Я не наважувалася активувати ІМІ, перебуваючи під обстрілом з усіх сторін, однак з ворожого корабля попереду треба було якось збити щит.

Зціпивши зуби, я додала прискорення, і перевантаження миттю втиснуло мене у крісло, зате так я швидко дісталась до крелла і впала йому на хвіст. Щоправда, маневрувати було практично неможливо, бо на маґ-3 дуже легко втратити керування.

Ще секунда...

Підійшовши майже впритул, я загарпунила ворожий зореліт і різко розвернулася, відтягуючи його від Мочара.

Мій корабель задвигтів, тягнучи крелла, котрий намагався летіти в іншому напрямі, через що ми обоє закрутились на місці.

Мої переслідувачі також звернули і знову відкрили вогонь по мені. Їм було абсолютно байдуже, що вони можуть влучити у свого. Крелли не дбали один про одного.

Трощачи мій щит, на мене обрушився шквал пострілів. Під натиском вогню від своїх же креллівський винищувач, який я загарпунила, вибухнув, і мені довелося рятуватися різким підйомом.

Це був ризикований маневр. Вимкнулися мої конденсатори, і сила перевантаження прибила мене донизу важким ударом. Кров відлинула мені в ноги, гермокостюм роздувся, впившись у шкіру, і я взялася проробляти дихальні вправи.

Поле зору почало темніти по краях.

На панелі приладів шалено миготіли вогники.

Щит вирубився.

Я вимкнула підйомне кільце, обернулася навколо власної осі й на повному прискоренні різко шугнула вниз. Частину перевантаження встигли поглинути конденсатори, однак людське тіло все одно не призначене для настільки різких перепадів. Мене занудило, і, пролітаючи крізь гущу креллів, я мало не виблювала.

Руки шалено тремтіли, в очах почало червоніти. Крелли не встигли за мною, проте один з них таки спромігся вчасно розвернутися.

Навівши ціль, він вистрілив.

Спалах на крилі: вибух.

Мене підбили.

Завив сигнал тривоги, засвітилися аварійні вогні. Сфера керування враз перестала відповідати, і я більше не могла маневрувати. Корабель затрусило, світ навколо завертівся. Я остаточно втратила управління, і мій зореліт ввійшов у штопор.

— Дзиґо! — почула я Йорґенів голос серед цього пекельного ревища. — Катапультуйся! Ти падаєш!

Катапультуйся.

Я й не знала, що в такі моменти ще можеш щось думати — настільки швидко все відбувалося. Однак у ту мить усе навколо мене мовби завмерло.

Рука потягнулася до важеля катапульти між ногами.

Усе навкруги розмилося. Охоплений полум’ям, мій корабель падав. Одне крило відірвало, підйомне кільце вимкнулося.

Я балансувала на межі життя і смерті, однак навіть у той момент згадала про Веремію. Хоробрі до кінця. Не боягузки. Наша угода.

Я не катапультуватимусь. Я здатна посадити корабель! Я НЕ БОЯГУЗКА! Смерть мені не страшна.

Але що буде з іншими? Внутрішній голос озвався до мене. Що буде, коли твоя група втратить тебе? А як же Кобб, мама?

Закричавши, я вхопилася за важіль і щосили потягнула. Купол кабіни відлетів убік, і крісло зі мною вистрелило в повітря.

Коли я отямилася, навколо мене панувала тиша.

А ще... вітер лоскотав мені обличчя. Крісло валялося на землі, сама я лежала горілиць, Позаду мене тріпотів на вітрі парашут.

Я знепритомніла при падінні.

Я лежала і дивилася в небо. Спалахи червоних променів у височині. Помаранчеві суцвіття вибухів, що з такої відстані звучали, як глухі ляски.

Перевернулась набік. Оддалік від мене догорали рештки мого «Поко».

Разом з ним горіло моє майбутнє, все життя.

Я пролежала там, доки завершився бій, і крелли відступили. Наді мною, перевіряючи, чи я в нормі, пролетів Йорґен, і я помахала йому рукою.

До того часу як, тихенько опустившись біля мене, прибув евакуаційний корабель, я встигла відстебнутися. Причеплені до крісла, вціліли мої рація і фляга, завдяки яким я змогла викликати допомогу і попити води. Завівши в корабель, санітар всадив мене у крісло й оглянув, поки команда порятунку оглядала мій потрощений винищувач.

Зрештою до мене підійшла жінка з планшетом.

— Ну що? — спроквола спитала я.

— Гравітаційні конденсатори врятували твій хребет від перелому, — сказав санітар. — Ти відбулася легким забоєм. Звичайно, це якщо не приховуєш нічого.

— Я не про себе, — уточнила я, переводячи погляд спочатку на жінку з планшетом, тоді — на свій «Поко».

— Підйомне кільце знищене, — відповіла вона. — Майже нічого не вціліло.

Цього я боялась найбільше. Застібнувши ремені на кріслі, виглянула в ілюмінатор. Ми піднялися в повітря, і згарище від мого зорельота помаліло, а тоді зовсім щезло з виду.

За якийсь час ми приземлились на «Альті». Попри біль у всьому тілі, я самотужки вийшла з корабля і подибала через майданчик. Завбачивши темні фігури край майданчика ще до того, як роздивилася обличчя людей, я знала, що одна з них — адміралка Залізнобока.

Звичайно, вона теж була тут. У неї ж нарешті з’явилася законна причина здихатися мене. Але хіба могла я винуватити її тепер — після того, що сама утнула?

Зупинившись перед нею, я козирнула. Дивно, але, до того як зняти з мене значок, вона відповіла тим же жестом.

Від перевтоми я не плакала. Ще й голова страшенно боліла.

Залізнобока покрутила мій значок у руці.

— Сер? — мовила я.

Вона повернула його мені:

— Кадетко Спенсо Найтшейд, вас виключено з льотної академії. За традицією, курсанта, якого збивають до випуску, включають у резервний список пілотів, яких викликають за наявності вільних кораблів.

Вона була єдина, хто мала повноваження викликати пілотів з резервного списку. Тобто можна було покинути навіть мріяти, що колись це станеться зі мною.

— Ви можете залишити собі значок, — продовжила Залізнобока. — Носіть його з гордістю, але решту казенного майна ви зобов’язані повернути завтра до полудня.

На тому вона розвернулася і пішла геть.

Стиснувши значок вільною рукою, я тримала руку біля скроні, аж доки адміралка не зникла з виду. Це був кінець. Моє життя завершилось.

Із загону «Небовись» випуститься тільки двоє курсантів.

ЧАСТИНА П’ЯТА

ІНТЕРЛЮДІЯ

«З однією проблемою покінчено», — думала Джуді «Залізнобока» Айванс, ідучи від злітного майданчика. Біля неї, тримаючи в руках планшет зі списком справ, дріботів її особистий асистент Рікольфр.

Біля дверей центру управління вона озирнулася. Стрільцева донька, дефектна, стояла, тримаючи салют і тулячи значок до грудей.

Джуді відчула легенький докір сумління, але рішуче ступила всередину. «Я це вже проходила, — подумала вона. — Досі розгребтися не можу». Востаннє, коли вона проігнорувала дефект, їй довелося спостерігати, як один з її бійців збожеволів і напав на власну команду.

Утім, цього разу все обійшлося напрочуд добре. Дівчина отримає належну повагу, яку заслужила своєю пристрастю. У Джуді ж тепер з’явилося більше даних про роботу мозку дефектних. Варто віддати належне і Коббу: якби він не переконав її взяти малу в СОН, така золота нагода навряд чи колись випала б.

До того ж нарешті в неї є вагома законна підстава не пускати Стрільцеву доньку в кабіну винищувача, ще й новачків тепер можна перевіряти на наявність дефекту. Краще й бути не могло, як не крути.

От би й інші проблеми так легко вирішилися. Джуді зупинилася перед входом у невеликий конференц-зал і подивилась на Рікольфра:

— Вони вже там?

— Лідери Вейт, Мендес та Укріт уже чекають, — відповів він.

Цілих три Лідери Національної асамблеї. Зазвичай на розбори після боїв відправляли заступників, однак Джуді вже давненько очікувала, що рано чи пізно до неї прийде і саме керівництво. Значить, треба їм щось дати. Якийсь план.

— Радари підтвердили, що помічений розвідниками об’єкт — справді верф?

Рікольфр передав їй аркуш паперу:

— Вона розташовується за межею досяжності радарів, але ми відправили до неї дослідницький корабель, який оглянув її з відстані. Це справді верф, і науковці налаштовані дуже оптимістично. Якщо це така сама станція, як попередня, з неї можна видобути кількасот підйомних кілець — звісно, за умови, що нам вдасться захистити її від креллів.

Вона кивнула, перечитуючи дані.

— Орбіта її різко знижується, сер, — вів далі Рікольфр. — Схоже, система живлення доживає останні дні. За підрахунками, оборонні гармати вимкнуться за кілька днів, перед заходом в атмосферу. Ми не маємо сумніву, що крелли спробують знищити станцію.

— Отже, мусимо не дати цьому статися, — мовила Джуді. — Мені треба знати щось іще?

— Така кількість керівництва викликає в мене підозри, сер. Тому пильнуйте.

Кивнувши, Джуді прийняла свій «політичний» вираз і зайшла в кімнату, Рікольфр — за нею. Там на неї вже чекала група наймогутніших людей нижніх підземель, усі — у військовій формі з орденами за різні заслуги.

— Пані та панове, — звернулась вона до них, — я рада, що ви проявляєте такий інтерес до...

— Залізнобока, відставити банальності, — перебив її Альґернон Вейт, батько Йорґена, суворий сивий чоловік, що сидів на чолі столу навпроти Джуді. — Сьогодні ви втратили ще більше кораблів.

— Зате успішно відбили напад бомбардувальника і здобули впевнену перемогу над...

— Через вас СОН перетворюється на сухопутні війська, — гаркнув Вейт.

— За вашого керівництва, — додав Укріт, — наш флот зорельотів сягнув історичного мінімуму. Підбиті кораблі простоюють в ангарах в очікуванні запчастин.

— Показники смертності серед пілотів жахливі, — озвалася Вальда Мендес, тендітна жінка із засмаглою шкірою. Колись вони із Залізнобокою літали разом. — Тож ми хотіли б вислухати ваш план виведення СОНу з кризи.

«Було б дуже гарно, якби ви не забирали в нас найкращих пілотів», — подумала Джуді, дивлячись на Вальду, яка без зайвих докорів сумління забрала з академії свого сина, аби він не ризикував життям. Однак сказати того вголос Джуді не могла. Так само не могла вона й пояснити становища, в якому опинився СОН після загибелі своїх кращих адміралів та командирів; як ще кілька років тому вона передбачила цей спад, який не змогли спинити ніякі перестановки і перетасування. Не могла пояснити, що її люди перевтомлені, а мораль їхня падає, не витримуючи такої величезної кількості втрат.

Вона не могла сказати нічого з цього, бо це була хоч і правда, але не виправдання. Її робота полягала в тому, щоб знайти розв’язання проблеми. Диво.

Піднявши аркуш, який дав їй Рікольфр, вона проголосила:

— Закон Ланчестера, він вам відомий?

— Рівні війська з однаковою кількістю вояків рівного рівня майстерності завдадуть одне одному рівних втрат, — промовив Вейт. — Однак що більший дисбаланс військ, то більша диспропорція втрат. По суті, що більше переважаєш ворога чисельно, то менших втрат він тобі завдасть.

— Що більше в тебе вояків, — сказала Вальда, — то менше людей втрачаєш.

Джуді поклала аркуш на стіл:

— Це — звіт наших розвідників, підкріплений аналізом від наукового відділу. За два дні з орбіти зійде велетенська корабельня. Крелли ніколи не проводять нальотів понад сотню кораблів за раз. Якщо нам вдасться здобути станцію, отримаємо перевагу над ними.

— Сотні підйомних кілець, — промовила Вальда, перечитуючи звіт. — Гадаєте, нам до снаги зібрати їх?

— Я думаю, іншого вибору в нас нема, — відповіла Джуді. — Допоки в нас не буде більше кораблів, ніж у креллів, ми вестимемо програшну війну. Якщо зможемо завадити їм знищити станцію, отримаємо те, чого так потребуємо.

— Згідно зі звітом, верф упаде в день випуску, — кинув Укріт. — Схоже, цього разу церемонія буде скорочена.

— А зараз, Айванс, скажіть прямо, що ви пропонуєте, — мовив Вейт.

— Мусимо захопити станцію, — сказала Джуді. — Треба бути готовими кинути всі сили на її захист. Щойно вона почне сходити з орбіти, вийдуть з ладу її захисні гармати, і нам доведеться знищувати кожен креллівський корабель, який спробує до неї наблизитись.

— Сміливо, — мовив Укріт.

— Так просто вони її не відпустять, — включився до розмови Рікольфр. — Якщо вони не відступатимуть, ми теж не зможемо відійти від верфі, тому існує ризик вступити в бій, у якому на кону стоятиме весь наш флот. Якщо програємо, ми залишимося беззахисні.

— Це буде друга Битва за «Альту», — тихо проказав Вейт. — Усе або нічого.

— Я билася в Битві за «Альту», — озвалася Залізнобока, — і розумію всі ризики. Але відверто кажучи, інших варіантів у нас немає. Або спробуємо це, або й надалі поступово програватимемо. Я можу розраховувати на вашу підтримку?

Одне з одним лідери кивнули. Вони розуміли все не згірш од неї. Ризикувати краще, коли ще маєш хоч якусь надію на перемогу.

Тому всі вони пристали на її план.

«Хай помагають нам зорі», — подумала Джуді.

48

На випускну церемонію я таки прийшла.

Стояла серед глядачів на плацу «Альти» для урочистостей біля парку зі статуями.

На дерев’яному помості Залізнобока нагороджувала вісьмох випускників відзнаками за успіх. Я стояла разом з невеликою групою людей, дехто них носив кадетські значки. Як і я, вони не пройшли випробування. Ми хоч не могли літати, але значки надавали нам доступ до ліфтів у будь-який час, а ще нас запрошували на подібні церемонії. Наприклад, я отримала лист із запрошенням від самої Залізнобокої.

Дивлячись на те, як Йорґен та ФМ по черзі отримують свої значки, я відчувала змішані емоції. З одного боку я ними пишалася, з другого — заздрила, а ще почувала трохи ганебне полегшення, бо розуміла, що таку високу місію довіряти мені не можна. Тому моє виключення поклало край усім сумнівам і позбавило мене необхідності вирішувати все самотужки.

Однак у глибині душі мені було страшенно гірко. Як це — більше ніколи не літати? Як я житиму далі з цим усвідомленням?

Йорґен та ФМ, у новеньких білих формах, козирнули. Разом з усіма глядачами я аплодувала вісьмом випускникам, проте ніяк не могла позбутися думки, що за чотири місяці навчання ми втратили щонайменше втричі більше людей. Ще не так давно термін служби хорошого пілота становив п’ять років, за які він устигав набити кількадесят ворожих кораблів, після чого спокійно йшов перевозити вантажі. Однак втрати постійно зростали, і дедалі менше пілотів завершували повний цикл служби.

Крелли перемагали, повільно, але впевнено.

Виголосити промову до мікрофона вийшла Залізнобока:

— Зазвичай ви очікували б почути від мене якусь банальну промову. Така традиція. Однак сьогодні на нас чекає одна важлива операція, тому я обмежуся кількома словами. За мною стоїть наш цвіт. Це — наша гордість, символ нашої Нескореності. Не стану приховувати, що ми не збираємося здаватися. Ми маємо намір повернути собі свій дім серед зірок і почнемо це вже сьогодні.

Залунали оплески, проте з кількох розмов у натовпі я дізналася, що настільки коротка промова була нетиповою. З правого боку від нас розставили столи з напоями, а адміралка тим часом поспіхом кудись віддалилася. Що ще дивніше — випускники пішли за нею.

Повернувши голову, я помітила, як з майданчика неподалік у повітря злетіла група винищувачів. Невже знову навала, і їм знадобилися навіть випускники? Після кількох днів у підземеллі, проведених з мамою та Ба, я не могла дочекатися нагоди знову побачитися з Йорґеном та ФМ.

Відійшовши на безпечну відстань, винищувачі додали прискорення, подолали звуковий бар’єр, і здалеку почулося кілька глухих вибухів. Чоловік біля мене зауважив, що на церемонії не присутні керівники асамблеї — включно з тими, чиї діти закінчили сьогодні навчання. Щось було точно не так.

Я зробила крок до майданчика, заклала руки в кишені й наготувалася йти, аж раптом зупинилася. Серед натовпу побачила Кобба. У руках він тримав тростину з золотим набалдашником. Це також було дивно, бо раніше я ніколи не бачила його з ціпком.

Навіть у сліпуче білій формі він здавався старим, наче древній валун серед пустелі. Я козирнула йому. Відколи мене збили, я не наважувалася попадатися на очі йому чи будь-кому з академії.

Він не відповів на моє привітання. Натомість мовчки пришкандибав до мене і оглянув з ніг до голови:

— Будемо щось із цим робити?

— А що тут вдієш? — перепитала я, не відриваючи руки від скроні.

— Опусти руку, дочко. Ти впритул наблизилася до випуску, тому я рятуватиму, щоб тобі дали хоча б значок повноцінного пілота, як Артуро.

— Однаково мене ніхто не допустить до польотів, то який у цьому сенс?

— Значок пілота відчиняє багато дверей у Вогненній.

— Я прийшла сюди не за значком, — відказала я. Зиркнувши йому понад плечем на черговий загін, який піднявся в повітря, додала: — Що відбувається?

— Пам’ятаєш стару верф, яку ви знайшли? Сьогодні вона має зійти з орбіти. Адміралка хоче здобути її. Якщо нам все вдасться, у нас з’являться вільні місця для кількасот пілотів — більше, ніж є в нашому розпорядженні.

Проводжаючи поглядом останній загін, котрий уже також розігнався до надзвукової швидкості, я нарешті опустила руку. У повітрі кілька разів бухнуло, від чого задвигтів посуд на столі.

— Дзиґо, — промовив Кобб, — я нізащо не подумав би, що ти...

— Кобб, я чула зірки.

Він одразу замовк.

— І бачила очі, — додала я. — Тисячі — ні, більше: мільйони — цяточок білого світла. І всі вони воднораз розплющилися і поглянули на мене. Вони мене бачили.

Кобб пополотнів. Рука на ціпку затремтіла. Ми стояли окремо від решти натовпу на плацдармі.

— У мене є той дефект, — прошепотіла я, — як у батька.

— Ясно...

— До того дня він поводився колись нестабільно? — запитала я. — До того як ні з того ні з сього напав на вас, чи проявляв він якісь ознаки дефекту?

Кобб похитав головою:

— Він бачив і чув дивні речі, але ніякої загрози ми за ним не помічали. Джуді, тобто Залізнобока, завжди казала йому, що навіть коли дефект і не вигадка, йому до снаги опанувати його. Вона його відстоювала, захищала. Ручалася всім, доки...

Вилетів третій загін. Керівництво серйозно налаштувалося здобути ту станцію.

Я підняла очі на мінливі обриси поясу уламків. Зітхнувши, відстібнула від пояса рацію і простягнула Коббу.

Повагавшись, він таки прийняв її. Я бачила тривогу в його погляді, вираз на блідому обличчі, яке не могло приховати, про що він насправді думає. Моє зізнання в тому, що я бачила очі, змінило його думку. Він більше не хотів, щоб я літала. Це було занадто небезпечно.

— Вибач, мала, — проказав він.

— Так буде краще, — відповіла я. — Тепер нікому з нас не доведеться переживати, що я можу вчинити.

Присилувавши себе усміхнутися, я обернулась і попрямувала до столу з напоями. Однак в душі моїй панувало спустошення.

Та, ким я була ще чотири місяці тому, нізащо не прийняла б ніякого «дефекту» як приводу не допускати мене до польотів. Але я змінилася, стала іншою, і сміливість та боягузтво перестали бути для мене, як раніше, простими категоріями.

Я катапультувалася. Мене мало не розчавив біль від утрати друзів. Коли навіть відкинути це божевілля, зі здатністю чути зірки я більше не мала впевненості, що заслужила літати.

Тому правильніше буде піти. Похнюпивши голову, я відійшла від столу, не бажаючи бути серед людей. Однак хтось схопив мене за лікоть:

— І куди це ти зібралася?

Я рвучко підняла голову, готова зацідити в пику... Неддові?

Він зашкірився недоумкуватою усмішкою:

— Здається, я пропустив церемонію. Подумав, що як прийду на кілька хвилин пізніше, то не пропущу нічого важливого: Залізнобока зазвичай патякає нескінченно довго. А де Принда та ФМ? Хочу їх привітати.

— їх відправили на завдання.

— Сьогодні? — не повірив Недд. — Це якось безглуздо. А я хотів закатати їм вечірку.

Говорив він щиро і був справді засмучений. Позаду нас у небо злетіла четверта група винищувачів. Зітхнувши, Недд узяв мене під руку:

— Ну то хоч з тобою відсвяткуємо.

— Недде, я не випустилась. Катапультувалася і...

— Знаю. Але це означає лише те, що ти не отримаєш догану за те, що втекла з бази на гулянку. — Він потягнув мене за собою. — Гайда. Нас уже зачекалися. У батьків Артуро є доступ до лінії зв’язку. Можна буде послухати бій, повболівати.

Я неохоче зітхнула, але, оскільки останні його слова мене зацікавили, пішла за ним, поки з майданчика, щоб приєднатись до інших, піднімався в повітря вже п’ятий загін.

— Кобб казав, адміралка хоче здобути верф, — пояснила я, поки Артуро відсовував склянки, щоб поставити передавач на наш столик у ресторані. — У нас із Неддом на очах у повітря піднялося п’ять загонів. Схоже, налаштовані вони серйозно.

Решта нашої групи стояла навколо столу. Було добре знову зустрітися з ними, а ще краще — не бачити осуду в їхніх очах. Кіммалін, Недд і Артуро. У темній залі ресторану, крім нас, сиділа ще невелика група підлітків, але вони не були вдягнені у форми — мабуть, діти фермерів і доглядачів саду.

— Викликали геть усіх, — сказав Артуро, тягнучи дріт від передавача до стінки, — навіть резервістів з нижніх печер. Схоже, планується серйозний бій.

— Ага, — погодилася я, зиркаючи на свої напій та чипси, яких ще не торкалася.

— Агов, — кинула Кіммалін, штрикаючи мене під ребро. — Ти що, розкисла?

Я знизала.

— Добре, — мовила вона. — Бо сьогодні якраз такий день, щоб киснути.

— День випуску, — додав Недд, піднімаючи склянку: — За клуб відшитих!

— Ура! — відповіла Кіммалін, піднімаючи свій келих.

— Оце дурники, — буркнув Артуро, налаштовуючи передавач. — А от мене не виключали, я просто випустився раніше.

— Та невже? — перепитав Недд. — Чого ж тоді вас, пане регулярний пілоте, не позвали на це завдання?

Артуро почервонів, і я тільки зараз помітила, що він був без значка. Більшість колишніх курсантів носили свої щодня — з формою чи без.

З приймача полилися звуки, Артуро швидко прикрутив гучність і заходився підкручувати частоту, доки не знайшов канал, на якому лунав рішучий жіночий голос.

— Ось воно, — промовив він. — Моніторинговий канал Асамблеї. Тут подають повний звіт про битву для уряду, а не цензуровану версію, яку транслюють у Вогненній.

Ми розсілися і почали слухати:

— З вильотом загону «Плющ» тепер ми маємо в повітрі одинадцять груп і п’ять розвідувальних трійок. Святі й Полярна Зоря стануть сьогодні свідками славного подвигу Ліги Нескорених.

Недд присвиснув:

— Одинадцять? Невже в нас аж стільки загонів?

— Ну ясно ж, — відказав Артуро. — Недде, ти взагалі хоч колись думаєш, перед тим як говорити?

— Ні! — кинув хлопець, відпиваючи зеленої шипучки.

— Той, хто каже те, що в нього на думці, заслуговує, щоб про нього говорили, — прорекла Кіммалін.

— Як правило в нашому флоті на службі стоїть дванадцять загонів, — пояснив Артуро. — Чотири — на безпосередньому чергуванні, з яких один-два постійно перебувають у повітрі на патрулюванні. Ще чотири — на землі, готові до виклику в будь-який момент. Інші чотири, резервні, — у нижніх підземеллях. У минулому керівництво старалося, щоби кожен загін складався з десяти кораблів, однак сьогодні в нас залишилося одинадцять груп, по сім-вісім винищувачів у кожній.

— На бій із креллами для порятунку старої станції піднялися вісімдесят сім відважних пілотів, — провадила дикторка. — Перемога в битві принесе нам славу і нове обладнання!

Розмовляла вона зовсім, як ті диктори, яких я чула внизу. Голос її був сильний, але монотонний, через що складалося враження, ніби вона читає з аркуша.

— Занадто стерильний звіт, — мовила я. — Можна послухати безпосередні переговори пілотів? Перемкни на них.

Артуро подивився на решту. Недд стенув плечима, а от Кіммалін кивнула, тож Артуро покрутив частоти.

— Взагалі-то слухати це не можна, — сказав він тихо. — Але що нам за це зроблять, викинуть із СОНу?

Після деяких налаштувань ми нарешті знайшли лінію командира об’єднаних загонів. Жоден з приймачів Вогненної не здатен впіймати цієї частоти, однак батьки Артуро були достатньо важливими особами, щоби мати вдома передавач, здатний на таке.

— Вони наступають, — озвався незнайомий голос. — Трясця. Їх повно.

— Дайте нам точніші цифри, — пролунав голос Залізнобокої. — Скільки груп? Яка чисельність?

— Говорить розвідка. — Я упізнала цей голос. Це була Мантія, з якою нам випадало трохи політати. — Ми все розвідаємо, адміралко.

— Всім кораблям, — скомандувала Залізнобока, — залишатися на оборонних позиціях, доки ми не дізнаємося точну чисельність ворога. Кінець зв’язку.

Я підсунулася ближче, вслухаючись у розмову й уявляючи собі бій. Один з розвідників описав падучу станцію — гігантська старовинна конструкція зі сталі, з величезними дірами у стінах, що вели у плетиво плутаних коридорів усередині.

Надійшов звіт про чисельність ворога. Перша хвиля атаки налічувала п’ятдесят кораблів, однак за ними йшло ще стільки ж. Крелли розуміли важливість цього бою, тому й відправили таку велику групу. Рішучість їхня не поступалася нашій.

— Сто винищувачів, — шепнув Недд. — Оце так навала...

Промовив він це з враженим виразом на обличчі. Либонь, пригадав наш божевільний політ углиб старої станції.

— Ясно, отже, вони налаштовані серйозно, — сказала Залізнобока. — «Бистрина», «Валькірія», «Вольфрам» і «Кошмар», надавайте вогневу підтримку. Внутрішні групи, ваше завдання — не допустити креллів до верфі, щоб вони не здетонували на ній бомбу.

Командири груп надали свої підтвердження. Я заплющила очі й уявила собі рій кораблів, спалахи променевих гармат. Поле бою було відносно чисте, й, окрім величезної корабельні, інших уламків на ньому майже не було.

Пальці мої забігали, виконуючи рухи, які я проробляла б за штурвалом винищувача. Я відчула все: гуркіт кабіни, свист вітру за вікном, гудіння прискорювача... Святі, зорі, невже я все це пропущу?

— Ми засікли бомбардувальник, — гукнув командир. — Маю підтвердження від трьох кораблів.

— Розвідники також підтверджують, — озвалася Мантія. — Ми його бачимо. Центр, бомбардувальник рухається до станції. На ньому смертоносна бомба.

— Відженіть його! — наказала Залізнобока. — Наше найголовніше завдання — захистити верф.

— Так, сер, — відповів командир. — Прийнято. Нам продовжувати відтісняти, якщо доведеться гнати його вбік «Альти»?

Тиша на лінії.

— З повним навантаженням бомбардувальник долетить до «Альти» не раніше ніж за дві години, — сказала нарешті Залізнобока. — Отже, у нас є час зупинити його. Наказ залишається в силі.

— Дві години? — мовив Недд. — То вони далі, ніж я думав.

— Ну, бомбардувальник удвічі повільніший за «Поко», — промовив Артуро. — Верф падає десь за годину льоту звідсіля — приблизно за такий час наші кораблі дістались туди. Склавши ці факти докупи, отримаємо дві години. Це, звісно, якщо в тебе є час на розрахунки.

— І нащо мені рахувати, коли ти вже й так зробив це за мене? — кинув Недд.

— Більше нікому не тривожно? — спитала Кіммалін.

— Сказано ж, що крелли прийшли з бомбардувальником, який може піти в наш бік. Тому так, — зізнався Артуро.

— Не через це, — відповіла Кіммалін, дивлячись на мене. — А через те, що ми сидимо тут без діла і просто слухаємо.

— Ми повинні бути там, — мовила я. — Це ніби друга Битва за «Альту». Зараз потрібні всі пілоти, а ми — тут, слухаємо і попиваємо шипучку.

— На бій підняли всі справні кораблі, — мовив Артуро. — Тож навіть, якби ми були там, то так само сиділи б і слухали.

— Ми взяли його на приціл, — промовив з динаміка один з командирів. — Підтверджую, бомбардувальник звернув від цілі. Але, адміралко, він летить у бік «Альти».

— І рухається швидко, — додала Мантія, — швидше, ніж інші бомбардувальники.

— Розвідгрупи, — скомандувала Залізнобока, — на перехоплення. Решті не відволікатися і не покидати верфі! Це може бути обманний маневр.

— У нас залишилося три кораблі, — прокричав один з командирів. — Нам потрібне підкріплення. Центр, нас оточили. Трясця, ми...

Тиша.

— Командира «Валькірії» збили, — сказав хтось інший. — Забираю вцілілі кораблі під своє командування. Центр, ситуація напружена.

— Всім кораблям, — проголосила Залізнобока, — переходьте в наступ. Відтисніть їх, не дайте дістатися до верфі.

— Так, сер, — хором відповіли командири.

Битва вирувала якийсь час, і ми напружено слухали. Не тому, що в ній, намагаючись захистити верф, гинули пілоти, а, бо з кожною секундою бою бомбардувальник підходив до «Альти» все ближче.

— Розвідники, — врешті оголосила Залізнобока, — є якась нова інформація по бомбардувальнику?

— Продовжуємо іти за ним, сер, — рапортувала Мантія, — але його добре охороняють. Десять кораблів.

— Вас зрозуміла, — мовила Залізнобока.

— Сер! — не вгавала Мантія. — Він рухається значно швидше, ніж звичайний бомбардувальник, і щойно знову прискорився. Якщо не пильнуватимемо, зовсім скоро він буде в зоні ураження «Альти».

— Вступайте в бій, — наказала адміралка.

— Власними силами?

— Так, — підтвердила вона.

Я почувалася безпорадно. Слухаючи військові історії в дитинстві, я уявляла собі нескінченну славу і звитягу. Нині ж чула напружені голоси командирів, на очах у яких гинули їхні товариші. А ще — вибухи, кожен з яких змушував мене здригнутися.

Десь там були і Йорґен з ФМ. Я мала б їм допомагати, захищати їх.

Я заплющила очі й зовсім мимовільно проробила вправу, якої мене навчила Ба: уявила, як лечу серед зірок. Прислухалась до них, простягнула руку і...

Побачила перед собою з десяток цяточок білого світла. Тоді їх стала сотня. Я відчула, як щось неосяжне, страшне звернуло свою увагу на мене.

Захлинувшись, розплющила очі. Цяточки світла пропали, але серце моє, знай, калатало, й мене не полишало відчуття того, що за мною стежить щось. Щось надприродне і жахливе.

Коли ж нарешті вдалося знову зосередитися на битві, Мантія доповідала про хід зіткнення з супроводом бомбардувальника. Артуро перемкнув кілька каналів і знайшов лінію розвідгрупи — для бою в одну велику команду об’єдналося дванадцять розвідників.

Артуро клацав туди-сюди між каналами розвідників і основної групи. І там, і там вирував бій, однак зрештою — кінець кінцем — ми нарешті почули хоч якісь хороші новини.

— Бомбардувальник знищено! — промовила Мантія. — Бомба падає на землю. Всім розвідникам, відступати на повній швидкості! Негайно!

На лінії зашипіло, звук розмився.

Ми напружено чекали. Мені здалося, вдалині я почула відлуння трьох вибухів. Почекавши, я була в тому вже впевнена.

— Мантія? — почувся голос Залізнобокої. — Гарна робота.

— Вона загинула, — промовив тихо голос на лінії. Це була ФМ. — Говорить позивний «ФМ». Мантію накрило вибухом. Сер, від розвідгрупи нас залишилося троє. Усі решта загинули.

— Прийнято, — сказала Залізнобока. — Хай приймуть зорі їхні душі.

— То нам... повертатися в бій? — спитала ФМ.

— Так.

— Вас зрозуміла.

Говорила вона пригнічено.

У розпачі, я подивилась на інших. Мав бути якийсь спосіб, як ми могли допомогти.

— Артуро, — мовила я, — у твоїх батьків є приватні зорельоти?

— Три винищувачі, — відказав він. — Вони в нижніх печерах. Проте їх не залучають у бої СОНу.

— Навіть у такі, як цей? — запитала Кіммалін.

Повагавшись, Артуро промовив стиха:

— Особливо в такі. Їхнє призначення — охороняти мою родину в разі евакуації. Що гіршими будуть справи, то менша ймовірність того, що батьки дадуть свої кораблі.

— А якщо ми нікого не питатимемо? — кинув Недд. — Просто підемо й візьмемо винищувачі?

Перезирнувшись між собою, вони з Артуро усміхнулися і повернули голови до мене. Серце моє збуджено затріпотіло. Невже я знову полечу? Ще й воюватиму в новій Битві за «Альту»?

У такій же битві, де... де зламався батько. Мені було небезпечно підніматися в небо. А що як я вчиню як він, і також нападу на своїх?

— Візьміть Кіммалін, — витиснула я з себе.

— Ти впевнена? — перепитав Артуро.

— Я — точно ні! — кинула Кіммалін, хапаючи мене за руки: — Дзиґо, ти літаєш краще. Я тільки підведу всіх.

— Зауважте, що кораблі стоять в окремій печері, — сказав Артуро. — На те, щоб дістатися до них і підняти на поверхню приватним ліфтом, піде п’ятнадцять хвилин. І це не враховуючи того, що туди доведеться якось проникнути і викрасти їх.

Я стиснула руку Кіммалін.

— Скритна, — звернулась я до неї, — я ще ніколи не бачила, і навіть не чула, щоб хтось стріляв влучніше. Ти їм потрібна. Ти потрібна ФМ.

— Але ти...

— Я не можу літати, — не дала їй договорити я. — Цьому є одна медична причина, якої я не можу зараз пояснити. Тому іти треба тобі.

Я міцніше стиснула її руку.

— Я підвела Веремію, — промовила вона тихо, — і можу підвести інших.

— Ні, Кіммалін. Навпаки — ти підведеш їх, якщо не полетиш. Іди.

Її очі набралися сліз, і вона обійняла мене. Артуро з Неддом поспішили до виходу, Кіммалін побігла за ними.

Я ж опустилася на стілець, сперлася на стіл і поклала голову на руки.

Перемовини пілотів не припинялися, до них додався новий голос.

— Центр, — промовила якась жінка, — говорить сорок сьомий зенітний пост. Наша гармата вийшла з ладу.

— Як це? — запитала Залізнобока. — Що трапилось?

— Нас накрило вибухом бомби, — сказала жінка. — Зорі милі. Я намагаюся вибратися з-під завалів. Передавач зняла з тіла командира. Схоже... схоже сорок шостий і сорок восьмий пункти також зруйновано. Вибух стався близько. Сер, тепер у нашій обороні дірка. Трясця, трясця, трясця! Мені потрібен медичний корабель!

— Вас зрозуміла, пост сорок сім. Відправляю...

— Сер? — перебила її жінка. — Скажіть, що бачите це на радарах.

— Що?

Я відчула холодок по спині.

— Падіння уламків, — відповіла стрільчиня. — На північ звідсіля. Стривайте, зараз візьму бінокль...

Напружена, я чекала, уявляючи, як єдина вціліла з усього загону вибирається на уламки свого поста.

— Бачу групу креллівських кораблів, — сказала вона. — Друга група летить від бою за верф. Сер, вони рухаються просто сюди, де в нас не залишилося оборони. Підтвердьте! Ви мене чули?!

— Ми вас чуємо, — відповіла Залізнобока.

— Сер, вони летять просто на «Альту». Піднімайте резерв!

Але резерву не залишилось. Холодок усередині змінився морозом. Залізнобока пустила всі наші сили в бій за стару верф, але тепер на «Альту», туди, де в нас не залишилося оборони, неслася друга група креллів.

Це була їхня стратегія.

Крелли навмисне так зробили. Вони спеціально відтягнули наші сили далеко від бази. Їхнім планом було переконати нас, ніби вони кинули на бій усі свої кораблі, аби ми пустили проти них весь свій флот. А тоді вони скинули бомбу на наші зенітні установки, відкривши собі шлях до бази.

Тепер вони можуть привести більше кораблів і навіть ще одну бомбу.

Бум — і не буде ніяких нескорених.

— «Бистрина», — озвалася Залізнобока. — Ви потрібні для оборони «Альти»! Негайно!

— Сер? — відповів командир групи. — Ми можемо вийти з бою, але до бази нам цілих пів години, навіть на маґ-10.

— Покваптеся! — наказала вона. — Швидко повертайтеся сюди.

Вони не встигнуть, подумала я.

«Альта» була приречена. У нас не залишилося ні винищувачів, ні пілотів.

Окрім одного.

49

Та я досі вагалася.

Вирішила не йти з Неддом та Іншими, бо це було занадто небезпечно. Як же дефект?

У ту ж мить у голові мені озвався голос Веремії: «Не боягузки. Ми не відступимося. Хоробрі до кінця, так, Дзиґо? Укладімо угоду».

Ми не відступимося. Невже, коли «Альті» загрожує небезпека, я сидітиму склавши руки лише через те, що гіпотетично можу скоїти щось лихе?

Ні. Бо глибоко в душі не мала впевненості, чи справді я не боягузка. Бо мене лякав не лише дефект, а й нерозуміння, чи справді я придатна до польотів. Нарешті, боляче вдаривши, мене нагнала правда. Я, так само як адміралка, користувалася дефектом як приводом не визнавати справжньої проблеми — аби часом не довести самій собі, хто я така.

Зірвавшись на ноги, я побігла з ресторану. До біса той дефект, якщо ворог може скинути бомбу, яка знищить «Альту» та Вогненну. Байдуже, небезпечна я чи ні, зараз куди страшніша загроза — крелли.

Я мчала вулицею в бік бази, на ходу міркуючи, чи не краще було б узяти М-Бота. Однак Іти до нього було занадто далеко, та й до того ж він вимкнувся. Я одразу уявила собі, як забігаю в печеру лише, щоб застати там мертву, пусту залізяку, яка навіть не вмикається.

Мокра, захекана, я зупинилася серед вулиці й кинула погляд на гори, потім — на «Альту».

Для мене знайдеться ще один корабель.

Через браму забігла на базу, на ходу показавши охороні свій значок. Відтак повернула праворуч, помчала до злітного майданчика, на якому наземна команда саме відряджала медичні кораблі до розбитих зенітних постів. Неповороткі, повільні літальні апарати м’яко піднімалися в повітря на великих підйомних кільцях.

Видивившись у юрбі Дорґо, техніка, який часто обслуговував мій зореліт, я побігла до нього.

— «Небовись» десять? — здивувався мені Дорґо. — Що ти...

— Дорґо, поламаний винищувач, — мовила я, задихаючись, — «Небовись» п’ять. Корабель Артуро. Він на льоту?

— Нам наказали розібрати його на запчастини, — спантеличено відповів технік. — Ми пробували його полагодити, але щиту гаплик, а нового ми так і не отримали. Система керування також пошкоджена. На ньому не можна в бій.

— Він літає?

Декілька техніків перезирнулися між собою.

— Технічно, так, — мовив Дорґо.

— Готуй його для мене! — кинула я.

— На це є добро від адміралки?

Я зиркнула на край майданчика, де на столі стояв такий же передавач, як в Артуро. Тут також слухали перебіг бою.

— На «Альту» несеться ще одна група креллів, — сказала я, показуючи в той бік. — Резерву нема. Хочеш піти питати дозволу в жінки, яка ненавидить мене з незрозумілих причин, чи все-таки пустиш мене у повітря, трясця твоїй матері?

Мені ніхто не відповів.

— Підготувати «Небовись» п’ять! — вигукнув Дорґо. — Чого стали? До роботи!

Двоє техніків зірвалися з місця, а я побігла в роздягальню, звідки, блискавично перевдягнувшись, вигулькнула вже за хвилину, одягнена в гермокостюм. Дорґо провів мене до винищувача, який техніки відбуксували на злітний майданчик тягачем. Чоловік узявся за драбину:

— Тоні, досить. Відчіпляй!

Відтак він приставив драбину до фюзеляжу. Я залізла у відкриту кабіну, намагаючись не дивитися на дірки в лівому боці зорельота. Трясця, він був у геть нікудишній формі.

— Дзиґо, послухай, — звернувся до мене Дорґо, піднявшись слідом, — щита в тебе нема. Ти це розумієш? Система вигоріла вщент, тому довелося зняти його повністю. У тебе не буде жодного захисту.

— Я все розумію, — відповіла я, пристібаючись.

Дорґо подав мені шолом — мій власний, з моїм позивним.

— Окрім відсутнього щита, у тебе буде ще одна біда: несправне підйомне кільце, — мовив він. — Воно страшно барахлить і працює нестабільно. Є деякі неполадки і зі сферою керування. — Зиркнувши на мене, додав: — Але катапульта працює.

— Хіба це так важливо?

— Ти розумніша за більшість, — сказав він.

— Гармати?

— В нормі. Тобі пощастило, бо ми якраз збиралися їх зняти.

— Не думаю, що це можна вважати великим везінням, — промовила я, натягаючи шолом. — Але нікуди не дінешся.

Я підняла великий палець, він відповів тим самим жестом. Коли його команда прибрала драбину, скло на кабіні опустилося.

Адміралка Джуді «Залізнобока» Айванс стояла в командному центрі. Заклавши руки за спину, вона спостерігала за мініатюрними відображеннями кораблів на голографічному радарі, що проєктувався з підлоги.

Верф виявилася приманкою, на яку Джуді сліпо купилася. Крелли очікували, що вона кине на неї всі сили і скористалися цим. Це — одне з найстаріших правил війни. Якщо знаєш, як вчинить ворог, перемога вже наполовину твоя.

За її тихим наказом голограма перемкнулася на другу групу ворожих кораблів, що наближались до «Альти». Їх було п’ятнадцять. Сині трикутники тепер чітко виднілися на екрані радара ближньої дії — набагато точнішого за радар дальньої дії.

З картинки було видно, що один з тих кораблів — бомбардувальник.

Ворожа група невпинно наближалася до смертельної зони — невидимої лінії, за якою скидання бомби обернеться знищенням «Альти». Однак навіть це не зупинить креллів. Вони спробують прорватися углиб бази і скинути стирачку просто на головну будівлю. Так бомба проб’є землю аж до самої Вогненної й зруйнує її.

«Я прирекла на неминучу загибель усе людство», — подумала Айванс.

П’ятнадцять синіх трикутників. І ніщо їх не зупинить.

Аж тут на екрані з’явилася самотня червона цятка корабля, що злетів від «Альти». Він належав флоту нескорених.

— Рікольфр, — гукнула Залізнобока. — Невже приватні власники відповіли на мій заклик і піднімають у повітря власні кораблі?

У глибоких підземеллях зберігалося лише вісім винищувачів, проте й це було краще, ніж нічого. Можливо, навіть їх буде досить, щоб відвернути катастрофу.

— Ні, сер, — відказав Рікольфр. — Вони сказали, що планують евакуюватися.

— Тоді, що це за корабель?

Усі присутні в командному центрі відлинули від своїх комп’ютерів і дивилися на голограму, посеред якої мигала червона цятка. На каналі командира почувся голос:

— Я правильно роблю? Підтверджуєте? Говорить «Небовись» десять, позивний «Дзиґа».

Це була вона.

— Дефектна, — шепнула Залізнобока.

50

— Говорить центр, — почула я зі свого передавача. — Кадетко, звідки у вас цей корабель?

— Яка різниця? — відповіла я запитанням. — Дайте мені координати. Де ті крелли?

— Дитино, у тій групі цілих п’ятнадцять кораблів!

Я сковтнула:

— Координати?

— 57-113.2-15000.

— Прийнято.

Я виставила двигуни в правильну позицію і дала прискорення. Конденсатори ввімкнулися всього на декілька секунд, після чого від перевантаження я аж заскреготала зубами. Корабель ходив ходором навіть на відносно малій швидкості маґ-5. Трясця. І на чому тільки він тримається купи? На шмарклях і чесному слові?

— Коли вони будуть у смертельній зоні? — запитала я.

— Менш як за вісім хвилин, — відповіла Залізнобока. — За нашими підрахунками, ви будете там за дві.

— Чудово, — кинула я, глибоко вдихаючи і розганяючись до маґ-6. З настільки покоцаним крилом швидше йти я не наважувалась. — У мене, можливо, буде ще кілька кораблів підкріплення. Як побачите їх, передайте їм обстановку.

— Ви не сама? — здивувалася Залізнобока.

— Я на це сподіваюсь. — Усе залежало від того, чи вдалося Артуро та компанії викрасти кораблі. — До того часу я відволікатиму креллів. Сама. На кораблі без щита.

— У вас немає щита?

— Бачу креллів, — мовила я, пускаючи запитання повз вуха. — Поїхали!

Креллівські винищувачі полетіли на мене. Їх було лише п’ятнадцять, але самій мені здавалося, ніби їх там ціла армада. Я різко взяла вбік, уникаючи променів їхніх гармат. На хвіст мені впало одразу з дюжину креллів, і мої датчики наближення сказилися.

Шкодуючи, що поблизу немає уламків, які можна було б загарпунити, я рвучко пірнула. Так я відступала, щосили петляючи від пострілів, доки не побачила його. Великий повільний корабель, що віз бомбу, причеплену знизу. Розміром вона була, як сам бомбардувальник.

— Центр, — передала я, ухиляючись від пострілів, — бачу бомбардувальник.

— Збийте його, кадетко, — тут же наказала Залізнобока. — Ви мене почули. Якщо можете, збивайте його.

— Прийнято, — сказала я, заходячи в петлю і обертаючись навколо власної осі.

Зблиснув індикатор гравітаційних конденсаторів, котрі пропрацювали лиш коротку мить, перш ніж мене прибило перевантаження. Однак свідомості я не втратила й побачила, як переді мною вискочили два креллівські кораблі.

Інстинкт тут же наказав мені гнатися за ними. Ні. Вони навмисне виставили себе легкими цілями, щоб відволікти мене. Тому я взяла в інший бік, і залишені позаду крелли накрили мене шквалом вогню.

У такому напруженому бою я довго не протягну. Видно, не дочекаюсь я Артуро та решти. До того часу крелли мене прикінчать. Отже, маю добутися до бомбардувальника.

Крелли спробували відігнати мене вбік, але я прошмигнула поміж них, і від ударної хвилі їхнього ходу мій «Поко» задвигтів. Зазвичай такого не траплялося, бо атмосферні ковші поглинали цю силу. Але мої хоч і працювали, та перебували далеко не в найкращому стані.

Цокаючи зубами від тряски, я облетіла ще кілька кораблів, взяла на приціл бомбардувальник і випустила в нього чергу променів з гармати. Декілька пострілів влучили в корабель, але їх поглинув його щит, а для ІМІ я була занадто далеко. Натомість від нього відділилася група дивних дрібних винищувачів супроводу, котрі понеслися на мене, відтісняючи вбік.

Я кинулася в довгий забіг, намагаючись не думати, що за мною женеться два загони. Цілковито зосередилася на своєму кораблі й маневрах. Залишилися тільки я, управління і корабель. І всі ми разом відповідали на...

Праворуч.

Я відскочила перед самим креллівським кораблем, який спробував мене підрізати.

Зараз буде стіна вогню.

Я пірнула, вчасно ухилившись від концентрованого вогню.

Ліворуч.

Різко крутнулася, пролетівши між двох ворожих кораблів, котрі одразу ж потому зіткнулися один з одним. Це було дуже дивне відчуття, але якимось чином я все це відчувала. Наперед знала всі команди, які відправляли ворожим кораблям.

Я їх чула.

Джуді стояла мовчки перед голограмою, а навколо неї потроху збиралися помічники і молодші адмірали. Усі загони відкликали з бою за верф і відправили чимшвидше до «Альти».

Але вони однаково запізнювалися. Навіть «Бистрина», якій вона віддала наказ найпершій — і та перебувала ще занадто далеко. Наразі єдиною їхньою надією була самотня червона цяточка, оточена роєм синіх. Одна-єдина яскраво-червона плямка, що завзято виляла, ухиляючись від ворожих атак, раз за разом уникаючи вогню їхніх гармат.

Якимось незбагненим чином вона самотужки стримувала всю навалу.

— Ви колись бачили, щоб хтось так літав? — запитав у Залізнобокої Рікольфр.

Джуді кивнула.

Вона вже бачила щось подібне. У виконанні іншого пілота. Я не могла цього пояснити, але якось відчувала команди, що надходили згори і казали креллам що робити. Як чула їх, чула, як вони думають, обробляють інформацію. Відчуття це мене не зовсім гнітило, а навпаки допомогло завести свій побитий «Поко» в нову петлю і випустити ще один залп по бомбардувальнику.

П’яте влучання, подумала я, вчергове рятуючись від чотирьох супровідників бомбардувальника. Ще трохи, і його щит впаде. Дався взнаки і Коббів вишкіл, нагадавши, що я маю бути готова швидко забиратися геть, щойно підіб’ю бомбардувальник. Як тільки бомба торкнеться землі, вибух буде...

— Дзиґо?

Це був голос Йорґена. З несподіванки я мало не втратила концентрації. Різко вильнувши, розвернула корабель.

— Дзиґо, це ти? — перепитав він. — Командир каже, ти на зв’язку. Що робиться?

— Я... — процідила я крізь зуби. — Я тут розважаюся без вас. Набиваю собі очок.

— Я з «Бистриною», — сказав Йорґен, — ми йдемо на підмогу. Мене одразу покинули бравада і дотепність.

— Дякую, — прошепотіла я, обливаючись потом з-під шолома і зосереджено ведучи свій винищувач на наступний випад.

Градом заливаючи корабель, на мене посипалися червоні промені. Та я від них ухилилася, бо знала, що вони...

Раптовий вибух струсонув корпус мого зорельота й відірвав йому шмат носа. Мене поцілив котрийсь із креллів, чиїх кроків я не могла передбачити.

Мій «Поко» затрусився, з відбитого носа завалував дим, уся панель приладів засвітилася суцільним червоним. Проте маневреності я не втратила і спромоглася ухилитися.

Цей постріл, подумала я. Це вистрілив один з чорних винищувачів. Наказів його пілоту я не чула.

Я зайшла на новий підліт до бомбардувальника, натиснула на спусковий гачок і... нічого не сталося. Трясця! Гармати кріпилися до носа корабля. Влучання їх пошкодило.

Сфера керування ходила ходором, загрожуючи щомиті вирубитися. Дорґо попереджав мене про це.

— «Небовись» десять, у вас залишилася одна хвилина до того, як бомбардувальник зайде в смертельну зону, — тихо сказала мені Залізнобока.

Зосереджена на тому, щоб відірватися від рою ворожих кораблів, я не відповіла їй.

— Якщо він зайде в зону, — продовжила Залізнобока, — ви однаково маєте повне право його збити. «Небовись» десять, ви підтверджуєте?

Конструкція смертоносної бомби передбачала, що вона повинна вибухнути від влучання або контакту з поверхнею. Якщо я зіб’ю бомбардувальник занадто далеко, він знищить «Альту», але Вогненна врятується.

— Підтверджую, — сказала я, шалено петляючи.

Гармати дохлі.

Я чула свист вітру так виразно, ніби скла в кабіні не було. Ніс мого корабля вже палав.

Менше як хвилина.

Набравши висоту, я пустила зореліт у піке. Крелли не відставали від мене.

Щиту бомбардувальника майже кінець.

Навівши свого «Поко» просто на бомбардувальник, я додала прискорення.

— Кадетко? — озвалася Залізнобока. — Що ви робите?

— Я залишилася без зброї, — прошипіла я крізь зчеплені зуби. — Іду на таран.

— Вас зрозуміла, — прошепотіла Залізнобока. — Хай змилуються над вами Святі.

— Що? — почувся на лінії Йорґенів голос. — Що? На таран? Дзиґо!

Я неслася на ворожий бомбардувальник.

— Так, — шепнула я. — Звитяга буде моя.

Крізь колону ворожого вогню я неслася просто на бомбардувальник, аж тут нарешті мій бідолашний побитий корабель не витримав. Підйомне кільце вимкнулося. Я зайшла у неконтрольоване падіння і пролетіла нижче бомбардувальника. Без підйомного кільця, тримаючись на самому вітрі, мій корабель скажено закрутився, і все навкруги зникло за круговертю диму і полум’я.

51

У такі моменти думок не мало б бути. Усе повинно було б відбуватися блискавично.

Моя рука інстинктивно потягнулася до важеля катапульти між ногами. Мій зореліт неконтрольовано падав, система контролю висоти здохла. Я знала, що розіб’юся.

Я завмерла.

Наші кораблі були далеко. Якщо я не зупиню креллів, вони знищать Вогненну.

Якщо розіб’юся, це буде кінець усьому.

Я поклала одну руку на штурвал, а іншою вимкнула атмосферні ковші, пустивши винищувач планувати на вітрі. Відтак натиснула на штурвал, запускаючи прискорення на повну.

У давнину так кораблі й літали. Я згадала, що набрати висоту можна завдяки швидкості.

Мій «Поко» скажено трусило, але я поклала руку на сферу керування і спробувала вийти зі штопора.

Давай, давай!

Я відчула, що мені це вдається. Відчула, як повернулися закрилки, а перевантаження трохи послабилось: корабель почав вирівнюватися. Я зможу. Я...

Мій зореліт черкнув землю.

Одразу ввімкнулися гравітаційні конденсатори, захищаючи мене від удару. Однак я не спромоглася вчасно відновити контроль і підняти корабель на достатню висоту.

Винищувач знову впав на землю, і від другого удару мене рвучко сіпнуло, забивши подих. Гримлячи кабіною, мій бідолашний «Поко» ковзав по курній землі. Скло двигтіло, я кричала. Вдіяти нічого не могла, тому все, що мені залишилося — сподіватися, що конденсатори встигнуть перезарядитися перед...

БАБАХ!

У шаленому скреготі металу «Поко» зупинився.

Оглушена, я висіла на ременях, а все навколо мене крутилося. Глибоко дихаючи, я простогнала.

Потроху розвиднилося в очах. Я струснула головою, перевернулася набік і оглянула потрощене скло кабіни. Корабля мого більше не було. Я врізалася в гору, а поки котилася по землі, винищувачу відірвало крила і шмат фюзеляжу. Усе, що від нього залишилося — труба з прикріпленим до неї кріслом. Вимкнулися навіть індикатори на панелі приладів.

Я провалила завдання.

— Корабель збили, — пролунав у мене в шоломі жіночий голос. — Бомбардувальник продовжує рух. — Голос той звучав пригнічено. — Він зайшов у смертельну зону.

— Говорить «Небовись» п’ять, — озвався голос Артуро, — позивний «Амфі». Зі мною «Небовись» два і шість.

— Пілоти, ви летите на приватних кораблях? — запитала Залізнобока.

— Щось типу того, — відповів він. — Сподіваюся, ви зможете пояснити це моїм батькам.

— Дзиґо, — покликав мене хтось із центру, — який ваш статус? Ми бачили, падіння було контрольоване. Ваш корабель функціонує?

— Ні, — хрипко відказала я.

— Дзиґо? — перепитала Кіммалін. — Що ти накоїла?

— Як бачиш, нічого толкового, — розчаровано простогнала я, намагаючись відстібнути бісові ремені, які заклинило.

— Дзиґо, — промовили з центру, — евакуюйтеся. На вас летить креллівський винищувач.

Креллівський винищувач? Я задерла голову і визирнула з розбитої кабіни. Перевірити уламки мого «Поко» небом до мене нісся чорний корабель — один зі супроводу бомбардувальника. Він явно не хотів мого повернення в повітря, де я могла б завдати їм удару ззаду.

Чорний винищувач летів низько, загрозливо. Дивлячись на нього, я розуміла, що в мене немає жодного шансу. Він ішов за мною. Я це знала.

— Дзиґо? — погукала диспетчерка. — Вам вдалося вибратися?

— Ні, — шепнула я. — Ремені заклинило.

— Іду! — гукнула Кіммалін.

— Забороняю! — мовила Залізнобока. — Вам трьом наказано зосередити сили на бомбардувальнику. Ви однаково до неї не встигнете.

— Говорить «Бистрина» вісім, — проказав Йорґен на лінії. — Дзиґо, я йду! Орієнтовний час прибуття: шість хвилин!

Чорний корабель відкрив вогонь.

У той самий момент над головою в мене промайнула темна тінь. Впавши на схил гори, вона облетіла її, здіймаючи навколо мене куряву. Ворожий постріл влучив у щит новоприбулого корабля.

Що?

Це був великий винищувач із гострими W-пoдiбними крилами.

— Говорить Гончак, — промовив хрипкий голос. — Тримайся, мала.

Це був Кобб. За штурвалом М-Бота!

Шугнувши в бік чорного корабля, Кобб випустив гарпун і вправно його підчепив. М-Бот мав набагато більшу масу, тому притягнув чорного крелла з легкістю, з якою господар притягує пса до себе за повідець, після чого виконав чітко прорахований маневр, яким запустив ворожий винищувач по божевільній траєкторії й торохнув ним об землю.

— Кобб? — перепитала я. — Кобб?!

— Якщо не помиляюся, кадетко, я наказував тобі катапультуватися в подібних ситуаціях, — сказав він по радіо.

— Кобб? Як? Що?

Зависнувши збоку від мого корабля — хоча швидше, його уламків, — М-Бот акуратно приземлився. Доклавши ще трохи зусиль, я нарешті звільнилася від ременів. Спотикаючись, вилізла з кабіни і побігла до нього. Скочила на камінь і видерлася на крило М-Бота, як робила це безліч разів до того. У відкритій кабіні сидів Кобб, на підлокітнику біля нього лежав передавач, який я йому повернула. Той, що...

— Вітаю! — кинув зичливо М-Бот. — Ви мало не загинули, тому гадаю, треба сказати вам щось, щоб відволікти від серйозних, самовбивчих думок про вашу смертність! У вас бридкі чоботи.

Я істерично зареготала.

— Я сказав, що вони бридкі, бо не хочу здатися передбачуваним, — мовив М-Бот. — Насправді ж мені ваші чоботи подобаються. Прошу не вважати мене брехуном.

Кобба всього аж трусило. Руки його дрижали, а скляні очі дивилися просто перед собою.

— Кобб, ви сіли за штурвал. Ви полетіли! — сказала я.

— Божевілля якесь, — врешті промовив він, виходячи з заціпеніння і повертаючи голову до мене. — Допоможи.

Він відстібнувся, і я допомогла йому вилізти. Трясця. Вигляд мав він геть кепський. Перший політ за стільки років добряче вдарив по ньому.

Він зіскочив з крила:

— Віджени бомбардувальник подалі. Не дай йому знищити мене, бо я ще не випив післяобідньої кави.

— Кобб, — промовила я, нахиляючись ближче і оглядаючи його, — я... я чула креллів у себе в голові. Вони якось проникають у мої думки.

Він взяв і стиснув мою руку:

— Усе одно лети.

— Але що, коли я вчиню, як він? Раптом я нападу на своїх?

— Не нападете, — вклинився М-Бот.

— Звідки ти знаєш?

— Бо у вас є вибір, — відказав він, — як у кожного з нас.

Я зиркнула на Кобба, але він тільки знизав:

— Кадетко, а що нам тепер втрачати?

Скрипнувши зубами, я заскочила в знайому кабіну М-Бота, натягнула шолом, пристебнулася і завела двигун.

— Це я його викликав, — самовдоволено промовив М-Бот.

— Як? — не зрозуміла я. — Ти ж вимкнувся.

— Не повністю, — відповів робот. — Я думав. Багато і довго. А тоді почув, як ви мене кличете і просите про допомогу. Ну і... написав нову програму.

— Не розумію.

— Це дуже проста програма, — пояснив він. — Непомітно для мене вона відредагувала записи в базі даних і замінила там одне ім’я на інше. Ви ж знаєте, що я зобов’язаний виконувати накази свого пілота.

З динаміків почувся голос. Мій.

«Благаю, — промовив він. — Ти мені потрібен».

— Тож я обрав собі нового пілота, — підсумував робот.

Кобб відійшов від корабля. Я поклала руки на управління, глибоко вдихнула і відчула...

Спокій.

Так, саме спокій. Це нагадало мені про те, з яким спокоєм я ішла в бій у свій найперший день в академії. Тоді мене глибоко вразила відсутність усякого страху.

Щоправда, то давалися взнаки брак досвіду і дурна бравада. Я відчула себе справжньою льотчицею, думала, що все мені до снаги. Цього ж разу спокій був вельми подібний, проте водночас — кардинально інший. Він диктувався досвідом і розумінням. Піднімаючись у повітря, я відчула, як у мені накопичується нова впевненість, що проростала не з героїчних легенд і хвалькуватості. Це було тверде переконання.

Коли мене збили першого разу, я катапультувалася, бо не було сенсу гинути разом з кораблем. Проте коли навіть найменший шанс на порятунок зорельота був справою життя та смерті, я залишилася в кабіні, продовжуючи спроби підняти його в повітря.

Це була впевненість досвідченого пілота. Більше ніхто й ніколи не переконає мене, що я — боягузка. Мені було байдуже, що скажуть або подумають інші.

Я знала, хто я така.

— Ви готові? — запитав М-Бот.

— Уперше в житті я готова по-справжньому. Покажи мені, як швидко ти вмієш літати. А, ну і вимкни стелс-систему.

— Справді? — перепитав він. — Навіщо?

— Бо я хочу, щоб вони мене бачили, — відказала я, стискаючи в руці штурвал.

52

Джуді «Залізнобока» Айванс спостерігала, як до «Альти» наближаються ворожі сили.

Приміщення командного центру сповнювали звуки радіопереговорів, однак були це не розмови пілотів. То на зв’язок повиходили родини можновладців сповістити, що вони евакуюються на приватних кораблях. Боягузи, всі до одного. І хоч Джуді сама прекрасно усвідомлювала, чим усе закінчиться, ці розмови шматували її душу.

Зі звітом до неї підійшов Рікольфр. Він був одним з небагатьох, хто ще стежив за радарами. Усі оператори й молодші адмірали хаотично оголошували населенню Вогненної про термінову евакуацію.

Хоч би це допомогло.

— Через скільки бомбардувальник добереться до «Альти»? — спитала Джуді.

— Менш як за п’ять хвилин, — сказав Рікольфр. — Будемо евакуювати командний центр у нижні печери? Там досить безпечно.

Вона похитала головою. Рікольфр нервово ковтнув слину, але продовжив говорити:

— На зв’язок виходила остання лінія протиповітряної оборони. Вони вступили в бій з креллами. Три гармати знищено, інші три під важким обстрілом.

Вогневі рубежі зазвичай підтримувалися винищувачами. Джуді кинула погляд на три червоні цяточки на голограмі. То на бій з ворогом летіли крадені кораблі. Тепер вона це розуміла. Це були патріоти, справжні нескорені.

— З’єднайте мене з цими кораблями, — наказала вона, наділа гарнітуру і промовила: — Загін «Небовись»?

— Так, сер, — відповів Амфі, син Вальди.

Як його звуть? Здається, Артуро.

— Пілоте, — сказала вона, — ваше завдання — збити бомбу. Менше ніж за п’ять хвилин вона буде на позиції для знищення Вогненної. Ви мене зрозуміли? Я даю добро на знищення бомби за будь-яку ціну.

— А як же «Альта», сер? — запитав хлопець.

— Вона приречена, — мовила Залізнобока. — Вважайте мене мертвою. Збийте бомбу. Наразі вас усього троє проти шістнадцяти ворожих винищувачів. — Перевіривши звіт, додала: — Загін «Бистрина» буде з вами за дві хвилини. У них шість зорельотів, троє з яких — розвідувальні. Решта наших сил перебуває занадто далеко.

— Центр, вас зрозумів, — відчеканив парубок знервовано. — Хай бережуть вас зорі.

— І вас, командире.

На тому вона відійшла і стала спостерігати за боєм.

— Адміралко, сер! — гукнув диспетчер. — Ми засікли невпізнаний винищувач! Додаю його на голограму!

На проєкції з’явилася зелена цятка. Вона перебувала далеко від основного бою, та скорочувала відстань з разючою швидкістю.

— Сер, — гукнув диспетчер, — цей корабель рухається на маґ-29. Будь-який з наших винищувачів уже давно розвалився б на такій швидкості.

— Що вже цього разу кинули на нас крелли? — пробурмотіла собі під ніс Джуді.

— Центр, говорить «Небовись» одинадцять, позивний «Дзиґа», — пролунав на лінії знайомий дівочий голос. — Вступаю в бій.

М-Бот летів так швидко, що від опору повітря його щит розжарився до червоного. Ми неслися по небу вогненною кулею, але я відчувала лише легку вібрацію. Цей досвід не порівняти з польотом на побитому «Поко».

— Боюся, я досі не функціоную на повну потужність, — сказав М-Бот. — Основний та маневрові двигуни: в нормі. Підйомне кільце і система контролю висоти: в нормі. Система зв’язку і стелс-функції: в нормі. Світловий гарпун: в нормі. Цитонічний гіперприскорювач: неактивний. Функція самовідновлення: неактивна. Гармати: неактивні.

— Отже, ми беззбройні, — промовила я. — Хоч раз політати б на справному кораблі!

— Якби міг, я образився б, — мовив М-Бот. — Ще попрошу вас не судити строго, але я написав програму голосової агресії.

— Що?

— Програма голосової агресії. Подумав, що коли вже йду в бій, то треба насолодитися цим досвідом сповна! От і написав програму, завдяки якій можу висловлюватися відповідно.

Клас.

— Тремти, вороже, бійся! — вигукнув він. — Сьогодні повітря струснеться від грому й побагряніє від твоєї крові! Готуйся зустріти свою кончину!

— Ем-м-м-м, — почувся в рації голос Кіммалін. — Хай благословлять тебе зорі, ким би ти не був.

Прекрасно. Він сказав це в загальний канал. Схоже, відколи наказ залягти втратив актуальність, йому стало байдуже, що його можуть почути.

— Скритна, це сказав мій корабель, — мовила я.

— Дзиґо! — вигукнула вона. — Ти знайшла новий зореліт?

— Це він мене знайшов. Заходжу на поле бою на сьому годину від тебе. Буду там за кілька секунд.

М-Бот точно розрахував час прибуття всієї групи.

— Підождіть, — озвався Недд. — Це я дурник чи у Дзиґи корабель розмовляє?

— Вітаю, Недде, — сказав М-Бот. — Я можу підтвердити, що вам — як і всім людям — справді бракує інтелектуальних здібностей. Однак ваше відхилення від норми не перевищує стандартне.

— Це складно пояснити, — мовила я. — Хоча ні, все просто. Так, мій корабель вміє балакати, але ви його не слухайте.

— Ховайтеся, бійтеся моєї нездоланної вогневої міці! — додав М-Бот.

— Ви вдало доповнюєте одне одного, — сказав Артуро. — Дзиґо, радий, що ти знову з нами. У тебе є якийсь план?

— Так, — відповіла я. — Для початку перевіримо, як вони на мене зреагують. Чекайте.

Я розвернула М-Бота в протилежний бік і, ввімкнувши прискорювач, загальмувала двигуном. Навіть попри досконалі гравітаційні конденсатори, у спину мені вдарила сила перевантаження. Сповільнившись до маґ-2,5, я розвернулася і оглянула поле бою. Переді мною було шістнадцять креллівських винищувачів.

От у мене й з’явився другий шанс. Час зупинити бомбардувальник.

Додавши швидкості, крізь гущу креллів я кинулася просто на бомбардувальник та його трьох супровідників. Перед самими ними шугнула вгору, щоб вони як слід роздивилися гнуті М-Ботові крила та його загрозливий силует. Він мав чотири тримачі для потужних гармат, і я сподівалася, противник не помітить, що вони порожні.

Крелли завжди націлювалися на корабель, який здавався їм найнебезпечнішим у групі, або в якому, на їхню думку, літав офіцер. Я розраховувала, що побачивши М-Бота, вони десь так і подумають.

Мій задум спрацював: крелли кинулися в погоню. Тринадцять винищувачів — усі, крім трьох чорних, — помчали за мною, безладно палячи з гармат.

Прекрасно. Жахливо, але прекрасно.

— М-Боте, треба не відпускати їх від себе, — сказала я. — Веди їх за собою, але не забувай, що будь-якої миті вони можуть зайти згори.

— Прийнято, — відказав він і додав: — Ар!

— Ар?

— Це популярне піратське слівце, хоча насправді — просто стилізований вигук з південно-західного діалекту англійської мови, що здобув популярність завдяки ролі одного актора. Вживається з метою залякування.

— Ясно...

Струснувши головою, я зайшла в складну Альстромівську петлю.

— Усе ж, попри прогалини, у моїй пам’яті збереглися деякі дрібки інформації, — сказав корабель. — Ар!

Я зрізала праворуч і, зиркнувши на екран датчиків відстані, побачила, що Артуро, Скритна і Недд уже прибули на місце.

— Амфі, це всі? — спитала я.

— «Бистрина» на підльоті, будуть тут за півтори хвилини, — відказав Артуро. — З ними Йорґен і кілька старших пілотів, яких я не знаю. Також до них приєдналося кілька розвідників, тож думаю, з ними буде й ФМ.

— Клас, — крекнула я, виконуючи серію маневрів. — А поки чекаємо на них, бери Недда і спробуйте відтиснути бомбардувальник. Тільки обережно: ті чорні винищувачі, що його супроводжують, проворніші за звичайні. Спробуйте відвести бомбардувальник якнайдалі, щоб...

— Забороняю, — включилася в розмову Залізнобока. Ну так, звісно, вона весь цей час нас слухала. — Пілоти, я наказую вам негайно збити бомбардувальник.

— Пані Залізнобока, хай як я не підтримувала б вашу самопожертву, пропоную спершу спробувати інші варіанти, — відрізала я. — Амфі, Вуже, виконуйте.

— Так, Дзиґо, — відказав Недд.

— А я? — спиталася Кіммалін.

— Залишайся на місці й візьми бомбардувальник на приціл, — сказала я. — Чекай, доки супровід відійде вбік, а його щит вирубиться.

На панелі приладів зблиснула лампочка приватного каналу.

— Спенсо, — промовила Кіммалін, — ти точно хочеш, щоб я це зробила? Ну, тобто...

— Скритна, у мене немає гармат, — відповіла я. — Тож, крім тебе, цього не зробить ніхто. Ти зможеш. Приготуйся.

На тому я пірнула, вивертаючись від пострілів. Я мчала понад самою землею, а переслідувачі летіли за мною, наче рій кусючих комах. Трясця. «Альта» була просто переді мною. Ми перебували дуже близько до неї.

Угорі Недд і Артуро вели бій з чорними супровідниками бомбардувальника. Я не мала часу стежити за дійством, бо була змушена зрізати в інший бік, рятуючись від ворожої групи, яка зайшла спереду в спробі відрізати мене.

Кілька пострілів влучило в щит М-Бота.

— Гей! — вигукнув корабель. — За таке я переслідуватиму твого первістка і, нестримно регочучи, детально змальовуватиму йому твою кончину, з великою кількістю неприємних епітетів, звісно!

Я зітхнула: він знову сказав це у загальний канал.

— Тільки не кажіть мені, що я звучу так само.

Відповіді від решти не надійшло.

— Хай зійде на тебе сила-силенна хвороб, притаманних людському виду, більшість з яких викликають вкрай неприємні набряки!

— Трясця. Я говорю так само, правда?

Зціпивши зуби, я натисла на прискорення і відірвалася від переслідування. Ворожих кораблів було дуже багато, і щоб збити мене, їм вистачить декілька прицільних влучань. Мені ж треба було відволікати їх якомога довше. Я вильнула праворуч, загарпунила одного з них і на відцентровій силі розвернулася в інший бік. Огинаючи його групу, відпустила його, шпурнувши по кривій траєкторії.

Тепер угору.

Я підняла корабель і підлетіла, щоби крелли не змогли загнати мене в куток.

— Спенсо? — звернувся М-Бот.

Униз.

Я шуснула донизу, не давши відрізати себе іншій групі креллів, що зайшла з другого боку.

— Як ви це робите? — спитав робот.

Праворуч.

Пролетіла крізь саму гущу кораблів, що мчали мені на перехоплення. Навколо моїх крил засвистіли постріли, але жоден не влучив.

— Ви реагуєте на їхні рухи ще до того, як вони їх роблять, — додав він.

Я чула в голові накази, які їм віддавали. Тихі, але чіткі, вони надходили креллам звідкілясь згори, линули з іншого місця, простору, але я вловлювала ці сигнали, чула їхні команди. Перехоплюючи їх, могла на них відповідати майже мимовільно. Водночас я щосили стримувалася, щоб не втратити голови через це божевілля.

М-Бот був напрочуд маневреним кораблем, здатним на різкі прискорення і розвороти в будь-який бік. У польоті мені здавалося, ніби я відчуваю його — кожен електричний сигнал, що пробігає по його фюзеляжу, переносячи мої команди. Керуючи ним, я ніби рухала власними м’язами, виконувала маневри з точністю досвідченого хірурга і завзяттям наполегливого спортсмена. Це було неймовірно.

Мене настільки поглинув політ, що я мало не проґавила повідомлення від Артуро:

— Дзиґо, в нас нічого не виходить. Ми не можемо відтіснити чорні кораблі від бомбардувальника. Як тільки ми наближаємося, вони дають нам бій, але повертаються на оборонні позиції навколо нього, щойно хоч трохи відтягнемось. Бомбардувальник продовжує наближатися до цілі.

— Скільки часу до його прибуття на точку, з якої можливе знищення Вогненної? — запитала я.

— Менше як дві хвилини, — мовив М-Бот. — Якщо він продовжить рухатися на швидкості...

— Говорить командир «Бистрини», позивний «Тер’єр», — почувся чоловічий голос. — Заради Полярної зірки, поясніть, що у вас там діється?

— Нема часу, — відказала я. — Командире, зберіть усі свої сили і збийте ті чорні винищувачі навколо бомбардувальника.

— А ви хто така?

Я повернула і — досі втікаючи від вервечки розлючених креллів — прошмигнула повз групу новоприбулих, яких, однак, не змогла навіть до ладу розгледіти за стіною променів, що палахкотіли довкола мене. Ще одне влучання в щит, за ним — четверте.

— Потужність щита: сорок відсотків, — оголосив М-Бот.

Я трималася попереду свого хвоста, уникаючи пострілів завдяки тому, що передбачала всі подальші дії ворога.

Несподівано перед очима в мене засвітилися зорі, цяточки білого світла.

Очі.

У приймачі пролунав Йорґенів голос:

— Сер, з усією повагою, але вона — та, кого нам зараз варто слухатись.

Тер’єр тільки зітхнув і промовив:

— «Бистрина», всім кораблям, атака на чорні винищувачі.

— Не всім, — звертаючи праворуч, поправила я. — Йорґене, ФМ, ви там?

— Так, Дзиґо, — відказала ФМ.

— Займіть удвох позицію біля бомбардувальника. Я підведу свій хвіст до нього. Сподіваюся, він закриє вас, і ви зможете підійти достатньо близько. Щойно наблизитеся, запускайте ІМІ. Часу обмаль.

— Ясно, — сказав Йорґен. — ФМ, за мною.

— Слухаюсь.

Я зайшла на широку петлю і пролетіла повз Кіммалін, що висіла подалі від основного поля бою. Мої переслідувачі не звернули на неї жодної уваги, маючи мене за найнебезпечнішу у своїй групі.

— Скритна, — зв’язалася я з нею по приватному каналу, — ти мусиш збити бомбардувальник.

— Якщо він впаде, бомба здетонує, — сказала Кіммалін. — Ви всі загинете. А якщо навіть врятуєтеся, «Альті» кінець.

— Ти можеш деактивувати його двигуни або зробити щось, щоб він впустив бомбу?

— Такий постріл...

— Кіммалін. А що сказала б Свята?

— Я не знаю!

— А ти що тут сказала б? Пригадай день нашого знайомства!

Я крутнулася і понеслася до бомбардувальника. Тер’єр зі своєю командою, з підтримкою від Артуро та Недда, полетіли на чорних винищувачів. Я приєдналася до них, привівши за собою свій хвіст, який спричинив там безлад.

— Менше ніж тридцять секунд, — тихо промовив М-Бот.

— Ти сказала мені вдихнути, — мовила я Кіммалін, — простягнути руку і...

— Зірвати зірку, — шепнула вона.

Мій маневр спричинив хаос, на який я й сподівалася. З усіх боків безладно носилися кораблі, й чорні винищувачі відлетіли від бомбардувальника, щоб уникнути зіткнень зі своїми ж зорельотами.

Раптом я почула наказ, відданий креллівському винищувачу. Очі засвітилися яскравіше, стежачи за мною з неприхованою злістю. У голові мені пролунали слова наказу: «Починайте відлік ста секунд до детонації бомби».

— М-Боте, бомбардувальнику наказано підірвати бомбу через сто секунд! — сказала я.

— Звідки ви знаєте?

— Я чую креллів!

— Як? Я не вловлюю від них жодних радіохвиль! — Він затнувся. — Тобто, ви чуєте їхню надсвітлову комунікацію?

Праворуч від мене зблиснуло світло.

— Влучання ІМІ! — захоплено крикнула ФМ. — Бомбардувальник без щита!

— Скритна, вогонь! — заволала я.

Поле бою протнув промінь червоного світла. Він пройшов крізь гущу креллівських кораблів і мало не зачепив крило Йорґена, який на повній швидкості відходив від бомбардувальника.

Будь я проклята, але постріл прийшовся точнісінько в точку кріплення бомби до корабля, зруйнувавши тримачі. Бомбардувальник продовжив летіти, але вантаж його відірвався і почав падати.

— Бомбу скинуто! — гукнув Тер’єр. — Усім кораблям, забираймося звідси! Ходу!

Усі, включно з креллами, кинулися врозтіч. Усі, крім мене.

Я шугнула донизу.

53

— Бомбу скинуто! — прокричав командир «Бистрини». — Усім кораблям, забираймося звідси! Ходу!

Важко зітхнувши, Джуді продовжувала стояти із закладеними за спину руками і дивитися на голограму. Кілька диспетчерів навколо неї зааплодували. Інші молилися. Рікольфр плакав.

Джуді мовчки спостерігала за падінням бомби. Вона зробила все, що могла. Можливо, з допомогою уцілілих кораблів, цивілізацію ще вдасться відбудувати. Може, рід нескорених ще продовжиться.

Тільки робити все це їм доведеться вже без «Альти». Джуді підготувалася. Рятуючись від вибуху, кораблі попереду кинулися врозсип. Усі, крім одного.

Він натомість шугнув донизу, за бомбою.

— Дефектна, — прошепотіла Джуді.

Я загарпунила бомбу і розвернулася вгору по дузі, з якою не впоралися навіть першокласні конденсатори М-Бота. Перевантаження прибило мене до крісла, та я продовжувала летіти довкола схилу гори, тягнучи за собою бомбу.

М-Бот запустив відлік, синхронізований з таймером бомби. У мене залишалося сорок п’ять секунд.

— Треба вивезти цю штуку за межі смертельної зони, — сказала я, щосили тиснучи на штурвал, щоб відлетіли якнайдалі.

— Далеко нам не відійти, — сказав він. — Розширюю атмосферний захист, щоб бомба не відірвалася через прискорення. Проте вже на маґ-16 він стягнеться занадто сильно і не зможе повністю покривати її, тому розганятися швидше не можна...

Навіть попри таке обмеження ми мчали від «Альти» на швидкості, недосяжній для жодного сонівського корабля. Хоч гравітаційні конденсатори були увімкнені, я однаково відчувала перевантаження. Ми шуснули крізь групу сонівських винищувачів, і вже за секунду вони залишились далеко позаду.

— У нас усе вийде! — озвався М-Бот. — Залишилося ще зовсім трохи. Але... О...

— Що? — спитала я.

— Ми будемо в епіцентрі вибуху, Спенсо, а я не хочу помирати. Це — велика прикрість.

На таймері залишилося десять секунд. Попереду мені було видно рій чорних цяток. То крелли переслідували сонівські винищувачі.

— Повинен бути якийсь вихід! — сказав М-Бот. — Основний та маневрові двигуни: в нормі. Ні, не достатньо швидко. Підйомне кільце та система контролю висоти: в нормі. Чи вийде швидко піднятися? Н, ні, ні!

Я ж відчувала всеохопні мир і спокій.

— Система зв’язку і стелс-функції: в нормі, але користі від них зараз нуль. Світловий гарпун: в нормі, несе бомбу. Якщо відпустимо її занадто рано, «Альту» накриє вибухова хвиля.

Я злилася з кораблем воєдино, відчуваючи всі його процесори, ніби частини власного організму. Відчула, як на таймері залишилося три секунди.

— Система самовідновлення: неактивна. Гармати: неактивні.

Дві секунди.

Я швидше відчула, ніж побачила, перший спалах вибуху позаду. Так само відчувала я, як на повну потужність працює система діагностики М-Бота.

— Біологічний компонент залучено, — промовив він.

Одна секунда.

— Цитонічний гіперприскорювач: активний.

Навколо нас завирувало полум’я вибуху.

— Що? — сам не повірив М-Бот. — Дзиґо! Активуйте...

Самою силою думки я зробила дещо.

Ми зникли, залишаючи у вогненній кулі, що розросталася цвітом полум’я та руйнації, дірку в формі зорельота.

54

Водну коротку мить між ударами серця я побувала в місці, де панувала цілковита темрява. Навіть не темрява, а швидше — небуття. У цьому місці матерія не існувала і не могла.

Тієї короткої миті між ударами серця я припинила існувати, однак продовжувала відчувати. Навколо мене засвітилося поле білого світла, що надходило від мільярда зірок. Немовби очі, що розплющилися всі водночас, вони засіяли скрізь довкола.

То були якісь прадавні сутності. У ту коротку мить між ударами серця вони ожили і не просто бачили, а й знали мене.

Я спробувала втекти з того місця, яке не було ніяким місцем, і відчула, як раптово сіпнулася на ременях, мовби мене фізично закинули назад у кабіну. Заливаючись потом, я задихалася і відчувала, як шалено гупає моє серце.

Мій корабель висів рівно на місці, на панелі приладів блимали лампочки.

— Цитонічний гіперприскорювач деактивовано, — сказав М-Бот.

— Що, — промовила я, відсапуючись, — що то було?

— Не знаю! — відповів він. — Але, за моїми приладами, ми зараз — розраховую — за сто кілометрів від епіцентру вибуху. Ого. За моїм системним годинником, розбіжностей між нашим і зоряним часом немає, тому ми подолали таку відстань за одну мить, при тому майже не витративши часу — тобто рухаючись швидше від швидкості світла.

Я відкинулася на спинку крісла:

— Зв’яжися з «Альтою». З ними все гаразд?

Ввімкнувся канал зв’язку, і я почула шалені вигуки і крики. Тільки через секунду до мене дійшло, що то крики радості, а не жаху.

— База «Альта», — промовив М-Бот. — Говорить «Небовись» одинадцять. Можете починати дякувати за порятунок вас від повного знищення.

— Дякуємо! — загукали голоси. — Дякуємо!

— Найкращим дарунком будуть гриби, — продовжив М-Бот, — стільки різних видів, скільки зможете знайти.

— Ти серйозно? — кинула я, стягуючи шолом, щоб витерти піт із чола. — Тобі ще хочеться грибів?

— Цю частину своєї програми я не стирав, — мовив він. — Мені це подобається. Це дає мені змогу колекціонувати хоч щось — як ви, люди, накопичуєте безглузді предмети, що становлять для вас сентиментальну або тематичну цінність.

Я усміхнулася, хоч і не могла позбутися відчуття, що за мною досі стежать ті очі. Ті... істоти знали, що я зробила, і це їм не сподобалося. Напевно, неспроста М-Ботова здатність рухатися швидше од швидкості світла була так довго неактивна.

Ясна річ, її застосування порушило питання: чи можна це якось повторити? Ба казала, що її мама була двигуном крейсера «Нескорений», що саме завдяки їй він рухався.

«Треба не боятися іскри всередині себе, а вчитися її контролювати».

Я підняла голову і подивилася в небо.

І там помітила пролам. Шари уламків розмістилися так, що мені відкрилися зорі. Зовсім як... у той день, коли я востаннє бачила батька. Коли вперше побувала на поверхні.

Це не міг бути звичайний збіг.

— Спенсо, — покликав мене М-Бот, — з вами хоче поговорити адміралка. Надіньте шолом.

Не відриваючи погляду від ущелини в поясі уламків, я наділа шолом на голову. Переді мною був справжній вихід у нескінченність. То мені здалося, чи я... чи я правда почула, як звідти лине голос? Невже хтось там кличе мене?

— Спенсо, — почувся голос адміралки, — як ти врятувалася від вибуху?

— Сама не знаю, — зізналася я.

— Думаю, я заборгувала тобі вибачення за батька.

— Ви щойно дивом врятувалися від страшного вибуху, але досі можете думати про старі образи? — перепитала я.

Адміралка затихла.

Так. Я... Я точно чула зорі.

«Іди до нас».

— Спенсо, — озвалася врешті Залізнобока, — тобі треба знати дещо про нього. Про той день. Ми приховували від тебе правду, але заради твого ж блага.

— Я знаю, — сказала я, натискаючи на кнопки, які опустили підйомне кільце мого корабля, направивши його донизу. Мій зореліт повернувся носом угору. Спрямувався в небовись.

— Повертайся на базу, — промовила адміралка. — Проведемо церемонію нагородження і влаштуємо святкування.

— Повернуся. Але пізніше.

«У них тверді як камінь голови і скам’янілі серця.»

— Спенсо, у тебе є дефект. Я тебе прошу, повертайся на базу. Щомиті в небі ти наражаєш на небезпеку себе та інших.

«Завжди прагни в небовись...»

— У мене корабель без гармат, — байдуже відказала я. — Якщо я там збожеволію, ви зможете мене збити.

— Дзиґо, — з болем у голосі змолилася Залізнобока, — не роби цього.

«...до чогось величнішого».

— До зустрічі, адміралко, — мовила я і обірвала зв’язок.

Відтак натиснула на прискорення і помчала у височину.

«Прагни до зірок.»

55

Я знала, що це дурна витівка.

Адміралка слушно казала. Слід було повертатися на базу.

Але я не могла. Не лише тому, що не мала сили противитися поклику зірок. І не лише через те, що сталося в тому місці між двома ударами серця.

Мною не керувала ніяка вища сила. Принаймні сама я того не відчувала. Просто мені треба було знати все, уздріти на власні очі.

Я мусила побачити те, що явилося батькові.

Ми неслися все вище і вище, туди, де атмосфера була зовсім ріденька і виднівся вигин планети. Далі — ще вище, до самої прогалини в поясі уламків.

Так близько до нього я ще не піднімалася, і мене вразило, наскільки майстерно там все було влаштовано. Ми називали його поясом уламків, проте це були ніякі не уламки. Цей пояс мав власну чітку структуру. Кожна його деталь мала своє призначення.

Одні велетенські платформи забезпечували поверхню планети світлом. Інші нагадували верфі. Усі разом вони утворювали чітку послідовність шарів, що огортали наш світ, і тієї миті вишикувались таким чином, щоб утворити вікно в космос.

Я влетіла в те вікно. Взяла б трохи вбік, і мене збили б захисні гармати, про які розповідав нам Кобб. Однак тут, в імпровізованому коридорі, я перебувала у безпеці.

Проминувши перший шар уламків, М-Бот оголосив, що ми вийшли у відкритий космос, наголосивши однак, що межа атмосфери не є чіткою лінією і що екзосфера не уривається різко, а поступово тоншає.

Мені перехопило подих від захвату, коли ми проминали велетенські платформи, на яких помістилася б тисяча «Альт». Їхню поверхню вкривали мовчазні темні споруди. Їх тут було мільйони.

Колись тут жили люди, подумала я.

Ми проминули вже сім шарів і неслися на небаченій швидкості — маґ-55, — яка, однак, через відсутність опору повітря зовсім не відчувалася. У космосі швидкість відносна.

Відвернувшись від платформ, я подивилася в кінець коридору. Там рівно світили спокійні вогники.

— Спенсо, — промовив М-Бот, — я фіксую радіосигнали. Одна з тих цяток — не зірка.

Ми проминули ще один шар уламків, і я подалася вперед. Так, одна з цяток попереду була набагато ближче, ніж зорі. Невже то — корабель? Ні, космічна станція у формі дзиґи з лампами уздовж борту.

Навколо неї рухалися менші цятки. Кораблі. Я підкоригувала курс у напрямку станції. Під нами за своєю орбітою зсунувся шар уламків, закривши мені вид на дедалі менші обриси Детриту внизу. Чи зможу, чи наважусь я повернутися туди?

Голоси зірок погучнішали. Ця розмова передавалася не по радіо і відбувалася без жодних слів. Цей поклик зірок... він був... системою комунікації креллів. Через те місце між ударами серця вони спілкувалися, миттєво відправляли одне одному повідомлення. Якимось чином через той простір розумні машини обмінювалися інформацією.

Для цього необхідно було мати доступ до тієї безвісті, небуття.

Ми наблизилися до станції.

— Хіба вони не знають, що це небезпечно? — прошепотіла я. — Невже їм невідомо, що у тому небутті щось живе? Хіба вони не знають про очі?

Напевно, саме тому ми й користуємося радіозв’язком, подумала я. Через це наші пращури відмовилися від цієї потужної технології зв’язку. Вони боялися того, що живе в тому небутті.

— Я не зовсім розумію, про що ви говорите, — сказав М-Бот. — Хоча на додачу до надсвітлової системи комунікації крелли справді використовують досвітлову. Таку я можу зламати й прослухати. Працюю над перекладом.

Підлетівши до кораблів, які враз повернулися в мій бік, я сповільнила М-Бота. Квадратні з великими ілюмінаторами спереду, ці апарати зовсім не були схожі на винищувачі.

Водночас щось завдало мені неначе фізичного удару. Воно пролізло в мій мозок і затьмарило зір. Я закричала, вигнувши спину.

— Спенсо! — стривожився М-Бот. — Що таке? Що відбувається?

Неспроможна ні на що, крім стогону, я відчувала пекучий біль... І враження. Вони надсилали мені видіння. Вони... Вони намагалися... приховати від мене те, що я бачила...

— Запускаю систему маскування! — оголосив М-Бот. — Спенсо, я вловлюю незвичайні сигнали. Спенсо?

Голоси затихли. Біль вгамувався. Я протяжно зітхнула від полегшення.

— Тільки не вмирайте, домовились? — продовжив М-Бот. — Бо якщо ви помрете, мені доведеться взяти собі за нового пілота Роджа. Це буде найлогічніший вибір, хоча цього не хочу ні я, ні він.

— Я не помираю, — запевнила його я, вмощуючись у кріслі й поправляючи мікрофон. — У мене справді є дефект. Це ніби діра в мені.

— У людях є купа дір. Бажаєте почути їхній перелік?

— Будь ласка, не треба.

— Ха-ха. Це був жарт.

— У мене дірка в мозку, — пояснила я. — Завдяки їй я можу заглядати в небуття, але її можна використати проти мене. Думаю, крелли показали батькові якесь марево, тож, коли він повернувся на Детрит, то побачив те, що хотів від нього ворог.

Я пригадала його слова: «Я вас уб’ю. Всіх уб’ю...»

Він промовляв їх з такими спокоєм та скорботою, бо думав, що людство програло і всі його друзі загинули. На нього наслали ману.

— Збиваючи кораблі своїх друзів, він гадав, що стріляє по креллах, — прошепотіла я.

З темряви до М-Бота підлетіло кілька квадратних зорельотів. Мені вони були схожі на кур’єрські або буксирувальні кораблі. Крізь великі квадратні ілюмінатори я побачила істот, віддалено схожих на ті замальовки креллів, що в нас були. Темні, закуті в скафандри постаті з червоними очима.

Тільки тут на їхніх скафандрах переважали яскраві барви — червоногарячий та синій кольори, без жодного натяку на чорноту. Істоти нагадали мені крабів зі Старої Землі, яких я бачила на ілюстраціях на заняттях з прадавньої біології. Скафандри ж їхні нагадували швидше біомеханічний апарат, з отворами для очей на «голові», крізь які створіння могли бачити.

Боки кораблів укривали написи невідомою мені мовою.

— Ketos redgor Earthen listro listrins, — прочитав напис M-Бот. — Англійською це приблизно перекладається як: «Служба контролю та нагляду за землянами».

Трясця. Звучала назва лиховісно.

— Ти можеш перекласти мені їхні слова?

— Ближче до станції я вловлюю радіосигнали, — відказав він. — Але підозрюю, ці кораблі комунікують за допомогою надсвітлових цитонічних технологій.

— Послаб захист, але не знімай повністю, — наказала я. — Якщо знову закричу або збожеволію, поверни.

— Добре... — протягнув М-Бот. — Щоправда, як на мене, ви й так поводитесь, як божевільна. Втім, нічого нового.

Я знову почула голоси, що линули з чорноти всесвіту. Вони промовляли слова, які надсилалися крізь небуття. Я розуміла їх без усякого перекладу, бо в тому місці всі мови звучали, як одна.

— Воно дивиться на мене! — промовила одна з істот. — Думаю, воно хоче мене зжерти. Мені це не подобається!

— Воно знешкоджене, — надійшла відповідь зі станції. — А коли і дивиться, то не бачить вас. Ми заблокували його бачення. Відбуксуйте корабель на діагностику. Це не стандартна сонівська модель. Цікаво, як вони її збудували.

— Я не бажаю наближатися до цієї штуковини, — промовила друга істота. — Хіба ви не знаєте, які вони небезпечні?

Зацікавлена, я нахилилася ближче до скла кабіни і скорчила злу пику, вишкіривши зуби. Одна з істот верескнула, розвернула корабель і полетіла геть. Два інші буксири здали назад.

— Це робота для дронів, а не пілотованих кораблів, — сказав один інопланетян.

Вони самі були перелякані й зовсім не походили на страшних потвор, яких я собі уявляла.

Я розслабилася.

— Бажаєте, щоб я спробував зламати їхню систему? — запитав М-Бот.

— Ти можеш це зробити?

— Насправді це простіше сказати, ніж зробити, — відповів він. — Спершу треба перехопити вхідний сигнал, після того — зламати паролі й створити фальшивий ключ доступу, який уможливить обхід локальної системи безпеки і непомітну передачу даних.

— То ти можеш зробити це чи ні?

— Уже зробив, — мовив він. — Просто пояснити це дуже складно. Починаю передачу даних... Ой, мене засікли і викинули з системи. Протокол захисту заблокував мені повторний вхід.

На станції заблимали вогні, й з одного з її відсіків висипав загін дрібних кораблів. Я одразу впізнала їх за схемою польоту. Це були креллівські винищувачі.

— Забираймося звідси, — кинула я, хапаючись за штурвал і розвертаючи М-Бота. — Зможеш провести нас між шарами уламків, не зачепивши захисних платформ?

— Оскільки крелли роблять так щоразу під час своїх атак, гадаю, мені це також до снаги, — сказав він.

Я натиснула на прискорення, і ми понеслися до зовнішнього шару уламків. М-Бот вивів на скло кабіни мапу поясу, і я полетіла по ній. Наближаючись до поверхні планети, ми пролітали зовсім близько до деяких платформ, проте жодна з них не вистрілила.

Я відчувала якусь неясну тривогу. Збудження, яке охопило мене спочатку, коли я тільки-но наблизилася до зірок, минулося. На зміну йому прийшло усвідомлення суворої реальності.

Політ сюди був справжнім божевіллям. Навіть я це розуміла. Проте після чергового шару уламків крелли покинули переслідування, і я нарешті зрозуміла, що таки повернуся на планету.

— Тобі вдалося щось розвідати? — спитала я. — Дістав якусь інформацію з їхніх комп’ютерів?

— Почавши з ядра даних про роботу станції, я просувався до зовнішніх шарів, — відповів він. — Накопав небагато, але... О-о-о... Це вам сподобається.

— Що? — запитала я, додаючи прискорення. — Що ти знайшов?

— Відповіді.

ЕПІЛОГ

За дві години, закутана в ковдру, я сиділа в командному центрі СОНу. Мені виділили крісло самої адміралки Залізнобокої, в яке я залізла з ногами.

Від самого того моменту в небутті мені було страшенно холодно. Я не могла позбутися того відчуття, і навіть ковдра не допомагала. І хоч випила цілу тону знеболювальних, голова мені досі розколювалася.

Навколо мене товпилася група найважливіших персон: керівники Національної асамблеї, молодші адмірали, командири загонів. З кожною секундою мені ставало зрозуміліше, що вони більше не бояться, що я можу на них напасти, хоча коли тільки повернулася з космосу, на мене дивилися з обачністю.

Відчинилися двері, й у командний центр нарешті пришкандибав Кобб. Я наполягла дочекатися, коли його забере евакуаційний корабель і він вип’є свою післяобідню чашку кави.

— Ну що ж, — промовила Залізнобока, складаючи руки на грудях. — Капітан Кобб прийшов. Можемо починати?

Я підняла палець. Може, це й було не зовсім гарно з мого боку, але змусити Залізнобоку чекати було до біса приємно. До того ж бути присутнім тут заслужив ще дехто.

Поки ми чекали, я взяла свою рацію:

— М-Боте, у тебе все добре?

— Я намагаюся не ображатися на те, як дивляться на мене тутешні інженери, — відказав він. — Схоже, їм так і кортить роздерти мене на частини. На щастя, поки що ніхто не намагався цього зробити.

— Цей корабель належить... — почала була Залізнобока.

— Цей корабель, — перебила її я, — самознищиться за найменшої спроби зламати його систему. СОН отримають його технології, але лише на наших умовах.

З не меншим задоволенням спостерігала я, як вона розчервонілася на такі мої слова, та заперечувати не стала.

Нарешті відчинилися двері, й до центру зайшов Йорґен. Він широко усміхався, і я подумала, що яким приємним не був би, цей вираз страшенно йому не пасує. Насуплений, серйозний, він мав куди природніший вигляд.

Щоправда, чекали ми зовсім не на нього, а на довготелесого юнака, за яким його й відправили. Ступаючи всередину, Рік либився, як той бовдур, а коли адміралка та командири розступилися перед ним і віддали честь — то й зовсім знітився. Залізнобока хоч і сердилася, що ми з Ріком одразу не передали корабель командуванню, більшість командирів погодилися, що, працюючи з божевільним роботом, який всякчас погрожував самознищитися, Рік напрочуд майстерно зумів передати його технології СОНу.

— Тепер нарешті можемо починати? — спиталася Залізнобока.

— Крелли — не ті, за кого ми їх маємо, — почала я. — Моєму кораблю вдалося завантажити деякі їхні дані й дізнатися, що було до того, як наші предки потрапили на Детрит. А була війна. Велика міжгалактична війна людей проти інопланетян.

— Тобто креллів, — поправила Залізнобока.

— На початку не було ніяких креллів, — сказала я. — Були тільки ми проти цілої галактики. Людство програло ту війну. Переможцями з неї вийшла коаліція інопланетян, які, наскільки зрозуміли ми з М-Ботом, вважали людство занадто грубим, нецивілізованим і агресивним, щоби приймати його в міжгалактичну спільноту. Вони вимагали всім людським флотам, включно з незалежними, здатися під їхню владу, однак наші пращури з «Нескореного» та його невеликого флоту не вважали себе винними. Вони не брали участі в тій війні. Отримавши від них відмову капітулювати, галактична коаліція відправила схопити їх свій бойовий загін. Оце вже й були крелли.

Я заплющила очі:

— Вони загнали нас у кут. А після конфлікту на борту «Нескореного» моя прабабуся привела нас сюди, на Детрит. Ми й раніше знали про цю планету, яку мешканці покинули за кілька століть до нашого прибуття. Крелли гнали нас аж сюди, а коли ми розбилися тут — облаштували станцію на орбіті, щоб наглядати за нами. Вони — не вбивці, а тюремні наглядачі. Призначення цього загону — не випускати людей з планети, оскільки деякі з тих інопланетян переконані, що як дозволити нам повернутися в космос, ми спробуємо захопити цілу галактику. Смертоносні бомби призначені знищувати нашу цивілізацію, якщо ми спробуємо покинути Детрит. Проте більшість разів вони атакували не для того, щоб знищити нас. Їхні закони забороняють їм повністю стирати цілі види. Тому цю планету вони розглядають, як... заповідник для людей, а винищувачі насилають, щоб ми відволікалися на бій і не мали часу на винайдення способу втекти. І хоч їхні винищувачі мали завдання зменшувати наш флот, їм дозволено використовувати проти нас обмежені сили, щоб ненароком не винищити всіх.

Навіть під теплою ковдрою я дрижала від холоду.

— Проте віднедавна щось змінилося. Схоже, останню бомбу таки пустили для знищення нас. У них є певна... політика стосовно того, до якого ступеню нас можна терпіти. Вони спробували знищити «Альту» та Вогненну, але ми перемогли. Це їх налякало.

— Це все чудово, — промовила Залізнобока, знову складаючи руки на грудях, — але нічого не змінює. Так, тепер ми знаємо, чому крелли на нас нападають, але їхні сили все одно переважають наші. Значить, їхнє бажання знищити нас тільки зросте.

— Можливо, — погодилася я. — Але ті істоти, які нас стережуть, вони не воїни. Це — наглядачі, котрі самі не літають на бій, натомість відправляють безпілотники, яким зовсім не обов’язково вправно битися, бо вони можуть задушити нас кількістю, а не якістю.

— Що зовсім не полегшує нам завдання, — не погоджувалась Залізнобока. — У нас дефіцит ресурсів, тоді як у них — передові технології та орбітальний флот. Отже, шансів у нас катма.

— Це правда, — кивнула я.

— Чого ж тоді усміхаєшся? — спитала вона.

— Бо я можу їх чути. А знаючи подальші кроки ворога, маєш над ним перевагу. Вони думають, що ми на цій планеті в пастці.

— А хіба це не так? — запитав Йорґен.

Я здригнулася, знову пригадавши своє перебування в небутті. Крелли спрямовували всі свої сили на наших найкращих пілотів, бо знали про дефект і розуміли, що людина з ним може зробити те, що зробила я.

Я не знала, як мені вдалося телепортувати корабель, і не була впевнена, чи наважуся колись повторити це. Та водночас розуміла, що Ба казала правду. Уміння управляти цією здібністю — це ключ. До виживання. До втечі з цієї планети.

До того, щоб нарешті стати по-справжньому нескореними.

ПРИМІТКИ

[1] Сунь-дзи. «Мистецтво війни». Переклад Сергія Лесняка. (тут і далі прим. пер.)

[2] Вигадана міра.

[3] Сунь-дзи. «Мистецтво війни». Переклад Сергія Лесняка.