Джон Фанте

СПИТАЙ У ПИЛУ

Роман

Переклад з англійської Юрія Паустовського

УДК 82-3

Ф 22

Фанте, Джон

Спитай у пилу : Роман / Джон Фанте ; пер. з англ. Юрія Паустовського. — Чернівці : Книги — ХХІ, 2018. — 224 с.

ISBN 978-617-614-216-4

«Спитай у пилу» — класика американської літератури й найвідоміший роман Джона Фанте. Це історія про Артуро Бандіні — молодого хлопця, що поневіряється у Лос-Анджелесі часів Великої депресії з надією стати письменником. На шляху до визнання Артуро закохується в Каміллу, мексиканську офіціантку зі складним норовом, яка стала для нього і музою, і гірким нещастям…

Усі права застережено. Відтворювати будь-яку частину цього видання в будь-якій формі та в будь-який спосіб, зокрема електронно, без письмової згоди правовласників заборонено.

В дизайні обкладинки використано малюнок Олега Сидорова.

U.C.C. copyright notice on the Translation.

The copyright notices printed in the Proprietor’s edition of the Work. Published by arrangement with Ecco, an imprint of HarperCollins Publishers.

© Книги — ХХІ, 2018, видання українською мовою

© Юрій Паустовський, 2018, переклад

© Анна Стьопіна, 2018, обкладинка

Передмова

Я був молодий, їсти було нічого, я пив і намагався стати письменником. Читати зазвичай ходив у Громадську бібліотеку Лос-Анджелеса, у центрі міста, та все, що мені там траплялося, було зовсім далеке і від мене, і від життя на вулицях, і від людей, яких я знав. Здавалось, автори просто гралися словами — що менше змісту у твоїх книжках, тим кращий ти письменник. У них були не твори, а просто суміш витонченості, навичок і форми — їх читали, викладали у школах, переварювали й лишали у спадок наступним поколінням. Зручна річ — причесана й стерильна Культура слова. Хоч якісь натяки на азарт і запал можна було відшукати хіба що у дореволюційних росіян. Були, звісно, і винятки, але так мало, що читалися вони дуже швидко, і я знову лишався перед купою нічого не вартої макулатури. На тлі своїх попередників з усіма їхніми перевагами сучасні письменники, м’яко кажучи, не вражали.

Я брав з полиць книжку за книжкою. Їм немає про що сказати? Немає про що закричати?

Я шукав і в інших відділах бібліотеки. «Релігія» виявилась суцільним болотом — принаймні мені так здалось. Я поліз у «Філософію»: кілька суворих німців приємно здивували, та на цьому все й завершилось. Глянув «Математику», але вища математика виявилась такою ж, як і релігія, — не для мене. Я вже думав, що так і не знайду те, чого шукаю.

«Геологія» також зацікавила мене ненадовго. Я натрапив на деякі книжки з хірургії, мені сподобалось: багато нових слів, гарні ілюстрації. Найбільше запам’яталась операція на мезоколоні.

Зрештою, облишивши хірургію, я повернувся до величезної кімнати з художньою літературою. (Коли мені вистачало на вино, я до бібліотеки не ходив. Але це місце мене рятувало, коли нічого було пити і їсти й коли мене шукала власниця, щоби здерти гроші за оренду. До того ж у бібліотеці можна було спокійно сходити в туалет.) Я часто помічав там таких самих ханиг, як я, — здебільшого вони спали за столами, вмостивши голови на бібліотечні книжки.

Я без кінця бродив цим величезним приміщенням, брав з полиць книжки, читав по кілька рядків і ставив назад.

Та одного прекрасного дня я взяв до рук книжку, відкрив її й одразу зрозумів: це воно. Трохи почитав, не відходячи від полиці. А потім, наче людина, що відшукала золото на міському звалищі, поніс книжку до столу. Рядки плавно котилися один за одним, суцільним потоком. У кожного рядка була власна енергія, і жоден наступний не поступався попередньому. Вони надавали сторінці форми, ніби на папері було щось вирізьблено. Нарешті знайшлась хоч одна людина, яка не боїться власних емоцій. Гумор і біль поєднувалися із неймовірною простотою. Початок книжки став для мене шаленим, грандіозним потрясінням.

У мене був читацький квиток. Я записав книжку на своє ім’я, приніс додому і, вмостившись у ліжку, став читати. Задовго до кінця я вже розумів, що цей письменник створив свій новий, унікальний стиль. Книжка називалася «Спитай у пилу», її автором був Джон Фанте. Усе життя я відчував його вплив на власну творчість. Дочитавши «Спитай у пилу», я пішов у бібліотеку по інші книжки Фанте. Знайшов дві: «Червоний даґо» і «Почекай до весни, Бандіні». Вони були анітрохи не гірші — шедеври, написані душею й серцем.

Так, Фанте дуже серйозно на мене вплинув. Невдовзі після того, як я познайомився з його творами, до мене переїхала жінка. Пила вона ще більше за мене, ми постійно сварилися, і я часто кричав на неї: «Сама ти ідіотка! А я Бандіні, Артуро Бандіні!»

Фанте був для мене богом, а богів краще лишати в спокої — не варто стукати до них у двері. Та мені все одно було цікаво, де саме він жив на Енджелс-Флайт. Мало не щодня я проходив тією вулицею, гадаючи: «Оце вікно, в яке залізала Камілла? А це ті двері? Той вестибюль?» Я цього так і не дізнався.

Тридцять дев’ять років по тому я перечитую «Спитай у пилу». Книжка досі вражає, як і решта текстів Фанте, але саме ця лишається моєю улюбленою, саме ця змусила мене вперше відчути магію. Окрім «Червоного даґо» і «Почекай до весни, Бандіні», у нього є й інші книжки: «Життя через край», «Братство винограду», «Сон Банкер-Хілл».

Вже за зовсім інших обставин я нарешті зустрівся з їхнім автором цього року (1979). Про Джона Фанте можна розповідати ще багато. Його життя — це історія жахливої вдачі, складної долі та справжньої мужності. Колись ви її почуєте, але навряд він би хотів, щоб я про це розповідав саме тут. Скажу лише одне: його слова не розходилися з ділом — він завжди був сильною, доброю та щирою людиною.

Ну все, досить. Тепер ця книжка ваша.

Чарльз Буковскі

Розділ 1

Якось уночі я сидів на ліжку в себе у номері на Банкер- Хілл, у самому центрі Лос-Анджелеса. Це була дуже важлива, доленосна ніч: треба було щось вирішити з готелем. Або плачу́, або вимітаюсь — так було сказано у записці, яку власниця просунула під двері. Проблема справді серйозна, варта уваги. Але я знайшов вирішення — вимкнув світло й ліг спати.

Вранці прокинувся й подумав, що варто частіше робити зарядку. Одразу ж і почав — зробив кілька нахилів. Поки чистив зуби, відчув присмак крові й помітив рожеві плями на зубній щітці — пригадалась реклама. Я вирішив прогулятися й випити кави.

Пішов у той самий ресторан, що й завжди. Вмостившись на стілець перед довгою стійкою, я замовив каву. Те, що мені принесли, начебто нагадувало каву на смак, але не варте було і п’ятака. Я викурив там кілька цигарок, проглянув результати ігор Американської ліги, старанно оминаючи Національну, і зрадів, що Джо Ді Маджіо досі найкращий у своєму чемпіонаті, — італійцям усе ще є чим пишатися.

Хороший удар у Ді Маджіо. Я вийшов з ресторану й, зупинившись перед уявним пітчером, уперіщив хоум-ран за трибуни. Далі попрямував вуличкою до Енджелс-Флайт, намагаючись скласти собі план на день. Та робити було нічого, і я вирішив просто прогулятися містом.

На Олів-стріт я минав жовті брудні будинки, вологі, як губки, від учорашнього туману. Подумав про своїх друзів з Детройта, Еті та Карла. Згадав вечір, коли Карл побив Еті, дізнавшись, що вона вагітна: він не хотів дітей. Але дитина все одно народилась. Отака історія. Згадав, як виглядала їхня квартира, як там смерділо мишами й пилюкою, а старі бабусі спекотними днями відсиджувалися у вестибюлі, і в одної були гарні ноги. На ліфті працював бідолашний дядько з Мілуокі; він, здавалось, пхикав щоразу, коли хтось натискав кнопку, наче такий поверх міг обрати тільки повний придурок; у нього завжди можна було взяти якісь бутерброди й журнали.

Я зійшов з пагорба на Олів-стріт навпроти потворних каркасних будинків, від яких аж перло моторошними історіями про вбивства, і пішов далі вниз по Олів до філармонії. Я згадав, як ходив сюди з Елен послухати хор Дона Коссака. Мені тоді стало нудно, і ми через це посварились. Згадав, у що вона була вдягнена того дня — у білу сукню; мене аж викручувало, коли я до неї торкався. Елен. Але Бог із нею.

Я вже дійшов на перехрестя Фіфс та Олів, де здоровенні машини чавили вуха своїм гуркотом і пальми у випарах бензину стояли зовсім печальні, а чорні тротуари були ще вологі від учорашнього туману. Я минав готель «Білтмор» і ряди жовтих таксі вздовж нього. Усі водії спали, крім одного, який стояв найближче до входу. Мене завжди дивували ці хлопці і їхня разюча обізнаність. Я згадав, як одного разу таксист підказав нам із Россом адресу і, хтиво скалячись, повіз на Темпл-стріт. Там на нас чекали двоє страшних дівок, але Росса це не спинило, а я сидів у вітальні й грався з фонографом, наляканий і самотній.

Проходячи повз швейцара «Білтмора», я одразу його зненавидів — за жовті галуни, за його шість футів зросту, за показну поважність. Та ось біля тротуару зупинилось чорне авто, з нього вийшов чоловік, очевидно, небідний. Слідом за ним — жінка, красуня у лисячому хутрі; вона процокала підборами по тротуару і далі, за двері. Я подумав:

«Божечки, от би мені таку, хоч би на день...» Якийсь час вона ще марилась мені, та я ішов далі, вловлюючи її парфуми у вранішньому вологому повітрі.

Я довгенько простояв перед магазином люльок, заглядаючи всередину: все на світі забулося, окрім вітрини цього магазину. Я уявляв, як курю всі ті люльки одна за одною, бачив себе видатним письменником із вересковою красунею в руках: я з паличкою виходжу з великого чорного автомобіля, і вона слідом за мною — та жінка в лисячому хутрі, горда за мене, аж розпирає. Ми зняли номер, випили по коктейлю й трохи потанцювали, потім випили ще, я процитував щось на санскриті, і світ став невимовно прекрасним, бо щокілька хвилин на мене, відомого автора, задивлялася якась чарівна незнайомка — довелося залишити їй автограф на сторінці з меню. Моя срібна лисичка страшенно ревнувала.

Лос-Анджелесе, дай мені трішки себе! Іди до мене, як я до тебе прийшов, — агов, я тут! Моє миле містечко, я ж так тебе люблю, моя квітко печальна, квіточко серед пустелі, моє миле містечко...

День у день я навідувався до бібліотеки, де на полицях мене виглядали серйозні хлопці. Друже Драйзере, брате Менкене — всі на місці, нікого не забули. Я приходив із ними привітатися: здоров, Драйзере, здоров, Менкене, привіт-привіт. А ось і місце для мене, на літеру «Б», на полиці «Б», Артуро Бандіні; дайте дорогу Артуро Бандіні, посуньтеся, хлопці, тут стоятиме його книга! Я сидів за столом, вдивляючись туди, де стоятиме моя книга, поруч із Арнольдом Беннетом; нічого особливого в цьому Беннеті немає, так що мені доведеться віддуватися за всю нашу компанію на «Б» — мені, старому Артуро Бандіні, одному з них, — аж поки якась дівчина не підійде до мене, заполонивши відділ художньої літератури ароматом своїх парфумів, і стукотом підборів розіб’є нудьгу моєї слави. Великий день, заповітна мрія!

Але власниця, сива жіночка, продовжувала писати свої записки. Вона родом з Бріджпорта, штат Коннектикут, її чоловік помер, тепер вона зовсім самотня й нікому не довіряє, просто не може собі цього дозволити — принаймні так вона мені сказала. А ще сказала, що мені все одно доведеться заплатити. Сума росла, як державний борг, і мені треба або платити, або виїхати — віддати все до останнього цента за п’ять прострочених тижнів. Інакше вона арештує мої валізи. Тільки валіз у мене немає, бо я приїхав із сумкою, а до неї нема навіть ременя, бо на тому ремені тримаються мої штани, та й тримати там майже нічого, бо від штанів теж лишилось небагато.

— Я щойно отримав лист від свого агента, — переконував я її. — Від агента з Нью-Йорка. Він пише, що продалось ще одне оповідання. Поки не каже куди, але точно продалось. Так що не хвилюйтесь, місіс Харгрейвз, не бійтесь, гроші скоро будуть.

Вона не вірила такому брехунові, як я. Хоча це була й не зовсім брехня — скоріше бажання, а не брехня; а може, навіть і не бажання, може, це була й правда; та єдиний спосіб дізнатися напевне — це виглядати поштаря, пильнувати його, перевіряти всю пошту, яку він викладає на стіл у фойє, перепитувати щоразу, чи нема чого для Бандіні. Щоправда, перепитувати мені вже було не обов’язково: я в цьому готелі вже сьомий місяць. Він здалеку мене помічав і завжди кивав — «так» чи «ні» — ще до того, як я розкривав рота. Три мільйони «ні» і лише одного разу — «так». Якось мені прийшов чудовий лист. За своє життя я отримував купу листів, але чудовим був лише цей один. Його принесли вранці. Там було написано (йшлося про «Песик засміявся»), що він прочитав «Песика» і йому сподобалось; він писав: «Містере Бандіні, якщо я коли й зустрічав генія, то це ви». Його звали Леонардо — це був чудовий італійський критик; щоправда, Леонардо мало хто знав як критика, він був простим собі чоловіком із Західної Вірджинії, але він був чудовим, він був критиком, і він помер. Він був уже на тому світі, коли моя відповідь дісталася до Західної Вірджинії, а його сестра відіслала її назад. У неї лист теж вийшов чудовий — сестра, як не дивно, також виявилась непоганим критиком; вона писала, що Леонардо помер від сухот, але він гідно тримався до самого кінця, а в останні свої години, сидячи на ліжку, писав мені про «Песик засміявся»: звісно, це неправда, але для мене навіть така вигадка була дуже важлива. Леонардо, царство йому небесне, святий Леонардо, мій рівноапостольний друг.

У готелі кожнісінька душа прочитала «Песик засміявся», усі до одного, — оповідання, яке змусить вас померти із книжкою в руках. Воно, до речі, було не про песика — просто красива, пронизливо лірична історія. І видатний редактор, не хто інший, як Дж. К. Хекмут, з його китайським ієрогліфічним підписом, повідомляв мені в листі: «Це чудове оповідання, і я пишаюсь тим, що маю змогу його видати». Коли «Песика» прочитала місіс Харгрейвз, у її очах я став іншою людиною. Мене досі не вигнали з готелю на холод (хоча здебільшого надворі було спекотно) лише завдяки «Песику». Місіс Грейнджер з 345, послідовниця «Християнської науки» (непогані стегна, але трохи застара) з Батл-Крік, Мічиган, тільки те й робила, що сиділа у фойє, чекаючи смерті, але «Песик» повернув її до життя. Це було видно по її очах, чесно. Я сподівався, що вона запитає про мій фінансовий стан, чи є мені на що жити; зрештою, я подумав, чому б не позичити в неї якусь п’ятірку, але не став — просто пішов, роздратовано клацаючи пальцями.

Готель називався «Альта-Лома». Він стояв на схилі пагорба, на гребені Банкер-Хілл, збудований догори ногами: перший поверх був нарівні з вулицею, а десятий — на десять поверхів нижче. Щоби потрапити у 862 кімнату, треба було сісти в ліфт і спуститися на вісім поверхів; а «підвал» розташовувався не внизу, а на горищі над першим поверхом.

Ой, моя мексиканко! Я постійно про неї думав, про свою мексиканську дівчину. Правда, у мене такої не було, зате на вулицях їх ходило повно; Плаза й Чайнатаун від мексиканок аж горіли, і колись, як отримаю наступний чек, я собі теж таку знайду, оцю чи оту — яку схочу. А поки чек іще був у дорозі, принцеси ацтеків та майя гнули спини на Головному центральному ринку й у Церкві Пресвятої Богородиці. Іноді я приходив на месу, щоби подивитися на них. Нібито й богохульство, але краще так, ніж узагалі не ходити в церкву. Так що в листах додому в Колорадо мені не потрібно було брехати: «Дорога мамо, у неділю я був на месі». На ринку я навмисно-випадково врізався в таких принцес. Так із ними можна було хоча б поговорити — я усміхався й перепрошував. Ці красуні так радіють, коли з ними поводяться по-джентльменськи. Я торкався до них і трепетно відносив це відчуття у свою кімнату, де пил осідав на моїй друкарській машинці й мишенятко Педро сидів у своїй норі, не зводячи з мене чорних очей, поки я поринав у світ чарівних фантазій і мрій. Педро був хорошим мишеням, але в мене так і не вийшло його приручити, привчити йти на руки чи хоча б не розводити гармидер. Я його помітив, ще коли вперше зайшов до кімнати, у день моєї слави — «Песик засміявся» тоді саме з’явився на сторінках серпневого номера журналу. Це було п’ять місяців тому, коли я приїхав сюди автобусом із Колорадо з півтора сотнями в кишені й грандіозними планами в голові. У ті часи в мене ще була філософія. Тоді я любив і людей, і тварин однаково, зокрема й Педро. Та коли він навів повну кімнату своїх друзів, на сир мені вже не вистачало і довелось годувати їх хлібом. Хліб їм не сподобався. Я їх розчарував, вони мене покинули, усі до одного, крім аскета Педро, якому вистачало й сторінок старенької Біблії.

О, той перший день! Місіс Харгрейвз відчинила мою нову кімнату, і я побачив червоний килимок на підлозі, картини з англійськими краєвидами на стінах і суміжну ванну. Мій номер був на шостому поверсі — 678-й, прямо під пагорбом, так що вікно впиралось у зелений схил: можна було обійтись і без ключа, бо вікно я ніколи не зачиняв. З нього я вперше побачив пальму — ближче, ніж за шість футів. Звісно, вона навіювала мені думки про Пальмову неділю, Єгипет і Клеопатру, та гілки в неї геть почорніли від вихлопів тунелю Серд-стріт, а стовбур вкрився пилюкою й піском, який наносило з пустель Мохаве та Санта-Ана.

«Дорога матусю, — писав я додому в Колорадо, — справи мої йдуть краще. Один відомий редактор приїжджав у Лос- Анджелес, ми з ним пообідали й підписали контракт на купу оповідань. Не хочу забивати тобі голову подробицями, тобі це не дуже цікаво, та й татові теж. Коротше, у мене тепер серйозний контракт, але він почне діяти лише через кілька місяців. Відправ мені десять доларів, мамо, або хоч п’ять, матусю, бо редактор (я б тобі написав, як його звати, але для чого?) вже готовий запустити зі мною свій найприбутковіший проект». Дорога мама і дорогий Хекмут, видатний редактор, — саме вони отримували більшість моїх листів, а може, й усі. Старий Хекмут із суворим поглядом і проділом посередині, могутній Хекмут, що ручку тримав, як меча, — його портрет висів у мене на стіні, з автографом, схожим на ієрогліф. «Здоров, Хекмуте, — казав я часом до нього, — Боже, як же ти пишеш!» Коли справи йшли гірше, Хекмут отримував від мене довші листи. «Господи, Хекмуте, зі мною щось не те. Зник мій запал, я не можу писати. Може, це через тутешній клімат? Порадьте щось. Як вважаєте, я пишу не гірше за Фолкнера? Думаєте, це якось пов’язано із сексом? Бо, містере Хекмуте, бо тут...» — і отак я розповідав йому про все підряд. Розповідав про блондинку, яку зустрів у парку. Розповідав, що я з нею виробляв, як вона тремтіла піді мною в ліжку. Виклав йому всю історію від початку до кінця. Тільки все це була не зовсім правда, швидше навіть повна брехня — та це було хоч щось. Такою писаниною я підтримував зв’язок із великим, і він завжди відповідав. Хороший дядько! Він відписував одразу ж; видатний вирішував проблеми талановитого. Ніхто не отримував стільки листів від Хекмута, як я. Я часто виймав їх із шухляди, перечитував, інколи трішки цілував. Я стояв перед Хекмутовим портретом у сльозах і запевняв, що цього разу він зробив правильний вибір, чудовий вибір — Бандіні, Артуро Бандіні, я.

Тяжкі рішучі дні. Саме так — рішучі: Артуро Бандіні сидів перед своєю друкарською машинкою по дві доби без перерви, рішуче налаштований на успіх. Та діла з цього не було. Найдовша, найрішучіша засідка в житті Артуро — і жодного написаного рядка, лише одне слово друкованепередруковане по всій сторінці, згори-донизу, одне й те саме: пальма, пальма, пальма. Наша з пальмою битва на смерть. І пальма перемогла: видно, як вона колихає листям у блакитному повітрі, чути, як мелодійно поскрипує. Пальма здолала мене за два дні. Я виліз у вікно й сів під нею. Уже за хвилину я задрімав, і мурахи влаштували собі невеличке свято на моїх волохатих ногах.

Розділ 2

Мені тоді було двадцять років. «Господи, — часто думав я, — не спіши, Бандіні. У тебе ще десять років, щоб написати книжку, заспокойся. Виходь на вулиці й пізнавай життя. У цьому і є твоя проблема: ти нічого не тямиш у житті. А чому? Боже, ти хоч розумієш, що у тебе досі нічого не було з жінками?» — «Та ні, було, купа всього була». — «Ні чорта не було. Тобі треба жінка, тобі треба покупатись, тобі треба розворушитись, тобі треба гроші. Кажуть, що це коштує долар; в елітних закладах треба два, але на Плазі — долар. От і чудово, тільки долара в тебе нема; але річ навіть не в цьому — річ у тому, що ти сцикло. Якби в тебе й був той долар, ти б не пішов; одного разу в Денвері ти вже міг сходити й не пішов. Не пішов, ти, сцикло, злякався й досі боїшся, і радієш, що в тебе немає долара».

Боїться жінок! Оце-то письменник! Як можна писати про жінок, коли в тебе самого ще жодної не було? Ти паршиве брехло, тріпло, хіба ж дивно, що в тебе не виходить нічого написати? Хіба дивно, що в «Песику» не було жодної жінки? Хто б сумнівався, що в цьому оповіданні не буде любовної лінії: звідки вона в тебе візьметься, ти, придурок, школяр нещасний.

Написати оповідання про любов, пізнавати життя. Гроші надійшли поштою. Ні, не чек від усемогутнього Хекмута, не гонорар від «Атлантік Манслі» чи «Сатердей Івнінг Пост». А всього-на-всього десять доларів від матері.

«Я зняла гроші за деякі страхові поліси, Артуро, це твоя частка». Словом, у мене було десять доларів — уже непогано; яка різниця, що за папірці для цього довелось продати. Поклади їх у кишеню, Артуро. Вмийся, причешись, облийся одеколоном, повискубуй сиве волосся. Ти нервуєш, Артуро, ти весь час нервуєш і через це сивієш. Правда, жодної сивої волосинки немає. Гаразд, але що з лівим оком? Воно якесь бліде. Обережніше, Артуро Бандіні: не перевтомлюй очі, не забувай, що сталося з Таркінгтоном і Джеймсом Джойсом. «Що ж, непогано, — я балакаю до Хекмутового портрета, стоячи посеред кімнати, — зовсім непогано, Хекмуте, буде тобі з цього якесь оповідання. Як я виглядаю, Хекмуте? Тобі ніколи не буває цікаво, який я? Не думав ніколи: а чи вродливий він, цей Бандіні, автор блискучого “Песика”?»

Якось у Денвері вже була схожа ніч; тільки в Денвері я ще не був письменником. Але кімната була схожа, і плани мої теж. Зрештою, тоді все провалилось, бо вже на місці мені з голови не йшла Пречиста Діва Марія й «не чини перелюб», тож бідна дівчина, як не старалась, зрештою махнула на мене рукою. Але це було давно. Сьогодні все буде інакше.

Я виліз у вікно й піднявся схилом до вершини Банкер- Хілл. Вдихнув ніч — бенкет для мого носа: запах зірок, запах квітів і сонного піску, що долинав з-за Банкер-Хіллу. Місто переливалось кольорами, наче різдвяна ялинка — червоним, зеленим, синім. Вітаю вас, старі будинки! Привіт гамбургерам, що співають свої пісні на олії в дешевих кафе! І Бінг Кросбі співає разом з ними. Вона буде зі мною ніжною. Вона не така, як дівчата з мого дитинства, чи зі школи, чи з університету. Я їх боявся, вони були якісь ненормальні, відштовхували мене, але моя принцеса так не буде робити — вона мене розумітиме. Бо її колись так само ображали. А ось і Бандіні: невисокий, але збитий; грає мускулами, стискає кулаки, хизується напруженими біцепсами; такий відважний, що аж смішно: нічого у світі не боїться — тільки того, чого сам не знає. А мертві встають із могил? Книжка пише, що ні, але ніч кричить: так. Мені двадцять, вже має бути якась клепка в голові, а я тиняюсь вулицями й шукаю дівок. Виходить, моя душа вже нечиста? Краще розвернутися й піти назад? А мій янгол-охоронець ще приглядає за мною? Матусині молитви розганяють мої страхи? Чи тільки дратують мене?

Десять доларів: на них можна два з половиною тижні жити в готелі, можна купити три пари черевиків, двоє штанів або тисячу поштових марок і розіслати редакторам рукописи. О, це ж те, що треба! Але в тебе немає ніяких матеріалів, і талант твій сумнівний, жалюгідний у тебе талант, та нема його в тебе зовсім, і перестань вже обманювати себе день у день, ти знаєш, що «Песик засміявся» — нікудишнє оповідання, і вся інша твоя писанина буде така сама.

Ти бредеш уздовж Банкер-Хілл, показуєш небу кулаки, але я знаю, про що ти зараз думаєш, Бандіні. Такі самі думки, як були колись у твого батька; зараз вони батогом врізаються тобі у спину, й щелепи скриплять від люті. Ти думаєш, що це все не твоя провина: ти народився бідняком, сином убогих селян, і поїхав ти звідти від бідноти, утік зі свого Колорадо. Ти сподівався написати книжку й розбагатіти; ті, хто ненавидів тебе в Колорадо, одразу б подобрішали. Ти боягуз, Бандіні. Зрадив душу, нікчемний брехун — не постидався б і самого Христа. Ось тому ти і пишеш, ось тому краще б ти здох.

Все вірно. Але ж я вже бачив будинки в Бел-Ейр, з чудовими газонами і зеленими басейнами. Мені вже хочеться жінок, у яких одні черевики коштують, як усі мої речі. Я вже бачив ключки для гольфу на вітрині «Спалдінг» на Сікс-стріт, я пам’ятаю, як мені хотілося їх схопити й утекти. А за гарною краваткою я тужив, як святий за індульгенціями. І від капелюхів з магазину «Робінсон» подих у мене перехоплювало не менше, ніж у критиків від Мікеланджело. Я спускався по Енджелс-Флайт до Хілл-стріт: сто сорок сходинок з перелякано стиснутими кулаками. Боявся я не людей, а тунелю Серд-стріт; мені там моторошно — клаустрофобія. А ще я боюсь висоти, крові та землетрусів; такто я майже безстрашний, якщо не враховувати смерть, апендицит та інфаркт; ще боюсь голосно кричати у натовпі; страшно буває навіть взяти годинника й, стиснувши яремну вену, рахувати удари серця, вслухаючись у фуркання шлуночка. А більше нічого не боюсь.

Ось вам ідея на мільйон: ті самі сходи, те саме місто, ті самі зорі над головою. Хлопець зустрічає дівчину — гарний початок, вже запахло грішми. Дівчина живе в сірому багатоквартирному будинку, а хлопець — ніде, на вулиці.

Хлопець — це я. Дівчина голодує. Багата дівчинка з Пасадени тепер ненавидить гроші. Втекла від своїх мільйонів, які приносили тільки печаль та клопоти. Красива дівчина, розкішна. Чудова історія, справжня трагедія. Дівчина з фобією до грошей — усе за Фрейдом. У неї закоханий ще один хлопець, багатий. А я бідний. Я перестрів конкурента, розніс його своїми колючими жартами й докинув про всяк випадок кулаками. Дівчина вражена, вона закохується в мене. Пропонує мені свої мільйони. Я одружуюся з нею за умови, що вона лишиться бідною. Дівчина погоджується. Та закінчується все щасливо: вона мене надурила — у день весілля їй перепадає величезний трастовий фонд. Я серджусь, але пробачаю: люблю, як-не-як. Непогано, але чогось бракує — як у Кольєра.

Дякую, дорога матусю, за десять доларів. Мій агент передав, що продалося ще одне оповідання, цього разу у великий лондонський журнал. Але там, здається, не платять аж до самої публікації, так що ці гроші зараз стануть у нагоді.

Я сходив на бурлеск-шоу. Взяв найкраще місце, за долар і десять центів, прямо під шеренгою із сорока потертих задків; колись усе це належатиме мені: у мене буде яхта, ми з ними попливемо в круїз по Південному морю. В обідню спеку вони танцюватимуть для мене на сонячній палубі. Мої дівчатка будуть ого-го, кращі з кращих, одна поперед одної дертимуться в мою каюту за втіхами й насолодою. Що ж, це було корисно, це досвід, тож я тут не просто так, бо саме такі моменти й лягають потім на папір — зворотний бік життя.

Та ось під бурхливий свист і тупіт до нас вийшла Лола Лінтон; ковзаючи по сцені, як шовкова змія, розпусна Лола Лінтон ялозила по мені, обкрадаючи моє тіло. Коли вона закінчила, у мене аж зуби боліли від напруги; було гидко від бидла навкруги, яке верещало від задоволення, що призначалося виключно для мене.

Якщо мама продала страхові поліси, то старому, напевно, зараз тяжко, і я не мав би тут сидіти. У дитинстві мені часто траплялись фотографії Лоли Лінтон. Час тоді тягнувся так повільно, що іноді аж припікало від нетерплячки; усі свої юнацькі роки я чекав цього дня — і ось він настав. Тільки я не змінився, і власної Лоли Лінтон у мене не з’явилось. А ще я розраховував, що до цього часу вже розбагатію, а я досі бідний.

Мейн-стріт опівночі після шоу: неонові лампи, легкий туман, бари й нічні кінотеатри. Секонд-хенди та філіппінські танці, коктейлі за 15 центів: скрізь одні гульки. Але я вже все це бачив, і не один раз — скільки грошей, надісланих з Колорадо, я на це протринькав... Після таких розваг я відчував себе самотнім, як спраглий чоловік із порожньою чашкою. Поплентався далі, у мексиканський квартал. Я відчував, що зі мною щось не так, хоч нібито нічого й не боліло. Тут стояла Церква Пресвятої Богородиці, доволі стара будівля, цегла почорніла. Я, людина сентиментальна, вирішив зайти. Виключно із сентиментальних міркувань. Я не читав Леніна, але чув, що він називав релігію «опіумом для народу». Особисто я атеїст: читав «Антихриста» і вважаю, що це пречудовий твір. Я вірю в переоцінку цінностей, шановні. А Церква перетворилась на притон для придурків, недоумків і низькопробних шарлатанів.

Я відчинив масивні двері, вони трохи скрипнули, ніби сплакнувши. Над вівтарем, відкидаючи багряні тіні на двохтисячолітню тишу, розливалося криваво-червоне незгасиме світло. Здавалося, що я помер, але при цьому мені ще досі чувся плач дітей на хрестинах. Я став на коліна. Звичка така. А потім просто сів, хоча краще вже було не вставати: гострий біль у колінах хоч відволікав від гнітючої тиші. Прочитав молитву. Звісно, чому ні — я ж у церкві. Боже всемогутній, пробач, що я атеїст, але ти сам хоча б читав Ніцше? Хороша книжка. Боже, давай по-чесному. Пропоную тобі угоду. Зроби мене видатним письменником — і я знов увірую. Тільки, будь ласка, Господи, ще одне: зроби, щоби моя мама була щаслива. Мене не хвилює, що там станеться зі старим, він здоровий, як бичок, і коли що — у нього завжди є вино. А мамі тяжко. Амінь.

Причинивши за собою плакучі двері, я вийшов на сходи. Все було в тумані — наче величезний білий звір напав на місто, а Плаза нагадувала площу перед судом у мене вдома, вкриту снігом посеред білої тиші. Звуки без проблем долинали до мене крізь цю завісу, і це були не просто звуки — це цокали підбори. Я побачив дівчину. Вона була в старому зеленому пальті, закутана в зелений шалик із вузликом на шиї. На сходах стояв Бандіні.

— Привіт, сонечко, — усміхнулась вона, наче Бандіні був її чоловіком чи коханцем. Дівчина підійшла до першої сходинки й подивилась на нього. — Ну що, котику? Хочеш гарно провести час?

Самець, різкий і зухвалий Бандіні.

— Та ні, — каже він. — Дякую. Не сьогодні.

І пішов собі, а дівчина дивилася йому вслід і щось казала, але втеча була така швидка, що він нічого не розібрав.

Він пройшов півкварталу. Задоволений. Принаймні вона його запитала. Визнала його чоловіком. Від радості він насвистував мелодію. Чого тільки не трапиться з тобою в місті. Відомий письменник розповідає про ніч з повією. Артуро Бандіні, відомий автор, розповідає про свої походеньки з лос-анджелеською проституткою. Критики у захваті.

Бандіні (з інтерв’ю перед від’їздом до Швеції): «У мене є одна дуже проста порада всім молодим письменникам. Ніколи не бійтеся чогось нового. Пізнавайте життя таким, як воно є, сміливо кидайте йому виклик, ідіть вперед з голими руками».

Журналіст: «Містере Бандіні, як вам вдалося написати книгу, варту Нобелівської премії?»

Бандіні: «Книга заснована на реальних подіях, що одного прекрасного вечора відбулися зі мною в Лос-Анджелесі. Кожне слово роману — чиста правда. Я прожив цю книжку, відчув усе на собі».

Ну, досить. Десь це вже було. Я розвернувся й попрямував назад до церкви, ледве продираючись крізь туман. Та дівчини там уже не було. Я пішов далі — може, ще наздожену. Розгледів її аж на перехресті. Вона балакала з високим мексиканцем. Вони вдвох перейшли дорогу й попрямували до Плази. Я пішов за ними. Господи, мексиканець! Такі дівчата повинні фільтрувати чорних. Щоб він здох. Латинос сраний. Вони пройшли Плазою під банановими пальмами, їхні кроки відлунювали в тумані. Я почув, як регоче мексиканець. Потім засміялась дівчина. Вони знову перейшли дорогу й покрокували вздовж алеї, що вела до Чайнатауну.

Від східних неонових вивісок туман переливався рожевим. Вони звернули в невеликий готель біля китайського ресторанчика й піднялися нагору. Через дорогу в самому розпалі були танці, уздовж вулички стояли жовті таксі. Я сперся на капот машини перед готелем і став чекати. Підкурив цигарку і чекав. Нікуди не піду, доки ноги не відморожу. Доки Господь не вдарить мене блискавкою, буду чекати. Минуло півгодини. Я почув якісь звуки на сходах. Відчинилися двері, й вийшов мексиканець. Він став посеред туману, закурив і позіхнув. Задумано всміхнувшись, він розправив плечі й пішов, розганяючи туман. Ага, іди, шкірся. Сраний мексикос — чого ти либишся? Виліз із гівна, як і вся твоя смердюча раса, а тепер сходив у номер з нашою білою дівчинкою і шкіришся. Думаєш, у тебе були б шанси, якби я тоді не відмовився на сходах біля церкви?

Зацокали її підбори, в туман вийшла вона. Та сама дівчина, у тому ж зеленому пальті, з тим самим шаликом. Помітивши мене, вона усміхнулась.

— Привіт, котику. Хочеш гарно провести час? Так, тепер спокійно, Бандіні.

— Гм, — сказав я. — Можливо. А може, й ні. Що ти можеш запропонувати?

— Пішли нагору — побачиш, котику. Не ламайся, Артуро. Ніжніше.

— Можна й піднятися, — відповів я. — А можна й не піднятися.

— Ну, зайчику, давай.

У неї вузьке обличчя, з рота смердить кислим вином, її ніжність абсолютно лицемірна, а погляд жадібний до грошей. Бандіні каже:

— І скільки це зараз коштує?

Вона бере мене за руку й, ніби між іншим, тягне до дверей.

— Пішли нагору, сонечко. Там все обговоримо.

— Щось мені зараз не дуже хочеться, — каже Бандіні. — Я — я тільки що з гулянки.

Пресвята Діво Маріє, я вже піднімаюсь сходами. Ні, я не зможу цього зробити. Треба тікати. В коридорах смердить тарганами, на стелі жовта лампа — я занадто витончена натура, це не для мене. Дівчина веде мене за руку. З тобою щось не так, Артуро Бандіні, ти мізантроп, ти до смерті залишишся незайманим. Краще б пішов у священики — був би собі отець О’Лірі, читав би пообідні проповіді й розказував про блага відречення — зокрема від маминих грошей. О безгрішна Маріє, молися за нас, рятуй нас, поки ми ще піднімаємося цими сходами, поки ще не пройшли темним запиленим коридором до кімнати в самому кінці, поки вона не вимкнула світло й ми не зайшли всередину.

Кімнатка менша, ніж у мене, без килима, без картин — ліжко, стіл і вмивальник. Дівчина зняла пальто. Під ним було синє ситцеве плаття. Ноги голі. Вона зняла шалик. Не справжня блондинка — біля коренів відросло чорне волосся. Ніс трохи кирпатий.

Бандіні по-хазяйськи розсівся на ліжку, наче так і треба, наче він знає, як це правильно робиться.

Бандіні:

— Гарно тут у тебе.

Боже мій, треба тікати, я цього не переживу. Дівчина сіла поряд, обійняла мене й, притиснувшись грудьми, поцілувала, облизала мої зуби холодним язиком. Я підскочив на ноги. Так, думай швидше, голово, голівонько моя, будь ласка, витягни мене звідси, я так більше не буду. Віднині, й повсякчас, і навіки-віків я повернуся до своєї Церкви. Відсьогодні моє життя стане чистим, як джерельна вода.

Відкинувшись на ліжку, дівчина поклала руки під голову й розставила ноги. Перед смертю треба обов’язково понюхати бузок у Коннектикуті й ще хоча б раз глянути на скромні чистенькі білі церкви моєї юності, огорожі пасовищ, які я ламав, щоб вирватися на волю.

— Слухай, — сказав я. — Треба поговорити. Вона закинула ногу на ногу.

— Я письменник. Збираю матеріали для роману.

— Я зразу побачила, що ти письменник, — відповіла вона. — Чи бізнесмен, чи щось таке. Розумний такий.

— Ну, коротше, я письменник. Ти мені подобаєшся і все таке. З тобою все гаразд, ти дуже гарна. Але я спершу хочу поговорити.

Вона сіла.

— Милий, у тебе що — нема грошей?

Гроші — ха. Я дістав і кинув на ліжко тугий згорток купюр. Ясно ж, що в мене є гроші, ще й немало, оце тільки крапля в морі, гроші — це не проблема, вони для мене взагалі нічого не значать.

— Скільки?

— Два долари, сонечко.

Я даю три, так, наче мені не шкода, наче це взагалі дрібниця, усміхаюсь і даю їй у руки, бо гроші — не проблема, там, звідки вони взялись, є ще. Прямо зараз мама сидить біля вікна, перебираючи чотки, чекає, поки старий прийде додому, але гроші є, гроші завжди є.

Вона взяла їх і заховала під подушку. Їй було приємно, і усміхалась вона тепер зовсім інакше. Письменник хотів поговорити. Які останнім часом робочі умови? Чи подобається їй такий спосіб життя?

— Ой, дорогий мій, давай не будемо говорити, давай зразу до справи.

— Ні, я хочу з тобою поговорити, це важливо, це для нової книжки, матеріал. Я завжди так роблю. Як ти взагалі в таке вляпалась?

— А Господи, про це ти теж хочеш знати?

— Я ж кажу, гроші — не проблема.

— Але час — це гроші, сонечко.

— Ну то на тобі ще пару баксів.

Це виходить уже п’ять, Боже мій, п’ять доларів, а я ще навіть не вибрався звідси, як же я тебе ненавиджу, сволото ти така. Але ти не така грішна, як я, бо душу ти не продаєш, ти продаєш лише свою нікчемну плоть.

Вона була вражена й тепер уже готова на все. Я міг би зробити з нею що завгодно, вона щосили тягла мене до себе, але ні — поспішати нікуди. Я ж кажу, що хочу поговорити, що гроші — це не проблема, ось тобі ще три, разом це вже вісім, але яка різниця. Бери їх і купи собі щось гарне. Раптом я клацнув пальцями, ніби щось згадав — дещо дуже важливе й термінове.

— Почекай, — кажу їй. — Зовсім забув. Котра зараз? Вона ніжно терлась мені об шию.

— Не хвилюйся про час, котику. Можеш лишатися на всю ніч.

Точно, згадав: сьогодні прилітає мій видавець. У Бербанк, а це не так уже й близько. Потрібно ще зловити таксі, треба поквапитись. Ну все, бувай, щасти, залиш собі ті вісім баксів, купи щось гарне, прощай, прощавай. Я лечу сходами вниз, тікаю в затишний туман, що чекає мене за дверима, о, мій милий тумане, я вже тебе бачу, біжу, моє свіже повітрячко, прекрасний світе, біжу до тебе. Прощавай і не кричи там нагорі, ми ще побачимось; бери вісім доларів і купи собі щось. Ці вісім доларів сльоза за сльозою котилися з моїх очей. Господи, убий мене й відвези тіло додому. Хай я вмру як поганий язичник, і священик не відпустить мені гріхи, і ніхто не відспіває, вісім доларів, вісім доларів...

Розділ 3

Тяжко жити. День у день на небі ні хмаринки й сонце повільно перепливає синє море над головою. Дні багатства — багато турбот, багато апельсинів. Снідаю ними в ліжку, обідаю теж ними, давлюсь ними на вечерю. Апельсини — п’ять центів за дюжину. Сонячне світло в небі, сонячний сік у мене в животі. Щойно я з’являюсь на горизонті, круглолиций японець на ринку дістає паперовий пакет. Щедрий дядько: дає мені п’ятнадцять, а то й двадцять штук за нікель.

— Любиш банани?

Звісно, люблю, — і він докладає мені ще пару бананів. О, це щось новеньке — тепер у нас буде апельсиновий сік з бананами.

— Яблука любиш?

А хто ж їх не любить — він відсипає мені ще й трохи яблук.

— А персики?

Аякже. І ось я вже пру додому повний пакет. Цікаво-цікаво — персиків з апельсинами в нас ще не було. Мої зуби вмить роздерли їх на шматки, тільки сік забурчав, переливаючись на дні живота. Там, у животі, було дуже сумно. Хтось довго плакав, і похмурі газові бульбашки шпигали мені в серце.

З горя я сів за друкарську машинку. Дуже шкода було Артуро Бандіні. Часом кімнатою пролітала якась ідея. Наче біла пташечка — нікому не бажала шкоди, навпаки, хотіла мені допомогти, добра пташечка. А я ловив її й так молотив бідолашною по клавішах, що вона одразу й подихала у мене на руках.

Що ж це зі мною таке? Малим я випрошував у святої Терези нову авторучку. Мої молитви було почуто. А може, й ні, та нову авторучку мені все ж купили. І тепер я знову до неї молюся: прошу, дорога свята Терезо, підкинь мені якусь ідею. Але Тереза від мене відвернулася, усі боги про мене забули, я лишився сам-самісінький, як Гюїсманс, — кулаки стиснуті, на очах сльози. Якщо мене хто коли й любив, хоч би мурашка, хоч би мишка яка, — то тепер точно не любить. Навіть Педро мене покинув — і це зараз, коли в мене для нього нічогісінько не лишилось, одні апельсинові шкірки.

Згадався рідний дім; згадалося спагеті в густому томатному соусі, посипане пармезаном; згадалися мамині лимонні пироги, смажене м’ясо й теплий хліб. Стало так гірко, що я щосили вп’явся нігтями собі в руку, до крові. Трохи полегшало. Я найнікчемніше з Божих створінь, докотився до того, що сам себе калічу. На всім білім світі не відшукаєте горя, гіршого за моє, — і не сумнівайтесь.

Треба все розказати Хекмутові, всесильному Хекмутові, який виховав генія на сторінках власного журналу.

«Дорогий містере Хекмуте, — писав я, переповідаючи славне минуле, — дорогий Хекмуте...» — сторінка за сторінкою, аж доки вогняна куля сонця не потонула в тумані, що здіймався над берегом.

Хтось постукав у двері, та я навіть не поворухнувся: це знову могла бути власниця зі своєю клятою орендою. Двері відчинилися самі, і я побачив лису кістляву голову з бородою. Це був містер Геллфрік — мій сусід. Геллфрік був атеїстом, колишній військовий, що тепер перебивався на вбогу пенсію, якої ледь вистачало, аби по-людськи напиватись, — при тому, що купував він виключно найдешевший джин. Геллфрік постійно ходив в одному й тому ж сірому халаті без пояса й ґудзиків. Хоч він і прикидався пристойною людиною, йому ні до чого не було діла, зокрема й до власного вічно розхристаного халата, з-під якого визирало волохате кістляве тіло. Очі в Геллфріка були червоні, бо кожнісінького разу, коли сонце опівдні перекочувалося на західну сторону готелю, він влягався спати, висунувши голову у вікно, а ноги й тулуб ховаючи всередині. З найпершого мого дня в готелі він був винен мені п’ятнадцять центів, та скільки я не старався, отримати гроші назад мені так і не вдалось. Тож не дивно, що стосунки в нас не склались, і я дуже здивувався, побачивши його у дверях.

Геллфрік таємничо примружився, приклав палець до губ і тссс-икнув на мене, хоч я так і не сказав ані слова. Мені хотілося, щоб він знав: тут не чекають гостей, які не дотримують обіцянок. Геллфрік тихенько причинив двері й навшпиньки підійшов до мене, красуючись своїм розкритим халатом.

— Ти любиш молоко? — прошепотів Геллфрік.

— Люблю, — відповів я.

Тоді Геллфрік розповів мені свій план.

Його приятель розвозив молоко на Банкер-Хілл. Щоранку о четвертій він паркував свою вантажівку за готелем і піднімався сходами до Геллфріка на скляночку джину.

— Коротше, — підсумував він, — якщо любиш молоко, то просто піди й візьми собі.

Я похитав головою.

— Як тобі не соромно, Геллфріку.

Гарні вони приятелі з тим молочником.

— Якщо він твій друг, нащо в нього красти? Він же п’є твій джин. Може, просто попросиш у нього молока, і все?

— Я молоко не п’ю, — відповів Геллфрік. — Це для тебе. Схоже, так він сподівався розрахуватися за свій борг.

Я похитав головою.

— Ні, дякую, Геллфріку. Мені совість дорожча. Він знизав плечима і запнув халат.

— Ну добре, малий. Просто хотів тобі вгодити.

Я знову сів за лист до Хекмута, але в роті в мене одразу ж з’явився присмак молока. Незабаром я вже ледь стримувався. Викручувався на ліжку в напівтемряві й уявляв, як піддаюся цій спокусі. Ще трохи — і мій спротив було подолано. Я постукав до Геллфріка. У нього в кімнаті панував божевільний безлад, купа журналів валялися на підлозі, постіль почорніла, скрізь розкиданий одяг, а на голих стінах тільки гачки, наче зламані зуби в черепі. На кріслах брудні тарілки, бички він гасив просто об підвіконня. Кімната така ж, як у мене, тільки без газової плити в кутку й поличок для посуду.

Власниця брала з нього за житло менше, бо він нібито сам прибирав і прав білизну, от тільки ні тим, ні іншим Геллфрік ніколи не переймався. Він сидів у кріслі-гойдалці, біля ніг стояло кілька пляшок джину. В руках — ще одна, з неї він саме хлебтав. Квасив він постійно, з ранку до вечора, хоч я ніколи й не бачив його п’яним.

— Я передумав, — кажу.

Він сьорбнув джину, побовтав у роті й з насолодою проковтнув.

— Там роботи на дві секунди, — запевнив він мене. Вставши з крісла, Геллфрік поплентався до своїх штанів, які валялись на підлозі.

На мить мені здалось, що Геллфрік збирається віддати борг, але він лише загадково помацав кишені й з пустими руками всівся назад у крісло. Я стояв на місці.

— До речі, може, віддаси мені гроші?

— У мене нема, — відповів він.

— Може, хоч частину — центів десять? Він похитав головою.

— П’ять?

— Малий, у мене зараз по нулях.

Він ще раз відхлебнув. Пляшка була майже повна, купувалась недавно.

— Малий, грошей у мене нема. Зате молока тобі буде скільки влізе.

Він виклав свій план. Молочник приїде близько четвертої. Мені треба було не заснути до цього часу й дочекатись, коли він постукає. Геллфрік затримає молочника щонайменше на двадцять хвилин. Звісно, так Геллфрік намагався відкупитися від свого боргу, але я був занадто голодний, тому погодився.

— Але ти все одно маєш віддати мені борг, Геллфріку.

Твоє щастя, що я відсотки не беру.

— Я віддам, малий, — пообіцяв він. — Усе до цента, не хвилюйся.

Я пішов до себе, сердито грюкнувши дверима. Не те щоб я хотів його налякати, просто це вже було занадто. Його джин коштував не менше тридцяти центів за пінту. Міг би трохи й потерпіти, щоб розплатитися з боргами.

Ніч наближалася неохоче. Весь цей час я просидів біля вікна; крутив цигарки з грубо нарізаного тютюну й шматків туалетного паперу. Я розкошував таким тютюном, коли мав можливість. Купив собі якось цілу банку, а з нею безкоштовно дали люльку, примотану гумкою. Люльку я загубив, а тютюн був такий грубий, що майже не курився у звичайних сигаретних папірцях, а от у подвійному туалетному папері цигарки виходили міцні й акуратні, курилися як слід.

Опускалась ніч повільно: спершу стало холодно, а потім темно. За вікном розкинулось величезне місто: на вулицях горіли ліхтарі, червоні, сині й зелені неонові лампи розпустилися, як нічні квіти. Я був не голодний, під ліжком лежало достатньо апельсинів, а в животі чмихало не що інше, як хмари тютюнового диму, що тинялися моїм черевом у пошуках виходу на волю.

Ну все — ще трохи, і я стану нещасним молококрадом. От вам і геній, письменник одного оповідання: швидко закотилася моя зірочка — все, тепер я злодій. Вхопившись руками за голову, я хитався з горя вперед-назад. Господи Боже. Заголовки в газетах: «Перспективного письменника спіймали на крадіжці молока», «Знаменитого протеже Дж. К. Хекмута судять за дрібну крадіжку»; навколо мене натовп репортерів і спалахи фотоапаратів. «Бандіні, прокоментуйте, як це трапилось?» — «Що ж, друзі, слухайте, як усе було: грошей у мене вдосталь — рукописи продаються, ви самі знаєте. Але я писав оповідання про хлопчину, який вкрав кварту молока, і захотів пережити ці події на власному досвіді. Отак і вийшло. Чекайте на оповідання в “Пост”, я назву його “Молококрад”. Залиште адресу, я надішлю вам кілька примірників».

Але цього не станеться, бо Артуро Бандіні ніхто не знає, і ти сядеш на шість місяців у міську в’язницю; і як тоді ти, злодюго, поясниш усе матері? Що скаже батько? Чуєш, як люди на заправці в Боулдері, штат Колорадо, уже регочуть з великого письменника, що попався на крадіжці кварти молока? Не роби цього, Артуро! Якщо в тобі є хоч граминка святого, не роби цього!

Я почав крокувати кімнатою туди-сюди. Боже всемогутній, дай мені сили! Не дозволь вчинити злодіяння! Раптом весь цей план видався дурним і безнадійним; я вирішив написати своєму любому Хекмутові про щось інше; строчив листа аж дві години, поки не заболіла спина. Визирнувши з вікна, я побачив на годиннику готелю «Сент- Пол», що вже майже одинадцята. Лист до Хекмута вийшов довжелезний — це уже двадцятий. Я його перечитав. Він видався геть ідіотським. Я аж почервонів від сорому. Прочитавши таку аматорську маячню, Хекмут точно подумає, що я придурок. Я зіжмакав аркуші й викинув у сміття. Завтра буде новий день — може, завтра з’явиться і гарна ідея для оповідання. А поки з’їм ще пару апельсинів і ляжу спати.

Апельсини були огидні. Я сидів на ліжку, впиваючись нігтями в їхню тонку шкірку. Уся моя плоть напружилась, рот був повен слини, але я скривився, уявивши, що зараз їстиму їх. Відкусив жовту м’якоть — і мене наче облило холодною водою. Ой, Бандіні, — глянув я на своє відображення в дзеркалі, — на які жертви тобі доводиться йти заради мистецтва! Ти міг би стати промисловим магнатом чи солідним комерсантом, відомим бейсболістом, рекордсменом Американської ліги із середнім показником 0,415 — але ж ні! Ти ледве-ледве доживаєш до завтра, вічно голодний геній, — зате лишаєшся вірний своєму священному покликанню. Оце відвага!

Стемніло. Я лежав у ліжку й не спав. Усесильний Хекмут, що б він сказав на все це? Напевно, був би в захваті, а його могутнє перо відточеними фразами проспівало б мені дифірамби. А зрештою, цей останній лист до нього вийшов не таким уже й поганим. Я встав, дістав його з кошика й перечитав. Лист чудовий, гумор тонкий. Хекмут оцінить.

Його б здивувало, що листа написав автор «Песика». От тобі й оповідання, Хекмуте!

Я відкрив шухляду, забиту журналами з «Песиком». Влігшись на ліжко, вкотре перечитав його. Сміявся безперестанку: оповідання було таке дотепне, я аж мурчав від задоволення — це вийшло з-під мого пера.

Я став читати вголос, жестикулюючи перед дзеркалом. Коли закінчив, у мене в очах блищали сльози радості, я стояв перед портретом Хекмута, дякуючи за те, що він визнав мій геній.

Я всівся за друкарську машинку й знов узявся за листа. Що глибшою ставала ніч, то більше в мене з’являлося сторінок.

Якби ж усе так легко писалось, як листи до Хекмута! Стос ріс і ріс, двадцять п’ять, тридцять — аж раптом я звернув увагу на свій пуп, під яким виявив складку жиру. Оце тобі на! Набрав трохи: видно, переїв апельсинів. Я миттю підхопився й почав робити зарядку. Поприсідав, повіджимався, покачав прес. Зрештою, спітнів і захекався. Змучений, я гепнувся на ліжко; хотілося пити. Склянка холодного молока зараз би не завадила.

І ось я почув, як хтось стукає до Геллфріка у двері. Геллфрік побурчав, і цей хтось увійшов. Це точно був молочник. Я глянув на годинник: майже четверта. Швиденько вдягнувся: штани, черевики без шкарпеток і светр. У коридорі не було нікого, тільки зловісне червоне світло старої лампочки. Я неквапливо попрямував на інший кінець, не ховаючись, ніби просто йшов у туалет. Два прольоти скрипучих сходів — і я на першому поверсі. Червоно-біла вантажівка з молоком стояла прямо під стіною готелю на залитій місячним світлом алеї. Я заліз у кузов і вхопив за горлечка дві повні пляшки молока — кожна по кварті. На дотик вони були прохолодні, мабуть, смачнющі. За кілька секунд я вже знову сидів у кімнаті, пляшки з молоком стояли на столі. Здавалось, вони заповнили собою весь простір. Як люди. Такі красиві, розкішні.

«Ну ти даєш, Артуро! — подумав я. — Везунчик! Може, це все мамині молитви, а може, Бог тебе таки досі любить, попри твою схильність до атеїзму; хай там як, а сьогодні тобі пощастило».

«На пам’ять про старі часи», — подумав я, стаючи на коліна подякувати Господу, наче в першому класі, як нас удома вчила мама: «Благослови нас, Боже, і дари ті, що дають нам щедрі руки Христа, Господа нашого, амінь». Про всяк випадок прочитав іще одну молитву.

Молочник уже давно вийшов від Геллфріка, а я все ще стояв навколішки, півгодини безперервно читаючи молитви, доки коліна не занили й тупий біль не почав пульсувати між лопатками, — думки про молоко мене здолали. Підвівшись, я ледве втримався на ногах: все тіло затекло, та воно було того варте. Напевно. Я вийняв зубну щітку зі склянки, відкрив одну пляшку й налив по вінця. Обернувся до Хекмутового портрета на стіні:

— За тебе, Хекмуте! Твоє здоров’я!

Я жадібно відхлебнув, та раптом горло моє стислось, і я поперхнувся. Яка гидота... Це був той єдиний вид молока, який я ненавидів. Маслянка. Я все виплюнув, сполоснув рота й одразу ж перевірив іншу пляшку. Там теж була маслянка.

Розділ 4

Я сидів у барі на Спрінг-стріт, навпроти секонд-хенду. Прийшов попити кави на свої останні п’ять центів.

Інтер’єр тут був оформлений під старовину: на підлозі тирса, стіни помазані абияк. У цій забігайлівці збирались здебільшого старі діди, пиво тут було дешеве й смерділо кисляком — усе як у старі добрі часи.

Я сів за столик під стіною. Сперся головою на руки й сидів. Почувши її голос, я навіть не підняв очі. Вона запитала:

— Чого бажаєте?

Я щось буркнув про каву з вершками. Так і сидів, доки переді мною не поставили чашку; довгенько просидів, роздумуючи про свою гірку долю.

Кава була ніяка. Коли вершки в ній розчинились, стало ясно, що це були зовсім не вершки: усе посіріло й на смак стало як варені ганчірки. І це були мої останні п’ять центів! Я розсердився. Озирнувся в пошуках дівчини, яка мене обслуговувала. Вона подавала пиво з таці за п’ять-шість столиків від мене. Стояла спиною, і крізь білу блузку було видно вузькі гладенькі плечі, на руках ледь проглядались м’язи, густе блискуче чорне волосся спадало на плечі.

Нарешті дівчина обернулася, і я помахав їй рукою. Жодної реакції — лише відсторонений погляд широко розплющених очей.

Якщо не враховувати обриси обличчя й білосніжні зуби, вона була не красуня. Дівчина усміхнулась до одного зі своїх старих клієнтів, і під губами блиснула білосніжна смужка. У неї був ніс майя, приплюснутий, з великими ніздрями. Губи щедро нафарбовані, товсті, як у негритянки. Не наша, словом. Ні, все-таки вона була красива, хоч і надто незвична для мене. Розкосі очі, смаглява, але не чорна шкіра, груди пружно підскакували від кожного кроку.

Після того першого погляду вона мене ігнорувала. Підійшовши до стійки, замовила ще пива й стала чекати, доки худорлявий бармен його видасть. Чекала, щось насвистуючи, зиркала на мене туманним поглядом і свистіла далі. Я вже не махав — і так було ясно: я хочу, щоб вона підійшла. Раптом дівчина закинула голову назад, розкрила ротяку й почала реготати, так загадково й неочікувано, що навіть бармен здивувався. Ось вона вже знову витанцьовує між столами, граціозно балансуючи із тацею, прямує до купки людей у закутку. Бармен провів її очима, так і не зрозумівши, з чого вона сміялась. Та я точно знав. Справа була в мені. Вона сміялася з мене. Я, напевно, якось дивно виглядав, щось було не так з моїм обличчям, з фігурою; чимсь я її розсмішив. Від таких думок у мене стислися кулаки, я відчув себе неймовірно приниженим. Помацав волосся — все причесане. Перевірив комір і краватку — все чисте, все на місці. Я потягнувся, щоби подивитись у дзеркало на барі, — побачив там схвильоване й пожовтіле, але аж ніяк не смішне обличчя. Це мене зовсім вибісило.

Я став зверхньо кривити губи, усміхаючись і не відводячи від неї погляду. А вона так і не підійшла. Проходила зовсім поруч, обслуговувала сусідній стіл — і все. Щоразу, коли я дивився на її смагляве обличчя, великі чорні очі спалахували сміхом, а я щосили насмішкувато кривив губи. У нас була гра. Кава прохолола, а потім і геть вистигла, молочна гидота зібралася на поверхні, я її не чіпав. Дівчина витанцьовувала, як балерина, на її сильних гладеньких ніжках осідала тирса, поки вона ковзала по мармуровій підлозі у своїх порваних сандалях. Це були гуарачі, шкіряні ремінці, намотані навколо щиколотки. Вони були геть подерті й потріскані, вузлики порозплітались. Дякувати Богу — це був недолік, за який я міг їй дорікнути. Вона була висока, струнка, молода й по-своєму бездоганна — усе в ній чудово, за винятком рваних гуарачів.

І тепер я не відводив від них очей, пильно спостерігаючи за ними, крутився на стільці й обертався спеціально, щоб їх роздивитися, глузливо пхикаючи про себе. Це приносило мені не менше задоволення, ніж їй — моє обличчя, чи з чого вона там сміялась. Ефект був відчутний. Поступово її танці й піруети вщухли, і вона вже просто бігала тудисюди, а згодом і взагалі старалась рухатись непомітно. Вона ніяковіла, щойно ми зустрічалися поглядами, а я опускав очі й розглядав її ноги, і через кілька хвилин вона вже не сміялась, — навпаки, стала як чорна хмара. Згодом вона вже зиркала на мене із неприхованою ненавистю.

Я радів, як слон. Нарешті можна розслабитись. На світі стільки кумедних людей. Худорлявий бармен глянув у мій бік, я підморгнув йому як старому приятелеві. Він кивнув у відповідь. Я задоволено зітхнув і відкинувся на спинку — життя налагоджується. Вона не забрала п’ять центів за каву. Але їй доведеться. Хіба що залишу гроші на столі й просто піду.

Але йти я не збирався. Я чекав. Минуло півгодини. Повертаючись до бару за пивом, вона вже не крутилась біля стійки в усіх на виду, а ховалась за нею. На мене дівчина більше не озиралась, але, безсумнівно, знала, що сам я за нею весь час спостерігаю.

Нарешті вона попрямувала до мене. Крокувала гордо: підборіддя задерте, руки опущені. Я намагався не відводити погляд, але не вийшло. Я відвернувся, продовжуючи всміхатись.

— Щось іще? — запитала вона. Її блузка пахла крохмалем.

— Оце, по-вашому, кава? — показав я.

Раптом вона знову зареготала. Це було більше схоже на крик, божевільний регіт, наче дзвін розбитого посуду. Обірвався він так само швидко, як і почався. Я знов опустив очі на її взуття. Було помітно, що в душі вона готова до відступу. Мені захотілось її образити.

— А може, це взагалі не кава, — ляпнув я. — Може, це вода, у якій виварювали твої брудні сандалі.

Я підняв голову й подивився в її блискучі чорні очі.

— Може, ти й не знаєш, як слід за собою доглядати. Може, тобі просто байдуже. Але якби я був дівчиною, то в таких сандалях на Мейн-стріт точно б не показувався.

Я аж захекався, поки договорив до кінця. Її пухкі губи затремтіли, кулаки у твердих накрохмалених кишенях стислися від злості.

— Я тебе ненавиджу, — прошипіла вона.

Цю ненависть я добре відчував. Відчував її запах, чув, як вона ллється назовні, але не зупинявся.

— Сподіваюсь, це правда, — пхикнув я. — Мабуть, щось у мені таки є, якщо заслужив твою ненависть.

Вона відповіла дуже дивно. Я пам’ятаю слово в слово.

— А я сподіваюсь, що в тебе серце стане й ти здохнеш.

Прямо тут, на цьому стільці.

Вона була дуже задоволена собою, незважаючи на мій сміх у відповідь. Розвернулась і пішла з усмішкою на губах. Вона знову стала біля стійки, чекаючи пиво й не зводячи з мене очей, смакуючи своє геніальне побажання. Мені було трохи не по собі, та я все одно продовжував сміятись.

Дівчина ж знову танцювала від столика до столика із тацею в руках, і коли б я на неї не глянув, вона постійно посміхалась, насолоджуючись тим своїм побажанням, аж поки воно, незрозуміло як, не почало діяти. Я відчув щось дивне всередині, мене насторожив пульс і фуркання в шлунку. Було ясно, що більше вона до мене не підійде — ну й слава Богу, я тільки за, бо щось мені не дуже добре. Я захотів якомога швидше звідси забратися, подалі від її впертої усмішки. Та перш ніж піти, я зробив одну річ, яка мене дуже потішила. Узяв з кишені п’ять центів і поклав на стіл, а потім вилив на них півчашки кави. Хай повитирає. Коричнева гидота розтеклась на весь стіл, а коли я встав і попрямував до виходу, вона вже крапала на підлогу. На мить зупинившись біля дверей, я озирнувся на неї ще раз. Така сама посмішка. Я кивнув на розлиту каву, помахав на прощання й вийшов надвір. Усе знову стало прекрасно. І світ знову став повен кумедних речей.

Що я робив після того, не пам’ятаю. Здається, піднявся до Бенні Коена на Головний центральний ринок. У нього була дерев’яна нога з маленькими дверцятами. За дверцятами лежали п’ятки з травою. Він продавав їх по п’ятнадцять центів. І ще продавав газети — «Екземінер» і «Таймс». Уся його кімната була завалена примірниками «Нью Мессес», під саму стелю. Здається, він, як завжди, зіпсував мені настрій своїми похмурими балачками про те, що на нас чекає завтра. А може, тицяв брудними пальцями мені в обличчя, проклинаючи за те, що я зрадив рідний пролетаріат. Може, мене навіть, як завжди, трясло від злості, коли я вийшов запиленими сходами від нього на вулицю, затягнуту туманом, а руки так і чесалися, щоб потримати за горло якогось імперіаліста. Може, й так, а може, й ні. Вже не пам’ятаю.

Зате добре пам’ятаю, як сидів того вечора у себе в кімнаті й ліхтарі готелю «Сент-Пол» відсвічували червоно-зеленими плямами мені на ліжко. Я лежав у їхньому світлі й крутився, згадуючи, як вона сердилась, танцювала поміж столами й дивилась на мене своїми чорними очима. Якось навіть забулося, що в мене немає ні грошей, ні ідеї для оповідання.

Рано-вранці я пішов її шукати. О восьмій був уже на Спрінг-стріт. Поклав із собою в кишеню примірник «Песика». Прочитавши оповідання, вона змінить свою думку про мене. Журнал лежав у задній кишені, підписаний і готовий до вручення за першої ж нагоди. Виявилось, що в таку ранню годину бар ще зачинений. Він називався «Буфет Колумбія». Впершись лобом у вікно, я зазирнув усередину. Стільці ще були розставлені на столах, якийсь старий у кирзових чоботях драїв шваброю підлогу. Я прогулявся на квартал чи два звідти; вологе повітря вже почало синіти від вихлопних газів. Раптом у мене виникла чудова ідея. Я дістав журнал і стер автограф. Замість нього написав: «Принцесі майя від нещасного ґрінґо». Мені здалось, що так буде краще й доречніше. Я повернувся до «Буфету Колумбія» й постукав у вікно. Двері відчинив той самий старий з мокрими руками, з лоба в нього стікав піт. Я запитав:

— Як звати дівчину, яка тут працює?

— Ти про Каміллу?

— Про ту, що працювала вчора.

— Це вона і є. Камілла Лопес.

— Передасте їй оце? — попросив я. — Просто віддайте. Скажіть, що заходив один хлопець і просив передати.

Він витер мокрі руки об фартух і взяв журнал.

— Тільки не забудьте, — додав я наостанок. — Це дуже важливо.

Старий зачинив двері. Крізь скло було видно, як він пошкутильгав назад до швабри з відром і, поклавши журнал на барну стійку, знову взявся до роботи. Легенький протяг шурхотів сторінками журналу. Я йшов і все хвилювався, щоб тільки старий не забув про моє прохання. Аж у центрі до мене дійшло, що це була погана ідея. Напис на оповіданні ні за що не вразить таку дівчину. Прилетівши назад до «Буфету Колумбія», я почав знову, як дурний, гамселити у вікно. Старий, бурмочучи й матюкаючись, довго возився із замком. Він витер піт зі своїх старих очей і знову побачив мене.

— Можете дати мені той журнал? — запитав я. — Хочу дещо дописати.

Старий не розумів, що відбувається. Він похитав головою і впустив мене всередину.

— Іди сам візьми, чорт забирай, — сказав він. — Мені й без тебе є що робити.

Я розкрив журнал на барній стійці, стер посвяту принцесі майя. Натомість написав таке:

«Дорога Рвана Сандаля, до твого відома, учора ввечері ти образила автора цього оповідання. Ти ж умієш читати? Якщо так, то присвяти п’ятнадцять хвилин свого часу й насолодись шедевром. А наступного разу будь обачніша. У цю забігайлівку ходить не тільки бидло.

Артуро Бандіні».

Я подав журнал старому, та він на мене навіть не глянув.

— Віддасте це міс Лопес, — сказав я. — І прослідкуйте, щоб вона отримала його в руки.

Старий кинув швабру, витер піт зі зморшкуватого обличчя й показав мені на двері:

— Пішов звідси!

Я поклав журнал на стійку й неквапливо почалапав до виходу. Обернувшись біля дверей, помахав рукою на прощання.

Розділ 5

Я не голодував. У мене під ліжком ще лежало кілька давніх апельсинів. Того вечора я з’їв штуки три-чотири і, коли стемніло, вийшов прогулятися по Банкер-Хілл до центру. Через дорогу від «Буфету Колумбія», у затінку, я зупинився й став спостерігати за Каміллою Лопес. Нічого не змінилось, вона в тій самій білій блузці. Я затремтів, побачивши її, у горлі якось дивно запекло. Та за кілька хвилин це відчуття зникло, а я так і стояв у темряві, доки ноги не стомились. Помітивши поліцейського, що прямував до мене, я пішов далі. Було спекотно. У місто нанесло піску з пустелі Мохаве. До чого б я не торкнувся, на пальцях лишалися крихітні піщинки, а повернувшись до кімнати, я побачив, що моя нова друкарська машинка геть забита піском. Повно піску у вухах, у волоссі. Я роздягався, а він, як пудра, сипався з мене на підлогу. Навіть у постіль нанесло.

Я валявся у темряві, червоне миготіння ліхтарів готелю «Сент-Пол» на ліжку тепер відливало блакитним — зловісний колір то залітав у кімнату, то вилітав назовні.

На ранок я вже не міг їсти апельсини й здригався від самої думки про них. До обіду встиг потинятися містом. Мені було так шкода себе, що я вже не міг тримати це горе всередині. Причалапавши в номер, я впав на ліжко й розревівся від душі. Горе полилося з усіх закутків мого тіла, і лише коли плакати вже було нічим, мені полегшало. Я почувався чесним і невинним. Сів писати чесного листа до мами. Розповів, як брехав їй уже кілька тижнів поспіль, і додав наприкінці: «...будь ласка, надішліть мені ще трохи грошей — я хочу приїхати додому».

Тим часом до мене увійшов Геллфрік. Він був у штанах і без халата — спершу я його навіть не впізнав. Без жодного слова він поклав на стіл п’ятнадцять центів.

— Я чесна людина, малий, — сказав він. — Бог свідок.

І вийшов. Схопивши гроші, я вистрибнув у вікно й погнався у продуктовий. Мій япончик, якого я минав по дорозі, уже наготовив пакет на апельсини. Він дуже здивувався, коли я промайнув повз нього й заскочив у магазин. Накупив печива. Сидячи в номері на ліжку, я пожирав його, як дикий, запиваючи простою водою. Я знову відчув себе людиною. Шлунок був повний, ще й цілих п’ять центів лишилось на потім. Я порвав лист до матері, влігся й став чекати вечора. За ці п’ять центів можна ще раз сходити в «Буфет Колумбія». Я чекав цієї миті, повен їжі, повен бажання.

Вона помітила, як я увійшов, і зраділа — я точно знав, було видно по очах. Її обличчя просвітліло, у мене стисло горло. Та раптом мені чомусь стало дуже радісно, я одразу ж відчув упевненість у собі, у власних силах, у власній молодості. Сів за той самий перший столик. Сьогодні в «Колумбії» грала музика, піаніно зі скрипкою — дві коротко стрижені товстухи з грубими фізіономіями. Вони грали «Хвилями-хвилями»: та-ді-да-да; а я дивився, як Камілла витанцьовує зі своєю пивною тацею. Її волосся було чорне й густе, заплетене так, що шия ховалась ніби за гронами винограду. Це було сакральне місце — цей салун. Тут усе було святе: стільці, столи, ганчірка у неї в руці, тирса під ногами. Вона була принцеса майя, а це був її палац. Я спостерігав, як рвані гуарачі ковзають по підлозі, і мені так їх хотілося... Я б притискав їх до грудей перед сном, я би тримав їх у руках і вдихав їхній запах...

Вона не наважувалась підійти, втім мене це цілком влаштовувало. Не поспішай, Камілло; дай мені звикнути до хвилювання; не чіпай мене, хай думки ширятимуть безмежною красою твоєї величі. Просто залиш мене наодинці із собою — жадати й марити наяву.

Зрештою, вона підійшла із чашкою кави на таці. Та сама кава, та сама надбита коричнева чашка. Її очі були чорніші, ніж зазвичай, і розплющені ширше, вона йшла до мене м’яко, загадково усміхаючись, і, здавалось, я от-от зомлію від власного серцебиття. Вона стала поруч, я відчув легкий запах її поту, змішаного з терпкою чистотою накрохмаленої блузки. Це було занадто, я заціпенів і став дихати ротом, щоб не чути його. Вона усміхнулась, показуючи, що не ображається за розлиту каву; більше того, мені здалось, що їй це навіть сподобалось, вона була рада й вдячна за той вечір.

— А я й не помітила, що ти веснянкуватий, — сказала вона.

— Це ще нічого не значить, — відповів я.

— Пробач за ту каву, — продовжувала вона. — Всі замовляють пиво, каву беруть рідко.

— Того її так рідко й беруть. Бо вона паршива. Я б теж пив пиво, якби міг собі дозволити.

Вона тицьнула олівцем на мою руку.

— Ти гризеш нігті. Це погано. Я заховав руку в кишеню.

— Будеш мені вказувати, що і як робити?

— Хочеш пива? — запитала вона. — Я тобі принесу. Безкоштовно.

— Не треба мені нічого нести. Я вип’ю цю каву, чи що воно таке, і піду звідси.

Вона відійшла до стійки й замовила пиво. Розплатилась жменею монет із власної кишені, принесла й поставила його в мене під носом. Мене це зачепило.

— Забери його, — сказав я. — Забери. Я хочу каву, а не пиво.

Хтось у закутку гукнув, і вона побігла. Перехиляючись над столом і збираючи порожні кухлі з-під пива, вона виставляла напоказ коліна. Я посовався на стільці й випадково зачепив щось ногою під столом. Це була плювальниця. А Камілла вже знову була біля стійки, киваючи й усміхаючись до мене, показувала, щоб я пив пиво. Раптом я відчув у собі щось дияволічне, зле. Піймавши її погляд, я вилив пиво в плювальницю. Вона прикусила нижню губу своїми білими зубами, кров відлила від обличчя. Блиснули очі. У мене по тілу розлилося приємне відчуття, я був задоволений і, відкинувшись на спинку стільця, усміхнувся у стелю. Вона зникла за тонкою перегородкою, де була кухня. Назад вийшла усміхнена. Руки тримала за спиною, ховаючи щось від мене. З-за перегородки вийшов старий, якого я бачив тоді зранку. Він вичікувально посміхнувся. Камілла мені помахала. От-от мало статися щось жахливе, я це відчував. З-за спини вона дістала невеличкий журнал з оповіданням «Песик засміявся». Помахала ним над головою. Її більше ніхто не бачив, ця вистава була тільки для нас зі старим. А він спостерігав за нею дуже уважно. У мене в роті пересохло. Камілла облизала пальці й розкрила журнал на сторінці з оповіданням. Скривившись, вона затисла його між коліньми, вирвала мої сторінки й помахала ними над головою, задоволено всміхаючись. Старий схвально кивав. Вона перестала усміхатись і з рішучим виразом обличчя розірвала сторінки на клаптики, а їх — на ще дрібніші шматочки. На завершення Камілла красномовно висипала обривки у плювальницю під ногами. Я спробував усміхнутися. Вона байдуже обтріпала долоні, наче від пилюки, поклала руку на бік і, крутнувши плечем, почимчикувала геть. Старий ще трохи постояв на місці. Це бачив тільки він. А тепер, коли шоу закінчилось, і він зник за перегородкою.

Я сидів, безпомічно посміхаючись. Серце краялось за «Песика», за кожну виплекану фразу, за острівки поезії мого першого оповідання, творіння всього мого життя. Туди потрапило все хороше, що було в мені, затверджене й видане самим Дж. К. Хекмутом, — а вона порвала й викинула його в плювальницю.

Трохи посидівши, я встав з-за столу й попрямував до виходу. Камілла проводила мене очима, спершись на стійку. Їй було мене жаль, ледь помітна усмішка свідчила, що вона шкодує про свій вчинок. Але я, уникаючи її погляду, вийшов надвір, де із задоволенням поринув у нав’язливий гуркіт трамваїв і нестерпний галас міста, потонувши у лавині тріску й скреготу. Я сховав руки в кишені й поплентався геть. Кроків за п’ятдесят від бару почув, як хтось гукає. Я озирнувся. Вона бігла за мною, безшумно, тільки гроші дзенькали в кишенях.

— Шановний! Агов!

Я почекав. Вона задихалась, але говорила швидко й плавно.

— Пробач, — сказала вона. — Я не хотіла, чесно.

— Все нормально, — відповів я. — Що тут такого. Вона весь час озиралась у бік салуну.

— Мені треба вертатись, −лепетала вона. — Без мене там ніяк. Приходь завтра увечері. Домовились? Я буваю й хороша. Мені дуже-дуже шкода, що сьогодні так вийшло. Приходь завтра, будь ласка! — вона стисла мою руку. — Ти прийдеш?

— Можливо.

Вона усміхнулась.

— Не ображаєшся?

— Та ні.

Я стояв посеред тротуару й дивився їй услід. Ступивши кілька кроків, вона озирнулась і пустила мені повітряний поцілунок:

— Завтра ввечері! Не забудь!

— Камілло! — крикнув я. — Почекай, хвилинку!

Ми кинулись назустріч одне одному й зустрілись рівно посередині.

— Швидше! — шепотіла вона. — Мене ж звільнять.

Я подивився на її ноги. Вона зрозуміла, що зараз буде, й відсахнулась. Моє тіло пройняло незнайоме солодке відчуття, холоднокровність, незвична, як нова шкіра. Я повільно заговорив.

— А ці гуарачі — тобі обов’язково їх носити, Камілло? Обов’язково наголошувати на тому, що ти завжди була й будеш зачуханою селючкою?

Вона дивилася на мене переляканими очима, з відкритим ротом. Притиснувши обидві руки до губ, вона побігла в салун. До мене долинав тільки її стогін: «Ой... ой... ой...»

Я знизав плечима й пішов собі далі, задоволено насвистуючи якусь мелодію. Побачив у канаві жирний недопалок. Ані трохи не стидаючись, однією ногою ступивши в канаву, я підняв його й закурив. Затягнувся, випустив дим у небо, до зірок. Я американець, і я, чорт забирай, цим пишаюся. Це чудове місто, ці масивні тротуари й величні будівлі — усе це голос моєї Америки. З піску й кактусів ми, американці, зліпили імперію. Народ Камілли проґавив свій шанс. А ми, американці, — ми впорались. Слава Богу, що на світі є моя країна. Слава Богу, що я народився американцем!

Розділ 6

Я йшов додому, піднімаючись запиленими сходами Банкер-Хілл, минаючи по темній вулиці вкриті сажею каркасні будинки. Бідні пальми стояли наче в’язні, засуджені на смерть, і, сховавши ноги під чорну бруківку, давилися піском, бензином, мазутом, прикуті до свого крихітного клаптика землі. Навколо пилюка й старі будинки, за вікнами діди з бабами, що лізли з усіх дверей і ледвеледве шкандибали темними вулицями. Пенсіонери з Індіани, Айови та Іллінойсу, з Бостона, Канзас-сіті та Де Муан продавали свої домівки й магазини, щоби поїздом чи машиною приїхати сюди, ближче до сонця, і померти під його променями, назбиравши якраз достатньо грошей, щоб дожити до того дня, коли сонце їх уб’є. Перед смертю вони відривалися від власного коріння, залишали свої затишні Канзас-сіті, Чикаго й Пеорію в пошуках місця під сонцем. А тут, на місці, виявлялось, що інші, спритніші, негідники вже прибрали все до рук і навіть сонце тепер належить їм. Сміт, Джонс і Паркер, аптекар, банкір і пекар з пилюкою Чикаго, Цинцинатті й Клівленда на черевиках — усі вони приречені на смерть під палючим сонцем. Кількох баксів на банківському рахунку їм вистачить, щоб передплатити «Лос-Анджелес Таймс» і лишатись впевненими, що все це — рай, а їхні хатинки з пап’є-маше — це їхні палаци. Відірвані від рідної землі, спустошені й сумні, старі й молоді, далеко від свого дому. Це були мої земляки, нові каліфорнійці. У своїх яскравих поло й сонцезахисних окулярах вони таки потрапили до заслуженого раю.

Та трохи далі на околицях Мейн-стріт, трохи далі по Таун і Сан-Педро, за милю на Фіфс-стріт проживали ще десятки тисяч людей. Вони не могли собі дозволити сонцезахисні окуляри й дорогі поло, удень вони ховались по алеях, а вночі розповзались по нічліжках. Копи не загребуть вас за бродяжництво, якщо на вас модна футболка й окуляри. Та якщо черевики в пилюці, а светр грубий, наче ви щойно з Аляски, — тоді начувайтесь. Краще пошукайте собі поло й чорні окуляри, хлопці, й білі туфлі теж, якщо вийде. Не псуйте краєвид. Все одно нікуди не дінетесь.

З часом, достатньо начитавшись «Таймс» та «Екземінер», ви також зірветеся на сонячний південь. З року в рік жертимете гамбургери, будете жити в набитих клопами кімнатах, зате щоранку вас вітатиме величне сонце, вічно синє небо, а вулиці будуть сповнені випещених жінок, які вам ніколи не дістануться. У ці спекотні субтропічні ночі повітря пахнутиме любов’ю, якої у вас ніколи не буде, але ж ви все одно в раю, хлопці, — у краю сонячного світла. А тим, хто лишився вдома, можете брехати — все одно правда їм не сподобається. Та вони про неї й не дізнаються, бо рано чи пізно їх теж потягне до раю. Ви їх не обдурите, хлопці. Вони знають, яка насправді Південна Каліфорнія. Вони ж недаремно читають газети, розглядаючи в журналах фотографії з усіх куточків Америки. Вони ж не сліпі, вони бачили будинки кінозірок на фото. Нічого нового про Каліфорнію вони від вас не почують.

Я лежав на ліжку й думав про цих людей. Червоне світло готелю «Сент-Пол» час від часу прокрадалося в мою кімнату, а я почувався нікчемою, бо сьогодні вчинив не краще за них усіх.

Сміти, Паркери, Джонси — я ніколи не був одним із них. О, Камілло! Це вони, ці Сміти, Паркери й Джонси, в дитинстві, у Колорадо, дражнили мене своїми клятими прізвиськами, обзивали «макаронником», «даґо» і «носатим»; це їхні діти ображали мене так само, як сьогодні я образив тебе. Ображали так сильно, що я вже ніколи не зміг би стати одним із них. Тому я й почав шукати втіху в книжках, у самому собі, тому я й утік з Колорадо; і тепер, Камілло, коли я бачу їхні обличчя, то відчуваю цей біль знову й знову, старі рани іноді нагадують про себе. Бездушність, однакові обличчя, стиснуті губи, вічно один і той самий настрій — мордяки з мого рідного міста, що намагаються хоч якось заповнити порожнечу свого існування під палючим сонцем.

Я впізнаю їх у вестибюлях готелів, бачу, як вони засмагають у парках, виповзають із маленьких потворних церков, з похмурими від зближення зі своїми незрозумілими богами обличчями, з церков, де вони насправді поклоняються тільки самим собі.

Я бачив, як вони виходять з кінотеатрів і кліпають порожніми очима перед обличчям реальності, чалапають додому читати «Таймс», дізнаватися, що там коїться у світі. Я блював від їхніх газет, читав їхні книжки, вивчав їхні звичаї, їв їхню їжу, хотів їхніх жінок, роздивлявся їхнє мистецтво. Але я бідний, і прізвище моє закінчується на голосний, а вони ненавидять мене, і мого батька, і батька мого батька, і радо пустили б мені кров, і поставили б на коліна; от тільки вони вже не в тому віці — вони помирають під жарким сонцем і розпаленим пилом доріг, а я молодий і сповнений надій, я люблю свою країну, люблю свою епоху. І коли я називаю тебе селючкою, це не моє серце говорить — це сіпається стара рана, а мені дуже соромно за ті жахливі слова, що я тобі наговорив.

Розділ 7

Я думаю про готель «Альта-Лома», згадую його мешканців. Пам’ятаю свій перший день тут. Я увійшов до темного вестибюля з двома валізами, одна з яких була забита примірниками «Песик засміявся». Це було дуже давно, але я все чудово пам’ятаю. Приїхав автобусом, весь у пилюці — пилюці Вайомінгу, Юти й Невади, що сипалась у мене з волосся й вух.

— Мені треба якийсь недорогий номер, — сказав я.

Власницею виявилась сива бабуся. Високий плетений комір сидів на шиї щільно, як корсет. Їй було за сімдесят; і так висока, вона стала навшпиньки, розглядаючи мене поверх окулярів.

— Ви працюєте? — запитала вона.

— Я письменник. Зараз покажу.

Я відкрив валізу й дістав журнал.

— Це я написав, — тоді я ще був дуже завзятий і гордий. — Я вам подарую один екземпляр. І підпишу.

Я взяв зі столу ручку, але вона пересохла — довелось вмочити її у чорнило. Перекочуючи язик у роті, я міркував, що б це його написати.

— Як вас звуть? — запитав я. Вона неохоче відповіла:

— Місіс Харгрейвз. А що таке?

Та мені ніколи було відповідати на подібні питання. Я вже виспівував їй дифірамби й карбував їх зверху на сторінці, де починалось оповідання: «Чарівній жінці з прекрасними блакитними очима й щирою усмішкою від автора, Артуро Бандіні».

Вона посміхнулась, і від цієї посмішки їй, по-моєму, стало боляче: сухе обличчя потріскалося зморшками біля рота.

— Ненавиджу історії про собак, — сказала місіс Харгрейвз і заховала журнал. Вона продовжувала дивитись на мене поверх окулярів і, по-моєму, тепер стала ще вища.

— А ви не мексиканець?

Я тицьнув на себе пальцем і розреготався.

— Я? Мексиканець? Я американець, місіс Харгрейвз. А оповідання, до речі, не про собаку. Воно про людей, гарне оповідання. І жодного собаки там нема, не хвилюйтесь.

— Ми мексиканців не пускаємо, — проінформувала вона.

— Та я не мексиканець. А назву я взяв із байки. Ну, знаєте: «І навіть песик засміявся із такої сміхоти».

— І євреїв теж.

Я підписався в журналі реєстрації. У ті часи в мене був гарний підпис, заплутаний, нерозбірливий, зі східними мотивами й нещадно рішучим розчерком — ще складніший, ніж у самого Хекмута. За автографом я дописав: «Боулдер, Колорадо».

Вона роздивилась мою писанину, слово за словом, і холодно відрубала:

— Як тебе звуть, хлопче?

Я засмутився: вона вже встигла забути ім’я автора «Песика», крупним шрифтом видрукуване на обкладинці журналу. Я повторив. Власниця старанно вивела його за підписом і перейшла до іншої графи.

— Містере Бандіні, — холодно зиркнула вона на мене. — Боулдер не в Колорадо.

— А де? — здивувався я. — Я ж щойно звідти приїхав. Два дні тому Боулдер ще був у Колорадо.

Власниця була непохитна.

— Боулдер у Небрасці. Ми з чоловіком проїжджали через Боулдер, штат Небраска, тридцять років тому, коли переселялися сюди. Так що перепишіть, будь ласка.

— Але ж він у Колорадо! Там живуть мої батьки. Я там у школу ходив!

Вона засунула руку під стіл, дістала журнал і простягла мені.

— Вам не місце у цьому готелі, юначе. У нас тут живуть чесні й порядні люди.

Журнал я не взяв. Мене абсолютно виснажила довжелезна поїздка на автобусі, я був геть замучений.

— Ну добре. Небраска, то й Небраска.

Я закреслив «Колорадо» й зверху написав «Небраска». Власниця була задоволена, я їй дуже сподобався, вона одразу ж усміхнулася і навіть погортала журнал.

— То ви письменник, — зацікавилась вона. — Як гарно! — І знову заховала журнал. — Ласкаво просимо до Каліфорнії! Вам тут дуже сподобається!

Ой, ця місіс Харгрейвз! Зовсім самотня і покинута, вона все одно не втрачала почуття власної гідності. Якось вона запросила мене до себе в кімнату на верхньому поверсі. Там було як у вичищеній до блиску гробниці. Її чоловік уже помер, але тридцять років тому він був власником магазину інструментів у Бріджпорті, штат Коннектикут. На стіні висів його портрет. Золотий чоловік, не пив і не курив, помер від серцевого нападу; худе суворе обличчя у важкій рамі досі кривилося від самої згадки про цигарки чи алкоголь. Тут все ще стояло високе ліжко з червоного дерева з балдахіном, у якому він помер; у шафі досі висів його одяг, а в кутку стояли черевики із задертими від старості носаками. На каміні — його чаша для гоління; він завжди голився сам, і звали його Берт. Ой, Берт! «Берт, — часом говорила вона, — чого ти не ходиш у перукарню?» А Берт тільки всміхався: він знав, що в жодній перукарні його ніхто не поголить так, як він сам.

Берт щодня прокидався о п’ятій ранку. У нього в сім’ї було п’ятнадцятеро дітей. Берт мав золоті руки, і все в цьому готелі він лагодив сам. За три тижні Берт перефарбував весь готель. Він полюбляв повторювати, що фарбує краще за простих малярів.

Дві години я вислуховував про Берта. О Господи, як же вона кохала цього чоловіка, навіть по смерті. Хоча насправді він і не помер. Берт жив тут, у цій кімнаті, він приглядав за нею й прямо зараз пильнував, щоб я її не скривдив. Мені від цього стало не по собі, захотілося якомога швидше втекти звідси геть, але ми попили чай. Заварка була стара, цукор теж старий і злиплий. Чашки в пилюці, і сам чай на смак був як старість, а маленьке засохле печиво — як смерть. Коли ми розпрощалися, Берт провів мене до дверей і далі, до кінця коридору — це було дуже гостинно з його боку. А потім ще два дні переслідував мене й підбивав кинути палити.

Пам’ятаю ще одного малого з Мемфіса. Я так і не спитав, як його звати, і він у мене теж. Ми просто віталися, і все. Він недовго тут прожив, усього кілька тижнів. Він завжди закривав довгими руками своє прищаве обличчя, сидячи на ґанку; кожнісінького вечора він засиджувався там допізна. О дванадцятій, о першій, о другій ночі — коли б я не вертався додому, він гойдався вперед-назад у плетеному кріслі, нервово постукуючи пальцями по щоках, перебираючи нестрижене чорне волосся.

— Здоров, — казав я.

— Здоров, — відповідав він.

Бентежна курява Лос-Анджелеса не давала спокою і йому. Він був ще більший мандрівник, ніж я: з ранку до вечора тинявся парком у пошуках любовних пригод. Але він був негарний і ніколи не знаходив те, що шукав, а теплі зоряні ночі знов і знов мучили його надворі до самого світанку. Якось увечері ми з ним розговорились, і від тієї розмови мені стало гидко й печально. Він розповідав про Мемфіс, штат Теннессі, де живуть справжні люди, де у нього лишилась купа друзів; колись він вирветься з цього клятого міста, в один прекрасний день він повернеться туди, де дружба чогось варта. Зрештою, він таки поїхав, а мені поштою надійшла листівка від «чувака з Мемфіса» зі зворотною адресою: Форт Ворт, штат Техас.

Був ще Хейльман, член клубу «Книжка місяця». Здоровенний дядько — руки як колоди, штани аж репались на ногах. Він працював касиром у банку. У Хейльмана лишилась жінка в Моліні, штат Іллінойс, і син — вчився у Чиказькому університеті. Він ненавидів Південний Захід, і від цієї ненависті в нього пухло лице, та через проблеми зі здоров’ям він був приречений назавжди лишитися тут. Або померти. Він глузував з усього західного. Він злягав після кожного міжрегіонального футбольного матчу, коли Схід зазнавав поразки. Він плювався, коли при ньому згадували «Троянс». Його нудило від сонця, він проклинав туман, терпіти не міг дощ і постійно сумував за снігами Середнього Заходу. Раз на місяць у його поштовій скриньці з’являвся великий пакунок, тоді він, засідаючи у вестибюлі, читав свої книжки. І ніколи не давав їх мені.

— Принципово, — казав Хейльман.

Зате він ділився «Новинами клубу Книжки місяця» — невеличким журналом з рекламою нових видань. Щомісяця він залишав його в моїй скриньці.

Ще була руда дівчина із Сент-Луїса, яка постійно розпитувала про філіппінців. Де вони живуть? Скільки їх там? Чи є в мене знайомі звідти? Худенька рудоволоса дівчинка з коричневими веснянками під декольте, аж із самого Сент-Луїса. Вона весь час ходила в зеленому, її мідна голова була занадто яскрава для такої краси, а очі надто сірі для такого личка. Вона працювала в пральні, але там платили копійки, і їй довелося звільнитись. Вона теж полюбляла тинятися містом. Якось вона позичила мені четвертак, а іншим разом — поштові марки. І без кінця лепетала про філіппінців, жаліла їх, захоплювалась їхньою мужністю перед упередженнями цього світу. Одного прекрасного дня вона зникла, та якось я зустрів її на вулиці. У мідному волоссі відблискувало сонце, за руку її тримав низенький філіппінець. Він був від неї в захваті. Підкладні плечі й звужена талія його піджака втілювали всю вульгарність тодішньої моди, і навіть на височенних шкіряних підборах цей хлопчина був на фут нижчий за неї.

З них усіх тільки одна людина прочитала «Песика».

Тоді, на початку, я підписав цілу купу примірників і відніс їх нагору в кімнату відпочинку. П’ять чи шість штук — розклав їх на видноті: на бібліотечному столі, на дивані, навіть у глибоких шкіряних кріслах — для того щоб сісти в них, довелось би взяти журнал у руки. Їх ніхто так і не прочитав, жодна душа, крім однієї. Десь тиждень вони так пролежали, і майже ніхто їх не торкався. Навіть японський хлопчик, який прибирав у цій кімнаті, лише протирав під ними пил і клав на місце. Вечорами там грали в бридж, старенька компанія збиралась побалакати й відпочити. Непомітно прослизнувши в кімнату, я знайшов вільне крісло й став спостерігати за ними. У мене ледь серце не стало: якась товстуха всілась у глибоке шкіряне крісло, навіть не прибравши журнал. Зрештою, японський хлопчик охайно склав їх усі на купку на бібліотечному столі, й відтоді на моїх журналах лиш осідав пил.

Час від часу, раз на кілька днів, я протирав їх носовичком і знову розкидав по кімнаті. Але журнали, недоторкані, постійно повертались на своє місце в акуратну купку на бібліотечному столі. Може, вони знали, що це я написав, і навмисно їх не чіпали.

А може, їм просто було нецікаво. Навіть затятому читачеві Хейльману. Навіть власниці. Я тільки хитав головою: оце дурні, усі до одного. Це ж була історія саме про їхній Середній Захід, про Колорадо й снігові заметілі, про них самих, про їхні відірвані від коріння душі й згорілі на сонці обличчя; вони помирають у цій пекучій пустелі, а їхні рідні прохолодні домівки під рукою, ось тут — на сторінках цього журнальчика.

Напевно, так було завжди — По, Вітмен, Гайне, Драйзер і от тепер Бандіні; від цих думок мені ставало легше, не так самотньо.

Людину, яка все ж прочитала моє оповідання, звали Джуді, Джуді Палмер. Одного дня вона постукала в мої двері, я відчинив і побачив її, з журналом у руках. Їй було всього лише чотирнадцять — каштанові кучері, червона стрічка з бантиком на голові.

— Це ви містер Бандіні? — запитала вона.

По очах було видно, що дівчинка прочитала «Песика».

Я навіть не сумнівався.

— Ти прочитала моє оповідання, правда? Тобі сподобалось?

Вона притисла журнал до грудей і всміхнулась.

— Так! Місіс Харгрейвз сказала, що це ви написали. Сказала, що ви можете подарувати мені журнал.

У мене серце затрепетало в горлі.

— Заходь! — сказав я. — Будь як удома! Сідай! Як тебе звати? Звісно, я подарую тобі журнал. Аякже! Давай, заходь!

Я бігом поставив їй свій найкращий стілець. Вона обережно сіла, її дитяча суконька ледь прикривала коліна.

— Хочеш води? — запропонував я. — Жарко сьогодні, тобі, мабуть, пити хочеться.

Але їй не хотілося. Вона нервувала. По-моєму, я її налякав. Я спробував поводитися ніжніше, не хотів геть її перестрашити. У ті давні часи в мене ще водилось трохи грошей.

— Ти любиш морозиво? Давай купимо тобі ескімо, чи що ти хочеш?

— Мені вже треба йти, — відповіла вона. — Мама буде сердитись.

— А ти тут живеш? — запитав я. — Твоя мама теж читала оповідання? Як її звуть? — Я гордо усміхнувся. — Моє ім’я ти, певно, уже знаєш. Я Артуро Бандіні.

— О, так! — видихнула вона, захоплено розплющивши очі, а мені захотілося кинутись їй до ніг і розплакатись. Клубок уже підкотився до горла.

— Ти точно не хочеш морозива?

Вона була дуже вихована — сиділа, схиливши рожеве підборіддячко, вчепившись руками в журнал.

— Ні, дякую, містере Бандіні, — сказала вона.

— Може «Кока-Колу»?

— Дякую, — вона всміхнулась. — Не треба.

— Лимонад?

— Ні, правда, нічого не треба, дякую.

– Як тебе звуть? — запитав я. — Мене-от зва... — я вчасно замовк.

— Джуді, — відповіла вона.

— Джуді, — повторив я, а потім ще раз і ще раз, — Джуді, Джуді! Це ж чудово! Ім’я як у справжньої зірки. Найпрекрасніше ім’я на світі!

— Дякую! — зраділа вона.

Я відчинив шухляду з журналами. Їх лишалось ще чимало, штук п’ятнадцять.

— Я підпишу. Якось гарно, по-особливому!

Її обличчя сяяло від захоплення. Ця дівчинка не обманювала — вона дійсно була в захваті, а її щира радість свіжою водою струменіла по моєму обличчю.

— Дам тобі два. І обидва підпишу!

— Ви такий хороший, — сказала вона, спостерігаючи, як я відкриваю чорнильницю. — Я це зрозуміла по вашому оповіданню.

— Можна на «ти», — відповів я. — Я не набагато старший за тебе, Джуді.

Я не хотів здаватися старим, навпаки, намагався бути з нею на рівних, наскільки це було можливо.

— Мені всього вісімнадцять, — ляпнув я.

— Чесно? — здивувалась вона.

— Через пару місяців буде дев’ятнадцять.

Я підписав обидва журнали. Не пам’ятаю, як саме, але це були гарні слова, від щирого серця — я був їй дуже вдячний.

Та мені хотілося продовження, хотілося чути її зворушений голосок, затримати її в себе в кімнаті якомога довше.

— Ти могла б зробити мені велику честь, — сказав я. — Мені було б дуже радісно, Джуді, якби ти почитала це оповідання вголос. Мені такого ще ніхто не робив, а я б хотів послухати.

— Залюбки! — відповіла вона й завзято випрямила спину. Я гепнувся на ліжко й зарився головою в подушку, а ця дівчинка читала моє оповідання ніжним солодким голоском, і не встигла вона закінчити перші сто слів, як я вже розревівся. Це було як уві сні — янгольський голос заполонив усю кімнату; згодом вона теж захлипала, час від часу перериваючись і ковтаючи сльози, а потім стала впиратись:

— Я вже не можу читати, я не можу. А я повертався до неї й благав:

— Але ти повинна, Джуді. Ти маєш дочитати!

Коли наші емоції досягли кульмінації, до кімнати несподівано, без стуку ввійшла висока скривлена жінка. Я зрозумів, що це мама Джуді. Вона сердито зиркнула спочатку на мене, потім на доньку. Мовчки схопивши її за руку, жінка вивела Джуді з кімнати. Дівчинка в сльозах кинула мені прощальний погляд через плече, притискаючи журнали до своїх худеньких грудей. Прийшла й пішла — отак швидко все закінчилось, більше я її не бачив. Власниця теж нічого не зрозуміла, бо вони заселились і виїхали в той самий день, навіть не переночували.

Розділ 8

У поштовій скриньці лежав лист від Хекмута. Я знав, що він був від Хекмута. Хекмутові листи я розпізнавав за милю. Я їх відчував: ніби по хребту ковзав шматочок льоду. Місіс Харгрейвз протягла мені конверт, я вихопив його у неї з рук.

— Гарні новини? — запитала вона (я був винен їй уже купу грошей за оренду).

— Хто його зна, — відповів я. — Але це від великої людини. Навіть якщо там чисті аркуші — для мене це вже гарні новини.

Та я знав, що тих гарних новин, які мала на увазі місіс Харгрейвз, не буде, бо я не надсилав Хекмутові нових оповідань. Це була лише відповідь на мій довжелезний лист, який я надіслав кілька днів тому. Швидко він упорався, мій Хекмут. Я був вражений. Не встиг кинути лист у поштову скриньку за поворотом, як у готелі вже чекала відповідь. Але, Господи, які ж короткі він писав листи. На сорок сторінок міг відповісти одним коротким абзацом. Та це теж гарно: його відповіді легше вчити напам’ять. У Хекмута був стиль. Скільки ж усього він міг дати... Навіть коми й тире він розставляв якось по-особливому. Зазвичай я дуже обережно віддирав марки з його конвертів і перевіряв, чи під ними нічого немає.

Всівшись на ліжко, я відкрив лист. Це було чергове коротке повідомлення, не більше п’ятдесяти слів.

«Дорогий містере Бандіні, з Вашого дозволу, я приберу звертання та прощальні слова з Вашого довгого листа й видам його в журналі як оповідання. Мені здається, вийшло чудово. Про мене, назва “Давно втрачені схили” пасуватиме якнайкраще. Чек у конверті.

Щиро Ваш,

Дж. К. Хекмут».

Лист вислизнув у мене з рук і покружляв на підлогу. Я встав, подивився в дзеркало. Рот був геть роззявлений. Підійшов до Хекмутового портрета на протилежній стіні й доторкнувся до незворушного обличчя, що пильно спостерігало за мною. Знову взяв лист у руки, перечитав. Потім, відчинивши вікно, я виліз назовні й улігся на зелену-зелену траву. Запустив у неї пальці, перевернувся на живіт і, вчепившись у траву зубами, став виривати клапті з корінням.

Я заплакав. О Боже, Хекмуте! Ну звідки ти такий взявся? Чого ти такий прекрасний? Я заліз назад у кімнату. У конверті був чек. На 175 доларів. Я знову багатий. 175 доларів! Артуро Бандіні, автор «Песика» й «Давно втрачених схилів». Я ще раз став перед дзеркалом, зухвало трясучи кулаком. Я тут, народ! Гляньте на великого письменника!

Бачите ці очі? Це очі великого письменника. Подивіться на підборіддя. Це підборіддя великого письменника. А руки! Ці руки написали «Песик засміявся» й «Давно втрачені схили». Я загрозливо помахав указівним пальцем. А тебе, Камілло Лопес, тебе я сьогодні хочу бачити. Хочу поговорити з тобою, Камілло Лопес. Тільки попереджаю, Камілло Лопес, не забувай, що маєш справу ні з ким іншим, як з Артуро Бандіні — письменником. Пам’ятай про це, якщо твоя ласка.

Місіс Харгрейвз перевела чек у готівку. Я віддав їй борг і заплатив ще за два місяці наперед. Вона дала мені розписку за всю суму, але я махнув рукою:

— Перестаньте, місіс Харгрейвз. Я вам вірю.

Та вона наполягла, і я запхав розписку в кишеню. І поклав ще п’ять доларів на стіл.

— Це вам, місіс Харгрейвз. За те, що ви така хороша. Вона не взяла гроші, відсунула назад.

— Не вигадуйте! — пхикнула вона.

Я не став їх забирати. Я вийшов на вулицю, але вона побігла за мною.

— Містере Бандіні, я наполягаю, заберіть гроші.

Пф, якісь п’ять доларів, дрібниця. Я замотав головою:

— Місіс Харгрейвз, навіть не думайте.

Ми торгувались і сперечалися посеред тротуару під палючим сонцем. Вона не здавалась і вмовляла мене забрати ті гроші, а я лише спокійно усміхався:

— Ні, місіс Харгрейвз, пробачте, але я ніколи не змінюю своїх рішень.

Вона пішла, бліда від злості, тримаючи ті п’ять доларів двома пальцями, як дохлу мишу. Я похитав головою. П’ять доларів! Та для Артуро Бандіні, автора численних оповідань для Дж. К. Хекмута, це просто ніщо.

Я прямував до центру, продираючись розпеченими тісними вуличками в бік магазину одягу «Мей Компані». Там я знайшов найкращий костюм за все своє життя, у тонку коричневу смужку, з двома парами штанів. Тепер я міг завжди бути пристойно вдягненим. Взяв двоколірні білокоричневі туфлі, купу сорочок, шкарпеток. І капелюх. Мій перший капелюх, темно-коричневий, справжня повсть із білою шовковою підкладкою. Штани треба було підшити. Я сказав, щоби поквапились, і вони впорались дуже швидко. Я переодягнувся за шторою, вбрався у все нове й довершив образ капелюхом. Продавець склав мій старий одяг у коробку. Мені він був не потрібен. Я сказав, щоб подзвонили в Армію спасіння й віддали їм, а інші мої покупки доставили в готель. Наостанок я прихопив ще сонцезахисні окуляри. Решту дня вбив на покупки. Цигарки, цукерки, цукати. Купив дві пачки дорогого паперу, гумки, скріпки, кілька блокнотів, шафку для документів і діркопробивач. На додачу — дешевий годинник, світильник, гребінець, зубні щітки, пасту, тонік для волосся, крем для гоління, лосьйон для тіла й аптечку. В магазині краваток набрав краваток, а потім ще новий пояс, ланцюжок для годинника, хустинки, халат і домашні капці.

Під вечір я вже ледве пер це все на собі. Впіймавши таксі, я вирушив додому. Дуже стомився. Мій новий костюм промок від поту, що вже стікав по ногах. Але це було весело. Я покупався, натерся лосьйоном, почистив зуби новою щіткою й пастою. Потім поголився з новим кремом і намазав волосся тоніком.

Трохи посидівши у своєму новому халаті й капцях, я виклав новий папір і решту причандалів, закурив хороші свіжі цигарки, з’їв цукерку. Кур’єр із «Мей Компані» приніс решту моїх покупок у величезній коробці. Усередині лежали не лише нові речі, а й мій старий одяг. Я викинув його в сміття. Час знову вбиратися. Нові труси, новесенька сорочка, шкарпетки й інші штани. А потім краватка й нові черевики. Я подивився на себе в дзеркало, посунувши капелюха набік. Відображення було майже чужим. Мені не сподобалась нова краватка, я скинув піджак і спробував іншу. Та теж не сподобалась. Раптом все почало мене дратувати. Жорсткий комір душив. Туфлі натирали. Штани смерділи підвалом і тиснули між ногами. На скронях, де капелюх здавлював череп, виступив піт. Усе зачесалось; варто було мені поворухнутись, і увесь цей мотлох шурхотів, як паперові пакети. У ніздрі вдарив різкий запах лосьйону, я скривився.

Матір Божа, що трапилося зі старим Бандіні, автором «Песика»? Хіба цей розцяцькований піжон міг написати «Давно втрачені схили»? Я скинув із себе все це шмаття, вимив сморід з волосся й заліз у свій старий одяг. Зрадівши старому знайомому, він огорнув мене приємною прохолодою, а мої змучені ноги заскочили в старі черевики, як у м’який спориш.

Розділ 9

Я поїхав у «Буфет Колумбія» на таксі. Водій зупинився якраз навпроти відчинених дверей, я виліз і протягнув йому двадцятку. У нього не було решти. Тим ліпше, бо поки я з тяжкою бідою знайшов у кишенях дрібнішу купюру й розплатився, Камілла встигла вийти надвір. Перед «Буфетом Колумбія» нечасто зупинялися таксі. Я мимохідь кивнув їй, зайшов усередину й сів за перший столик. Діставши Хекмутів лист, я став читати, аж раптом почув її голос:

— Ти на мене не сердишся?

— А є за що?

Склавши руки за спину, Камілла опустила очі на свої ноги.

— Нічого не помічаєш?

Вона була у нових білих туфельках на високих підборах.

— Дуже гарні, — сказав я й знову зосередився на листі. Вона не зводила з мене насупленого погляду. Я підняв голову й підморгнув:

— Перепрошую. Справи.

— Будеш щось замовляти?

— Сигару, — сказав я. — Тільки якусь хорошу, гаванську. Вона принесла коробку:

— 25 центів.

Я усміхнувся і дав їй долар.

— Решту залиш собі.

Камілла не захотіла брати такі чайові.

— Я в тебе не візьму, — сказала вона. — Ти ж бідний.

— Колись був, — відповів я, підкурив сигару й відхилився назад, повільно випускаючи дим з рота.

— Непогана сигара за такі гроші.

Жіночки в закутку знову витинали «Хвилями-хвилями». Покрутивши носом, я посунув Каміллі решту за сигару.

— Скажи, хай зіграють Штрауса, — попросив я. — Щось із «віденського».

Вона взяла четвертак, але я змусив забрати все. Музикантки були шоковані. Камілла показала пальцем на мене. Вони аж засяяли, помахали мені рукою. Я поважно кивнув, і жіночки затягли «Казки віденського лісу».

Нові туфлі натирали Каміллі ноги. У її рухах вже не було колишньої іскорки. З кожним кроком вона кривилась і зціплювала зуби.

— Будеш пиво? — запитала вона.

— Хочу скотч із содовою, — відповів я. — «Сент-Джеймс». Вона обговорила моє замовлення з барменом і повернулась.

— У нас нема «Сент-Джеймс». Є «Беллентайнс», але воно дороге. Сорок центів.

Я замовив склянку для себе й ще по одній обом барменам.

— Не варто так тринькати гроші, — сказала вона.

Я вдячно кивнув барменам за тост, сьорбнув свій віскі й покривився:

— Спиртяга.

Камілла стояла поруч зі мною, сховавши руки в кишені.

— Я думала, тобі сподобаються мої нові туфлі.

Я знову вчитався в лист Хекмута, але пробурмотів:

— Туфлі як туфлі.

Камілла пошкутильгала до столика, який щойно звільнився, зібрати порожні кухлі з-під пива. Вона образилась, обличчя витягнулось і похмурніло. А я знову взявся перечитувати лист. Невдовзі Камілла знову підійшла до мене.

— Ти змінився, — сказала вона. — Ти тепер інакший. Раніше ти мені більше подобався.

Я всміхнувся й поплескав її по руці. Рука була тепла, гладенька й смаглява, пальці довгі.

— Моя маленька мексиканська принцеса, — сказав я. — Така мила, така невинна.

Камілла відсахнулася й побіліла.

— Я не мексиканка! — гиркнула вона. — Я американка. Я похитав головою.

— Ні. Для мене ти назавжди залишишся милою маленькою дикункою. Тендітна квіточка зі старої доброї Мексики.

— Ах ти ж сраний даґо! — закричала вона.

У мене потемніло в очах, але я продовжував усміхатися. Камілла рвонула геть, тільки нерозношені туфлі стримували її сердиті кроки. В душі мені було дуже гидко, та усмішка все одно трималась, як на гвіздках. Розлючено смикаючи руками, вона стала протирати стіл біля музиканток, обличчя її горіло темним полум’ям. Вона зиркнула на мене, і ненависть з її очей стрілою пролетіла через увесь салун. Лист від Хекмута мене вже не цікавив. Я запхав його в кишеню й опустив голову. Те саме старе відчуття — я добре запам’ятав його, ще коли вперше сидів на цьому стільці. Вона зникла за перегородкою. А коли вийшла назад, повернулась її граціозність, упевнені й швидкі кроки. Камілла зняла білі туфлі й узула свої старі гуарачі.

— Вибач, — сказала вона.

— Ні, це я винен, Камілло.

— Я не хотіла такого казати.

— Все гаразд. Це я винен. Я подивився на її ноги.

— Ті білі туфлі були дуже гарні. У тебе такі красиві ноги — туфлі тобі пасували.

Вона запустила пальці мені у волосся, крізь них полилось тепло її насолоди. У горлі запекло, а тілом прокотилось відчуття глибокої втіхи.

Вона знову сховалась за перегородкою і назад вийшла знов у білих туфлях. Із кожним кроком маленькі м’язи у неї на вилицях напружувались, але вона хоробро усміхалась. Я спостерігав, як Камілла працює, і настрій у мене піднімався, як масло на воді. Камілла запитала, чи є в мене машина. Я відповів, що нема. Виявилось, що у неї є своя, тут поряд, на стоянці. Вона описала машину, і ми домовилися зустрітись біля неї, а потім проїхатись на пляж. Коли я йшов до виходу, блідий бармен подивився на мене скоса. Але я не звернув на це уваги.

У Камілли був родстер, «Форд» 1929 року: з-під рваної оббивки стирчала підкладка, крила пошарпані, без накидного верху. Я заліз усередину й почав бавитися з кнопками і коробкою передач. Роздивившись свідоцтво власника, я виявив, що авто належить Каміллі Ломбард, а не Каміллі Лопес.

На стоянку вона вийшла не одна, але я не розібрав у темряві за тонкою пеленою туману, хто був разом із нею. Вони підійшли ближче, і я впізнав високого бармена. Вона представила його — Семмі. Семмі весь час просидів мовчки, не виявляючи жодного інтересу до нас. Ми відвезли його додому, по Спрінг-стріт до Фьост, через залізничну колію в чорний район; гуркіт нашого «Форда» розносився луною на всі боки поміж брудних каркасних будинків і перекошених парканів. Семмі вийшов біля всохлого перцевого дерева, що вже розкидало своє пожовкле листя на землю, і пошурхотів до дверей.

— Це хто? — запитав я в Камілли.

Вона відповіла, що це просто друг і що їй не хочеться про нього говорити. Але я бачив, що щось не так. У її погляді читалося щось схоже на хвилювання за хворого друга. Мене це насторожило, і зненацька я заревнував, став потроху розпитувати деталі, але Камілла так неохоче відповідала, що мені стало тільки гірше. Ми поїхали назад через колію до центру. Коли інших машин на дорозі не було, Камілла геть не зважала на червоне світло, а коли хтось не давав проїхати — чимдуж тисла на клаксон і довго не відпускала. Вереск ріжка розлітався каньйонами вулиць, наче крик про допомогу. Вона сигналила безперестанку, коли треба й не треба. Одинєдиний раз я зробив зауваження, але Камілла його проігнорувала:

— Я за кермом.

Ми заїхали на Вілшир, де мінімальна швидкість руху була тридцять п’ять миль на годину. Наш «Форд» не витягував таку швидкість, але Камілла не звертала із середньої смуги. Більші й потужніші авто пролітали повз нас, як кулі, а вона тільки сердилась і махала кулаком.

Через одну милю Камілла сказала, що у неї болять ноги, і попросила потримати кермо. Поки я тримав, вона зняла туфлі й потім знову взялася за кермо, закинувши одну ногу на дверцята. Сукня від вітру вмить задерлась догори й почала шмагати її по обличчю. Камілла запхала спідницю під себе, і тепер її смугляві стегна було видно аж до самих рожевих трусиків. Це привертало чималу увагу. Водії обганяли нас і пригальмовували, висовуючи голови у вікна й розглядаючи її голі смугляві стегна. Камілла сердилась, верещала на цих роззяв, щоб не пхали носа в чужі справи, а я сидів поруч, посунувшись якомога нижче й намагаючись спокійно покурити, але цигарка тліла під зустрічним вітром занадто швидко.

Ми доїхали до світлофора на перехресті Вестерн та Вілшир. Тут було людно, поряд стояв кінотеатр, нічний клуб і аптеки, пішоходи звідусіль вивалювалися на вулицю. Це перехрестя Каміллі пролетіти не вдалось: перед нами було забагато машин, які теж чекали зеленого світла. Вона відкинулась назад і почала нетерпляче, нервово смикати ногою. Люди оберталися на нас, весело сигналили, модний родстер прямо позаду нас єхидно гудів без пауз. Камілла обернулась, блиснувши очима від гніву, і показала студентам з родстера кулак. Тепер на нас витріщались уже всі, хто тільки міг, і всім було весело. Я пхнув її:

— Тримай себе в руках, хоча б на світлофорах.

— Помовч!

Я дістав лист від Хекмута і спробував знайти притулок у ньому. Бульвар був гарно освітлений, слова було видно добре, але «Форд» брикався, як мул, смикався, хрипів і тарахкотів. Камілла пишалася своєю машиною.

— Тут хороший движок, — похвалилась вона.

— Я чую, — відповів я, намагаючись не вилетіти із салону.

— Тобі теж треба машину, — крикнула Камілла.

Я запитав, чому сертифікат власника виписано на ім’я Камілли Ломбард: вона була одружена?

— Ні.

— А чого Ломбард?

— Просто так, — пояснила вона. — Іноді це допомагає на роботі.

Я не зрозумів.

— А тобі подобається власне ім’я? — запитала вона. — Не хотів бути Джонсоном, Вільямсом чи ще кимсь?

— Ні, мені й так добре.

— Не вірю, — впиралась вона. — Я точно знаю.

— Це правда!

— Нічого подібного.

За Беверлі Хіллз туману вже не було.

Пальми вздовж дороги виділялися зеленими плямами у синюватій темряві, а біла стрічка тротуару бігла з нами наввипередки, як палаючий гніт. Де-не-де виднілися хмари, але жодної зірки не було. Ми проїжджали приземкуваті пагорби; по обидва боки дороги стояли високі паркани, пишні виноградники з дикими пальмами й кипарисами. Ми мовчки дістались Палісадників, переїхавши гребінь високих скель з видом на море. Нас обдував холодний вітер, драндулет хитало вліво-вправо. Знизу долинав шум моря. Пелена туману повільно кралася до берега, ніби армія привидів підповзала до нас на животах. Буруни вгризалися в землю своїми білими зубами, відступали й нападали знову — із кожним відступом берегова лінія усміхалась усе ширше й ширше. Ми швиденько спустилися звивистою дорогою; бруківка впріла від вологих язиків туману. Повітря було чисте, як кришталь, — ми не могли надихатись. І пилу тут зовсім не було.

Камілла виїхала на нескінченну смугу білого піску. Ми вийшли з машини й, сівши на піску, задивилися на море. Біля підніжжя скель було тепло. Вона торкнулася моєї руки:

— Може, навчиш мене плавати?

— Тільки ж не тут, — відповів я.

Хвилі були височенні. Вони накочувалися на берег одна за одною: народжувалися за сто ярдів від нас і долали свій шлях, щоб розбитися об берег, де громом вибухало їхнє пінисте мереживо.

— Плавати треба вчитись у спокійній воді, — сказав я. Камілла засміялась і почала роздягатися. У неї була смаглява шкіра — від природи, не від сонця. А я був білий, як привид. Живіт надувся, але я старався його втягнути. Вона розглядала мою бліду шкіру, живіт, ноги й усміхалась. Коли Камілла відвернулась і пішла до води, я полегшено зітхнув. Пісок був м’який і теплий. Ми сіли обличчям до моря, заговорили про плавання. Я показав їй основні рухи. Камілла лягла на живіт, стала гребти руками, відштовхуючись ногами. Пісок летів їй в обличчя, вона якийсь час повторювала за мною без особливого ентузіазму, але зрештою всілася:

— Мені набридло вчитися.

Узявшись за руки, обліплені піском, ми побрели у воду. Вода була холодна, але ми швидко звикли. Я вперше купався в океані. Продираючись крізь хвилі, аж поки плечі не занурились під воду, я спробував попливти. Хвилі підкидали мене догори. Під зустрічні буруни я пірнав, і вони проносились наді мною, зовсім не завдаючи шкоди. Я взяв це до уваги. Коли ж на мене котилися вищі хвилі, я кидався на гребінь, і мене відносило до берега.

Я не зводив очей з Камілли. Вона заходила у воду по коліна і, забачивши першу ж хвилю, одразу тікала до берега. А потім верталась назад. Аж пищала від радості. Від однієї хвилі Камілла втекти не встигла — заверещала, і її накрило водою. Але за мить вона випірнула з радісним сміхом. Я крикнув, щоб більше мене так не лякала, та вона вже чалапала назустріч черговому білому гребеню, що знову накрив її з головою. Камілла переверталась у воді, як кошик з бананами. Вона побрела до берега, розправляючи волосся; її тіло блищало. Я поплавав, трохи втомився й виліз на берег. Від солоної води пекли очі. Влігшись на спину, перевів подих. За декілька хвилин сили відновились, я сів. Захотілося курити. Камілли не було видно. Я пішов до машини — вона мала би бути там. Але й там не було. Я побіг до води, та серед піни нічого не можна було розгледіти. Погукав.

У відповідь пролунав крик. Він долітав здалеку, з густого туману над дрібними хвилями, за добру сотню ярдів від мене. Вона закричала ще раз:

— Рятуйте!

Я кинувся на допомогу. Перші хвилі розрізав плечем, далі поплив. Серед шуму води її голос вже не можна було розібрати.

— Я йду! — кричав я, знову й знову, доки не замовк, щоб поберегти сили. З високими бурунами було просто — під них я просто пірнав і плив далі, а от маленькі хвилі не давали спокою — плескали в обличчя й заважали дихати.

Нарешті я виплив на спокійнішу воду, хоч дрібні хвилі й далі льопали мені в рот. Її крики припинилися; я місив воду руками й прислухався. Марно. Закричав сам — але мене було ледве чути, наче голос лунав з-під води.

Раптом я усвідомив, що геть виснажився. Мене вже перескакували навіть найменші хвилі. Я захлинався, тонув. Я молився, я стогнав і боровся з водою, хоча добре знав, що цього робити не варто. Тут море було спокійне. Удалині, ближче до берега, шумів прибій. Я погукав її, трохи почекав і погукав знову. У відповідь нічого — тільки плескіт моїх рук і хлюпання дрібних хвиль. Раптом з моєю правою ногою щось сталося. Пальці заніміли. З кожним рухом стегно пронизував біль. Але ж я хотів жити! Господи, не забирай мене! Заплющивши очі, я з останніх сил погріб до берега.

Мене знову несли високі буруни, тепер вони гуркотіли ще сильніше. Здавалося, вже пізно. Не було сил пливти, руки геть стомилися, права нога боліла просто нестерпно. Головне — дихати. Підводна течія потягла мене на дно. Значить, не буде більше Камілли, не буде Артуро Бандіні... Та навіть у такій ситуації я подумки все записував і вже бачив, як рядки лягають на папір; я не залишав поза увагою жодної дрібниці, а хвилі несли мене все далі вздовж берега, і я вже не сподівався лишитися живим. Але раптом хвилі відступили, і виявилось, що я лише по пояс у воді. От тільки я вже ледве рухався, і віднесло мене занадто далеко, тому все, що я міг, — це безпорадно борсатись у воді. Але голова була чиста, і я одразу ж поринув у творчий процес, продумуючи композицію й намагаючись не перемудрувати з порівняннями. Наступна хвиля протягла мене на мілину, і я спробував рачки виповзти з води завглибшки із фут, розмірковуючи, чи вийде в мене з цього всього написати вірш. Згадавши про Каміллу, яка досі була десь у воді, я заплакав. Сльози були солоніші за морську воду. Та валятися на піску було ніколи, потрібно було шукати хоч якусь допомогу. Я встав і поплентався до машини. Промерз до кісток, аж зуби цокотіли.

Я обернувся й ще раз подивився на море. Не більше ніж за п’ятдесят футів від мене по пояс у воді до берега брела Камілла. Реготала, аж заливалася: розіграш вдався. Та коли я побачив, як вона з грацією морського котика пірнає назустріч черговому буруну, мені стало зовсім не смішно. Я рішуче попрямував до неї. З кожним кроком тіло знову наливалося силою. Я схопив її, закинув на плече — вона кричала, дряпала мені голову й виривала волосся — і, піднявши над собою, наскільки вистачило рук, жбурнув у калюжу завглибшки кілька футів. Вона бухнулася у воду, аж подих перехопило від удару. Я виліз на сушу, обома руками згріб її волосся й поялозив мордякою по грязюці. Завершивши справи, пішов назад до машини, а Камілла далі повзала рачки, з криками й стогонами. Дорогою сюди вона казала, що під відкидним сидінням лежать ковдри.

Я їх витяг, закутався й влігся на теплий пісок. Через деякий час Камілла вилізла з мулу й підійшла. Вона стала переді мною, мокра й свіжа, гордо виставляючи напоказ своє голе тіло.

— Я тобі ще подобаюсь?

Я крадькома на неї поглядав. У мене відібрало мову, я лише кивав і усміхався. Камілла стала на ковдру, попросила, щоб я посунувся. Я звільнив місце, і вона лягла поруч; її тіло було гладеньке й холодне. Камілла попросила обійняти її, я обійняв, і вона мене поцілувала вологими прохолодними губами. Ми довго так пролежали, але мені було страшно і якось не по собі, і через це я був анітрохи не збуджений. Між нами наче виросла якась сіра квітка, ніби наші думки набували форми й показували, як між нами шириться прірва. Я не міг зрозуміти, у чому річ, але відчував, що вона чекає. Я гладив їй живіт, ноги, відчував, чого хоче моє власне тіло, і з усіх сил, як дурень, намагався завестися, а вона чекала, викручуючись і хапаючи мене за волосся, благала мене, але нічого не виходило, нічогісінько. Натомість я знову подумав про Хекмутів лист, про те, що з того всього варто буде записати, але жодної пристрасті — тільки страх, сором і приниження. Я подумки проклинав і звинувачував себе, мені захотілося встати й піти назад у воду. Камілла відчула, що я здаюсь. Глузливо всміхнувшись, вона сіла витирати волосся ковдрою.

— Думала, я тобі подобаюсь.

А я не міг нічого відповісти. Тільки знизав плечима і встав. Одягнувшись, ми поїхали назад у Лос-Анджелес. Мовчки. В машині вона закурила і якось дивно на мене подивилась, стиснувши губи, а потім видихнула дим мені в обличчя. Я висмикнув цигарку в неї з рота й кинув на дорогу. Підкуривши нову, Камілла повільно, задоволено й зневажливо затягнулась. Я був готовий її вбити.

Над горами сходило сонце; золоті промені прожекторами прорізали небо. Я дістав лист від Хекмута й перечитав ще раз. Десь на сході, у Нью-Йорку, Хекмут зараз саме заходить у свій офіс. Десь у тому офісі лежить мій рукопис, «Давно забуті схили». У світі є й інші речі, крім любові. Жінки — це ще не все. Письменникам треба берегти енергію.

Коли ми доїхали до міста, я сказав Каміллі свою адресу.

— Банкер-Хілл? — засміялась вона. — Райончик якраз для тебе.

— Чудове місце. Тільки в мій готель не пускають мексиканців.

Від цих слів нам обом стало неприємно. Зупинившись біля готелю, Камілла заглушила двигун. Я подумав, чи нічого не забув сказати. Наче нічого. Виліз, кивнув і побрів у бік готелю. Я відчував, як її погляд ножем врізається мені між лопаток. Вже біля дверей я почув, як вона мене гукнула. Я озирнувся до машини.

— Може, поцілуєш мене на ніч? Я поцілував.

— Не так.

Камілла обвила мене за шию руками і вп’ялась зубами в нижню губу. Біль був нестерпний, і я пручався щосили, доки вона не відпустила. Вона сиділа, закинувши руку на спинку сидіння, і з посмішкою дивилась мені услід. Я дістав хустинку й витер губи. На хустинці лишилася пляма крові. Похмурим коридором я проплентався до своєї кімнати. Зачинивши за собою двері, я одразу ж відчув усе те бажання, яке не приходило на пляжі. У мене загупало в черепі, закололо в пальцях. Гепнувшись на ліжко, я розірвав подушку голими руками.

Розділ 10

Весь наступний день це не йшло в мене з голови. Згадував її смагляве голе тіло, смак холодного поцілунку й бачив себе — стою на піску, руки в боки, блідий, невинний, втягую складку на животі. Я швендяв туди-сюди по кімнаті. По обіді вже так змучився, що не міг дивитися на себе в дзеркало. Усівся за друкарську машинку, почав описувати нашу поїздку — виклав усе так, як воно мало б статися. Так злісно лупив по клавішах, що машинка постійно відсовувалась від мене на інший кінець стола. На папері я підкрадався до неї, як тигр, валив на землю й ламав спротив силою. А коли все закінчувалось, вона повзла за мною по піску, в сльозах, благаючи про милосердя. Непогано вийшло. Чудово. Та я перечитав, і писанина моя видалася гидкою й нудною. Я порвав і викинув її в сміття.

У двері постукав Геллфрік. Він був блідий і тремтів, шкіра його нагадувала намоклий папір. Він кинув пити — відтепер ані краплі в рот. Присівши на край ліжка, Геллфрік похрускав пальцями й завів ностальгічну бесіду про м’ясо:

старі добрі стейки у рідному Канзас-сіті, соковиту вирізку й ніжні баранячі відбивні. А тут, у країні вічного сонця, усього цього не було — худоба тут харчується лише сухими бур’янами й сонячним промінням, а в м’ясі повно черв’яків, і на прилавках його підфарбовують, щоб воно не втрачало товарний вигляд.

— Позичиш мені п’ятдесят центів? — завершив свою промову Геллфрік.

Я дав йому грошей, і він помчав у м’ясну лавку на Олівстріт. Після його повернення на весь перший поверх запахло пікантною смаженою печінкою з цибулею. Я зазирнув до нього в кімнату. Геллфрік сидів із набитим ротом перед повною тарілкою їжі, завзято наминаючи її своїми вузенькими щелепами. Він помахав мені виделкою:

— Я цього не забуду, малий. Відплачу тобі стократ.

Я й сам зголоднів. Прогулявшись до ресторану на Енджелс-Флайт, замовив собі таку ж страву. Я їв повільно, смакуючи, без поспіху. Але очевидно ж, що, скільки б я тут не клював носом над чашкою кави, врешті все одно попрямував би по Флайт до «Буфету Колумбія». Мені вистачало одного лише доторку до вавки на губі, щоб розізлитися, а від злості мене відразу ж охоплювало й бажання.

Я підійшов до бару, але ввійти побоявся. Перейшовши на інший бік вулиці, став спостерігати за Каміллою крізь вікна. Білих туфельок вже не було, і сама вона виглядала як завжди — радісна, зайнята своєю пивною тацею.

Раптом у мене виникла ідея. Я швиденько пробіг два квартали до телеграфу — і ось переді мною на столі вже лежав бланк телеграми, а серце виривалося з грудей. Слова розтеклися на весь папірець: «Я люблю тебе Камілло виходь за мене заміж Артуро Бандіні». Я заплатив, і клерк, глянувши на адресу, повідомив, що телеграму буде доставлено за десять хвилин. Я побіг назад на Спрінг-стріт і сховався в під’їзді, чекаючи на появу листоноші.

Щойно я побачив, як він виходить з-за рогу, до мене дійшло, яку дурницю я зробив. Вискочивши на дорогу, я спинив його, розказав, що це я надіслав телеграму, але вже не хочу, щоб її доставляли: помилився, буває.

Та він не став мене слухати. Це був високий хлопчина з прищавим обличчям. Я запропонував йому десять доларів, а він тільки незворушно похитав головою й посміхнувся. Я давав двадцять, тридцять...

— Та хоч десять мільйонів, — відрубав він. Поплентавшись назад у затінок, я спостерігав звідти, як він вручає Каміллі телеграму. Вона була шокована і спершу тицяла в себе пальцем, перепитуючи, чи це дійсно для неї. Навіть підписавшись про отримання, вона не насмілювалась її прочитати, доки листоноша не зник. Камілла відкрила конверт, і я заплющив очі; а коли розплющив, вона вже читала телеграму й реготала. Вона підійшла до стійки й передала моє послання хворобливому бармену, якого ми підвозили вчора ввечері. Він прочитав телеграму з кам’яним обличчям і передав іншому барменові. Той теж ніяк не відреагував. Я був їм глибоко вдячний. Коли Камілла знову перечитала мої слова, я і їй був за це вдячний, та коли вона понесла папірець до столика, за яким квасила компанія мужиків, у мене повільно відвисла щелепа й потемніло в очах. Їхній регіт було чути на всю вулицю. Я здригнувся й рвонув звідти геть.

На Сікс звернув до Мейн-стріт. Я тинявся в натовпі вбогих, голодних, нікому не потрібних бідолах. На Секонд зупинився перед філіппінським танцклубом. Афіші красномовно пропонували насолодитися сорока вродливими дівчатами й чарівною музикою Лонні Кілули та його гурту «Мелодійні гавайці». Я піднявся лункими сходами на другий поверх і взяв у касі квиток. Усередині на мене справді чекали сорок жінок, усі стояли в рядочок під стіною, доглянуті, у вузьких вечірніх сукнях, і майже всі блондинки. Ніхто не танцював, жодна душа. На сцені оркестр з п’яти музикантів завзято вигравав якийсь простенький мотив. Кілька клієнтів, таких самих, як і я, стояли за короткою плетеною огорожею навпроти дівчат. Дівчата ж намагалися нас звабити.

Я оглянув асортимент, обрав собі одну блондинку — мені сподобалась її сукня, — купив кілька квитків на танці й помахав їй рукою. Вона пірнула в мої обійми, наче давня коханка, і ми відгарцювали на паркеті дві пісні підряд. Її голос мене заспокоював, вона називала мене «сонечко», але перед моїми очима стояла тільки та одна, що лишилась за дві вулиці звідси. Я згадував, як ми лежали з нею на піску і я виставив себе посміховиськом. Танці не допомагали. Я віддав решту квитків своїй надокучливій блондинці, вийшов у коридор і звідти надвір. Я чогось чекав; коли глянув на годинник, зрозумів, у чому річ: я чекав одинадцятої — об одинадцятій закривалася «Колумбія». Я прибіг до бару на п’ятнадцять хвилин раніше. Пішов на стоянку, до її машини, і, всівшись на подертому сидінні, став чекати. У закутку парковки стояла будка, де черговий вів звітність. Над будкою висів червоний неоновий годинник. Я не зводив з нього очей, уважно спостерігав, як хвилинна стрілка наближалася до одинадцятої. Раптом мені стало дуже страшно від думки, що я зараз знову з нею побачусь. Посовавшись на сидінні, я налапав щось м’яке. Це був її берет, чорний з крихітним помпоном на маківці. Я помацав його, понюхав. Берет пахнув нею. Те, що треба. Запхавши його до кишені, я втік зі стоянки й попрямував угору по Енджелс-Флайт у бік готелю. Увійшовши в кімнату, я дістав берет і кинув його на ліжко. Роздягнувся, вимкнув світло й узяв його в руки.

Новий день, Артуро, — час для поезії! Присвяти їй вірш, вилий своє серце в солодкому ритмі ямбів і хореїв! Та поезію я писати не вмів. «Кров-любов», жахливі рими, незграбні сентименти — от і все, на що я був здатен. Господи прости, який же з мене письменник: я не можу скласти навіть крихітний чотиривірш — то яка з мене взагалі користь у цьому світі? Я стояв біля вікна й гнівно трусив кулаками в небо; пусте місце, дешева фальшивка, ні письменник, ні коханець, ні риба ні м’ясо.

То в чому ж тоді річ?

Поснідавши, я попрямував до невеличкої католицької церкви на околиці Банкер-Хілл. Будинок парафіяльного священика був розташований позаду церкви. Я подзвонив, мені відчинила жіночка у фартуху, руки у неї були в борошні й тісті.

— Я хочу поговорити з пастором, — сказав я.

У жіночки була квадратна щелепа, сірі очі дивилися на мене вороже.

— Отець Еббот зайнятий, — відповіла вона. — А що ви хотіли?

— Мені треба з ним поговорити.

— Я ж кажу, він зайнятий.

До дверей підійшов священик — кремезний дядько за п’ятдесят, із сигарою в зубах.

— Що таке? — гаркнув він.

Я сказав, що хочу обговорити наодинці одну проблему, яка мене турбує. Презирливо фиркнувши, жіночка зникла в коридорі. Священик впустив мене й повів у свій кабінет. Це була крихітна кімнатка, забита книжками й журналами. Нічого собі: в одному кутку лежала величезна купа Хекмутових журналів; я одразу підійшов і витяг номер з «Песиком». Священик сів у крісло.

— Це чудовий журнал, — сказав я. — Найкращий у світі. Священик закинув ногу на ногу й вийняв сигару з рота:

— Гівно, — бовкнув він. — Гнилий непотріб.

— Я б з вами посперечався. Взагалі я один із його головних письменників.

— Ти? — здивувався священик. — І що ж ти написав?

Я розкрив журнал на сторінці «Песика» й поклав на стіл перед ним. Він глянув й одразу відсунув убік.

— Я це читав, — покривився він. — Маячня. А твоє посилання на Блаженне таїнство — мерзотна нахабна брехня. Постидався б таким хвалитися.

Відкинувшись на спинку стільця, він ясно дав зрозуміти, що я йому не подобаюсь: його сердиті очі свердлили мій лоб, а сигара перекочувалася з одного кутка рота в інший.

— То про що ти хотів поговорити?

Я не став сідати. Священик по-своєму показав, що меблями в цій кімнаті мені користуватися ніхто не дозволяє.

— З дівчиною проблеми, — сказав я.

— А що ти з нею зробив? — запитав він.

— Нічого.

Більше я не міг вичавити із себе ні слова. Він наплював мені в душу. «Маячня»! Усі ті тонкощі, блискучі діалоги, витримана ліричність — а він каже «маячня». Краще закрити вуха й утекти десь далеко, де не треба нічого говорити. «Маячня»!

−Я передумав. Не хочу зараз про це говорити. Священик встав і попрямував до дверей.

— От і добре, — сказав він. — Гарного дня.

Я вийшов надвір, де мене засліпило палюче сонце. Найкраще оповідання в усій американській літературі, а ця людина, священик нещасний, називає його маячнею. Може, з Блаженним таїнством я трохи й намудрував, може, такого насправді й не було. Але Боже ж ти мій, які психологічні цінності! Який стиль! Це ж чисте золото!

Повернувшись до себе, я швиденько вмостився за друкарську машинку й почав планувати помсту. Стаття — нищівна атака на непроглядне тупоумство Церкви. Я наклацав заголовок: «Поминки католицької церкви». Я бив по клавішах, наче оскаженілий, сторінка за сторінкою, поки їх не стало аж шість. Тоді зробив паузу й перечитав. Вийшло жахливо, сміхотворно. Я порвав писанину й гепнувся на ліжко. Вірш для Камілли досі не написаний. Поки я лежав, до мене прийшло натхнення, і згодом я переписав ці рядки по пам’яті:

Я все забув, Камілло! Полетів за вітром,

Жбурляв троянди божевілля в натовп,

Шукав утіхи й забуття у танцях,

Та не пішла від мене моя пристрасть,

Я мучивсь, доки не скінчився довгий танець,

Але не зрадив тобі попри все, Камілло.

Артуро Бандіні

Вірш я надіслав телеграмою — я з гордістю спостерігав, як телеграфіст перечитує мої рядки, мій прекрасний вірш, поезію для Камілли, — крапелька безсмертя Каміллі від Артуро. Я заплатив і почесав на своє звичне місце у темному під’їзді, став чекати. Той самий хлопчина під’їхав на велосипеді. Я спостерігав, як він віддає телеграму, як Камілла, стоячи посеред зали, її читає, знизує плечима й рве на шматки, і ці шматки повільно падають у тирсу на підлозі. Я похитав головою й пішов звідти. Навіть поезія Ернеста Доусона її не зачепила, поезія Доусона.

Ну то й пішла ти, Камілло. Я запросто тебе забуду. Гроші в мене є. На цих вулицях повно речей, які ти б мені ніколи не дала. Тож уперед, по Мейн-стріт до Фіфс, де за довгою барною стійкою у «Погребі короля Едварда» на мене чекає білява дівчина з печальною усмішкою. Звати її Джин, вона худенька, хвора на туберкульоз, але знає собі ціну й дуже старається викачати з мене гроші — губи її вже тягнуться до мене, довгі пальці нишпорять по штанах, а чарівні хворобливі оченята не пропускають жодного долара.

— Значить, тебе звуть Джин, — молов я. — Ну-ну, непогано, гарне ім’я.

Потанцюємо з тобою, Джин. Будемо кружляти з тобою під цю музику, красуне в блакитній сукні; ти ще не знаєш, але той, з ким ти танцюєш, — виродок, нікому не потрібний у всьому білому світі, ні риба ні м’ясо, ні те ні се. Ми випили, потанцювали, випили ще раз. Не такий вже й поганий, виявляється, цей Бандіні — Джин навіть покликала боса:

— Це містер Бандіні. А це містер Шварц. Дуже добре, дуже. Ми потисли руки.

— Гарно тут у вас, містере Шварц, і дівчата гарні. Раз випили, два, три.

−А що це ти п’єш, Джин?

Я сьорбнув її коричневате пійло, на вигляд як віскі; мабуть, це і є віскі — чого б іще вона так кривилась. Але ні, — це був чай, звичайнісінький чай, по сорок центів за ковток. Ах ти ж брехушка, Джин, хочеш надурити великого письменника. Не обманюй мене, Джин. Тільки не Бандіні, найдобрішу людину на землі. Так що ось тобі п’ять доларів, сховай їх, тільки не пий, Джин, просто посидь тут, біля мене, а я на тебе подивлюсь. У тебе таке гарне біляве волосся, не чорне, ти на неї геть не схожа, ти хвора, ти наша, з Техасу, тобі доводиться утримувати свою немічну матір, а заробляєш ти зовсім небагато, лише двадцять центів за випиту склянку. На Артуро Бандіні сьогодні ти заробила всього-навсього десять доларів, бідолашна, нещасна голодна дівчинка з чарівними дитинячими оченятами й душею крадюги. Іди краще до своїх моряків, сонце. Може, у них і нема десяти доларів, зате є те, чого не вистачає мені — Бандіні, бо я ні риба ні м’ясо, добраніч, Джин, на добраніч.

А ось вже нове місце й нова дівчина. Боже, яка ж вона самотня, і родом вона аж з Міннесоти. Сім’я теж така як треба. Звісно, сонце. Розкажи, хоч я вже й стомився слухати, про свою чудову сім’ю. У них була купа всього, а потім настала депресія. Ой-ой, горе, та й годі. І тепер ти працюєш отут, у цьому генделику на Фіфс, звати тебе Евелін — бідна Евелін, — родичі твої теж тут, і сестра дуже вродлива, не така, як усі ці ханурички, ні, вона розкішна дівчинка; ти питаєш, чи я хочу з нею познайомитись? А чого ж ні? Евелін вже пішла по сестру.

Наївна Евелін через увесь зал притягла свою бідну сестричку Вівіан до нашого столика, подалі від тих клятих матросів.

— Вівіан, це Артуро. Артуро, це Вівіан.

Що в тебе з ротом, Вівіан? Його хтось ножем колупав чи що? Чого очі налиті кров’ю, а з милого ротика пахне помиями? Бідна, нещасна дівчинка зі славної Міннесоти. Та ні, вони не шведки, з чого це я взяв? Їхнє прізвище Мортенсен, але воно не шведське — їхня сім’я вже кілька поколінь прожила в Америці. Це точно. Просто двоє домашніх дівчаток.

— А знаєш що? — каже Евелін. — Вівіан робить тут уже півроку, і жоден козел їй досі не замовив хоч одну пляшечку шампанського.

А я, Бандіні, я солідний мужчина, а Вівіан хіба не красуня, то хіба ж так можна — вона таке янголятко, ну то як же я не візьму їй шампанського? Дорога моя Вівіан, ти так далеко від рідних просторів Міннесоти, ще й не шведка, і взагалі майже незаймана, якщо не рахувати тих кількох мужиків. Як же можна перед тобою встояти? Несіть шампанське, дешевого шампанського, тільки не більше пінти, і ми вип’ємо! Усього вісім доларів за пляшку — тю! Це ж майже безкоштовно! Чого ж це в Дулуті шампанське було по дванадцять баксів? Ой, Евелін, Вівіан, я вас обох люблю, люблю за ваше тяжке життя, за те, що вас ніхто не чекає удома на світанку. Ви теж самотні, але не такі, як Артуро Бандіні, бо він ні риба ні м’ясо, ні те ні се. Так що пийте своє шампанське, бо я вас обох люблю, і тебе теж, Вівіан, хоч і рот твій хтось роздер нігтями, а натомлені дитячі очі залиті кров’ю, — ось вам, тримайте мої божевільні сонети.

Розділ 11

Це влетіло мені в копійку. Легше, Артуро. Забув смак апельсинів?

Я порахував, скільки в мене лишилось. Трохи більше двадцяти доларів. Мені стало не по собі. Я ламав голову над числами, підсумовував усе, що протринькав. Усього двадцятка — це ж нереально! Мене пограбували, я десь не туди поклав гроші, щось не так. Я шукав у кімнаті, рився по кишенях і шухлядах, але більше нічого не знайшов. Я злякався, подумав уже йти шукати роботу чи скоренько написати ще одне оповідання — якщо писати одним махом, обов’язково має вийти щось гарне. Я всівся за друкарську машинку, але замість натхнення на мене зійшла лише колосальна порожнеча. Я бив себе кулаками по голові й, підклавши подушку під свої занімілі сідниці, тихенько стогнав від розпачу. Нічого не допомагало. Хай там що, мені треба було з нею побачитись.

Я чекав у машині на парковці. Об одинадцятій вона вийшла з-за рогу, з нею під руку бармен Семмі. Вони помітили мене здалеку, і Камілла стала говорити тихіше. Підійшовши до машини, Семмі привітався, Камілла ж зразу відрубала:

— Чого тобі?

— Хотів з тобою погуляти, — відповів я.

— Я сьогодні не можу.

— Зможеш трохи пізніше.

— Не зможу. Я зайнята.

— Чим це ти зайнята? Для мене знайдеш час.

Камілла відчинила дверцята машини, щоб я виліз, але я не поворухнувся.

— Будь ласка, вилізь.

— Нічим не можу допомогти, — знизав плечима я. Семмі посміхнувся. Її обличчя спалахнуло від гніву.

— Вилазь, чорт забирай!

— Я нікуди не піду.

— Та перестань, Камілло, — сказав Семмі.

Вона спробувала витягти мене з машини, вхопила за светр, шарпаючи й смикаючи щосили.

— Чого ти так себе поводиш? — гарчала вона. — Ти не розумієш, що я не хочу з тобою зв’язуватись?

— Я нікуди не піду.

— Ну ти й придурок! — жбурнула вона наостанок.

Семмі попрямував у бік вулиці, Камілла його наздогнала, і вони пішли разом. Я лишився сам, переляканий, із кволою усмішкою на обличчі від того, що сам накоїв.

Щойно вони зникли з поля зору, я виліз із машини й піднявся сходами по Флайт до себе. Мені було неясно, навіщо я все це зробив. Я сів на ліжко й спробував просто стерти цей епізод з пам’яті.

Раптом хтось постукав у двері. Я не встиг навіть сказати: «Заходьте», — як двері відчинились; я озирнувся — на мене, загадково усміхаючись, дивилася незнайома жінка. Невисока, не дуже гарна, але вона здавалась привабливою та зрілою. У неї були дуже виразні чорні очі. Прекрасні очі, у жінок такі бувають від бурбону — блискучі й скляні, але надзвичайно нахабні. Вона стояла мовчки й нерухомо. Вдягнена красиво: чорне пальто з хутром, чорні туфельки, чорна спідниця, біла блузка й сумочка.

— Доброго вечора, — сказав я.

— Що робиш? — запитала вона.

— Нічого. Сиджу.

Я перелякався. Від присутності й близькості цієї жінки мене паралізувало; може, це був шок від її несподіваної появи, може, мені тоді просто було погано, але її близькість і божевільний блиск скляних очей викликали в мене бажання кинутися на неї й відлупцювати. Довелося стримуватись, та це відчуття й саме скоро минуло. Вона пройшла по кімнаті, не зводячи з мене своїх нахабних очей, а я відвернувся до вікна — не через її нахабність, а через те саме відчуття, яке знову кулею пройняло мене. У кімнаті запахло її парфумами — такий шлейф тягнеться за жінками у вестибюлях шикарних готелів. Від усього цього мені стало геть не по собі.

Коли вона підійшла ближче, я не вставав — так і сидів не поворухнувшись. Зрештою, я глибоко вдихнув і наважився глянути на неї ще раз. Кінчик носа у неї був приплюснутий, але це не страшно; пухкі губи вона не фарбувала, лишала рожевими; та підкорили мене її очі — їхній блиск, їхня тваринна пристрасть і безсоромна зухвалість.

Вона підійшла до мого столу й витягла аркуш із друкарської машинки. Я гадки не мав, що відбувається, і досі не вимовив ані слова.

У неї з рота віяло спиртним, а ще дуже дивним, але характерним запахом розкладання, солодкуватим і нудотним, запахом старості — ніби можна було носом відчути, як ця жінка старіє.

Вона одним оком глянула на текст; читати їй набридло вмить, й аркуш полетів через плече, зиґзаґами опускаючись на підлогу.

— Таке собі, — оцінила вона мою творчість. — Погано пишеш. Жахливо.

— Дуже дякую, — відповів я.

Я почав розпитувати, чого їй треба, але вона, схоже, була не з тих жінок, яким варто ставити питання. Я підскочив з ліжка й запропонував їй єдиний стілець у кімнаті. Вона не захотіла сідати, тільки глянула на стілець, на мене й, задумливо посміхаючись, дала зрозуміти, що вона сюди прийшла не для того, щоб сидіти. Вона обійшла кімнату, розглядаючи деякі речі, розвішені на стінах. Там були передруковані фрагменти з Менкена, Емерсона та Вітмена. На кожен з них вона зневажливо пхикала. «Пф, пф, пф!» — при цьому кривилась і відмахувалась пальцями. Вона сіла на ліжко, стягла пальто по лікті, поклала руки на стегна й подивилась на мене з нестерпною зневагою.

Повільно й театрально вона почала декламувати:

Я є пророчиця, я є неправдомовка, і батько мій — монах, і мати — лісна мавка. Зачата на хресті, хрещена під водою — ким буть мені, як не диявола дочкою?

Це була Міллей, я одразу впізнав, але вона продовжувала далі й далі; вона знала Міллей краще за саму Міллей. Дочитавши до кінця, гостя нарешті підвела на мене очі й протягнула:

— Оце література! А ти нічого в ній не петраєш. Телепень!

Я вже з головою занурився в поетичну атмосферу, і коли вона так раптово перервалась, щоб мене образити, я знову розгубився.

Спробував було щось відповісти, але вона одразу ж перебила й проникливо, трагічно, у стилі Беррімора завела своєї про те, яке все на світі жалюгідне й безглузде, наскільки абсурдне й безнадійне життя нікудишнього письменника — як я, наприклад, — похованого в дешевому готелі, ще й не десь, а в Лос-Анджелесі, штат Каліфорнія, де цей письменник пише свою банальщину, яку ніхто у світі не стане читати, яку йому ніхто ніколи не пробачить.

Вона відкинулася назад, поклала руки під голову й сонно пролепетала в стелю:

— Сьогодні ти мене кохатимеш — ти, не письменник, а посміховисько, — сьогодні ти мене кохатимеш.

— Що взагалі відбувається? — спробував уточнити я. Вона посміхнулась.

— А яка різниця? Ти ніхто, а я, може, кимсь раніше й була, та віднайти себе ми зможемо лиш у коханні.

Тепер від неї пахло сильніше, цим запахом вже просякла вся кімната, і здавалось, що тут живе вона, а не я — я тут взагалі чужий. Непогано було б вийти на вулицю, хай би вона подихала свіжим повітрям. Я запропонував прогулятися навколо кварталу.

Вона аж підскочила:

— Дивись! У мене є гроші, гроші! Пішли нап’ємось!

— Давай! — я був не проти. — Чого б і ні.

Я натягнув светр. Коли обернувся, гостя вже стояла впритул до мене. Вона поклала кінчики пальців мені на губи. Її руки так сильно пахли чимсь нудким, що я одразу відійшов до дверей і не зачиняв їх, поки вона не вийшла. Піднявшись сходами, ми пройшли через вестибюль. «Добре, що власниця вже пішла спати», — подумав я, минаючи її столик біля входу. На це не було конкретних причин, але мені не хотілося, щоб місіс Харгрейвз бачила мене із цією жінкою. Я попросив даму пройти через вестибюль навшпиньки, вона послухалась; їй це страшенно сподобалось — наче й дрібничка, а насправді ціла пригода; від захвату вона стискала мою руку ще сильніше.

На Банкер-Хілл стояв туман, а в центрі — ні. На вулицях не було ні живої душі, цокіт її підборів по тротуару розлітався луною від старих будинків. Вона смикнула мене за руку — я нахилився й почув шепіт:

— Ти будеш такий прекрасний! Такий чудовий!

— Давай не будемо про це зараз. Давай просто прогуляємось.

Дама хотіла випити і дуже наполягала на цьому. Відкривши гаманець, вона помахала десятидоларовою купюрою.

— Дивись. Гроші! У мене купа грошей!

Ми саме дійшли до бару «У Соломона» на розі, де я зазвичай грав у пінбол. Усередині на нас чекав сам Соломон — він стояв, спершись підборіддям на руки, розмірковуючи про щось своє. Ми сіли за столик біля вікна: я хотів пропустити її вперед, але супутниця наполягла, щоб я заліз перший. Соломон підійшов до нас прийняти замовлення.

— Віскі! — вигукнула вона. — Побільше віскі! Соломон насупився.

— Мені маленьке пиво, — додав я.

Соломон розглядав її дуже суворо, так насупився, аж лисина зморщилась. Вони явно були одної крові — значить, вона теж єврейка. Соломон пішов за випивкою, а дама блискала очима і, склавши руки, перебирала пальцями. А я міркував, як би це від неї втекти.

— Зараз вип’ємо — і все буде добре, — сказав я й не встиг навіть помітити, як вона схопила мене за горло — правда, не грубо. Ніжно стискаючи мою плоть гострими нігтиками, вона вихваляла мої губи — мої чудові губи; о Боже, які ж у мене губи!

— Поцілуй мене! — сказала вона.

— Звісно, тільки давайте спершу вип’ємо. Вона заскреготіла зубами.

— Значить, і тобі вже все зі мною ясно! Ти такий, як і всі інші. Ти побачив мої рани і не хочеш мене цілувати. Тобі гидко!

«Вона дійсно божевільна, — подумав я. — Треба тікати». Раптом вона мене поцілувала — на смак цей поцілунок був як бутерброд з ліверною ковбасою. Відхилившись назад, вона полегшено зітхнула, а я дістав хустинку й витер піт з лоба. Соломон приніс випивку; поки я шукав гроші, вона швиденько розрахувалася сама. Соломон пішов по решту, але я гукнув його й протягнув свою купюру. Жіночка почала протестувати, гупаючи ногами й руками по столу. Безпорадно піднявши руки догори, Соломон узяв гроші тільки в неї. Щойно він відвернувся в інший бік, я сказав:

— Леді, це ваше свято. А мені час іти.

Та вона мене не пустила, вчепилась обома руками, і ми боролися, доки я не зрозумів, що це просто абсурдно.

Всівшись назад, я став розробляти новий план втечі. Соломон приніс решту. Я взяв звідти п’ятака й відпросився пограти в пінбол. Вона мовчки мене відпустила, я попрямував до автомата. Жіночка дивилась на мене, наче на виставкового песика, а Соломон на неї — як на злочинця. Я виграв і покликав Соломона, щоб він перевірив рахунок.

Коли він підійшов, я прошепотів йому на вухо:

— Що це за жінка, Соломоне?

Він її не знав. Але цього вечора вона вже приходила сюди й добряче напилась. Я попросив вивести мене через чорний хід.

— Двері праворуч, — кивнув він.

Жіночка допила свій віскі й гахнула порожньою склянкою об стіл. Я підійшов, сьорбнув пива й сказав, що відійду на хвилинку — показав великим пальцем на туалет. Вона погладила мене по руці. Соломон провів мене поглядом до дверей навпроти чоловічої вбиральні. Вони вели у комору, і вихід на алею був уже за кілька кроків. Щойно моє обличчя поринуло в туман, мені полегшало. Я хотів забратися звідси подалі. Я був не голодний, але проплентався цілу милю до будки з хотдогами на Ейтс-стріт і випив там кави, щоб убити трохи часу.

Я знав, що вона прийде шукати мене у готель. Щось підказувало, що вона несповна розуму; може, вона просто перепила, але, хай там що, я не хотів більше її бачити.

До себе я повернувся о другій ночі. У кімнаті ще досі відчувалась її присутність і запах старості — це житло стало вже зовсім не моє. Його чарівну самітність вперше було спаплюжено, усі його таємниці було розкрито. Відчинивши настіж обидва вікна, я дивився, як крізь них усередину тьмяними вайлуватими клубками заповзає туман. Стало холодно, і я зачинив вікна; уся кімната промокла від туману, мої папери й книжки були геть сирі, а її парфуми все одно не вивітрились. Під подушкою в мене лежав Каміллин берет. Він теж просочився цим смородом, і коли я притис його до рота, здалось, що я зарився в чорне волосся тієї жінки.

Усівшись за друкарську машинку, я ліниво стукав по клавішах. Майже одразу з коридору почулися кроки — вона поверталася. Я різко вимкнув лампу, але було запізно: вона, мабуть, встигла побачити світло з-під дверей. Постукала — я не відповів. Знову постукала — я не поворухнувся, тихенько потягуючи цигарку. Вона почала гатити у двері кулаками й попередила, що вибиватиме їх до ранку, якщо я не відчиню. Потім ноги таки пішли в хід: гриміло на весь готель. Я підскочив до дверей і відчинив.

— Коханий! — вона кинулась до мене з обіймами.

— Боже мій, тобі не здається, що це вже занадто? Ти не бачиш, що з мене вже досить?

— Нащо ти мене покинув? — запитала вона. — Нащо ти так зі мною?

— У мене була інша зустріч.

— Коханий, чому ти мені брешеш?

— О Боже...

Вона підійшла до друкарської машинки й знову висмикнула з неї аркуш. Він був списаний усілякими дурницями: кілька дивних фраз, моє ім’я купу разів підряд, уривки якихось віршів. Але цього разу на її обличчі з’явилась усмішка.

— Як чудово! Ти геній! У мене такий талановитий коханий.

— Я дуже зайнятий. Ти не могла б піти, будь ласка? Здавалось, вона мене не почула. Вона сіла на ліжко, розстебнула піджак і, погойдуючи ногою, промовила:

— Я кохаю тебе. Ти мій коханий, і зараз ти будеш мене кохати.

— Якось іншим разом. Не сьогодні. Нема сил. До мене долинув знайомий нудкий сморід.

— Я серйозно. Думаю, тобі краще піти. Я не хочу виганяти тебе силою.

— Мені так самотньо, — раптом сказала вона.

Це прозвучало дуже щиро. З нею ніби щось сталося, ніби щось зламалося всередині й полилось назовні разом із цими словами; мені стало соромно за свою грубість.

— Гаразд, — сказав я. — Давай просто посидимо й поговоримо.

Я підсунув стілець задом наперед, осідлав його, спершись підборіддям на спинку, і повернувся до неї; моя гостя вмостилася на ліжку. Вона була далеко не така п’яна, як мені здавалось. Щось із нею було не так, і я не про алкоголь; мені було цікаво, у чому ж річ.

Несла вона якусь нісенітницю. Звали її Віра. Вона працювала економкою в багатій єврейській родині з Лонг-Біч.

Але така робота їй набридла. Вона переїхала з Пенсильванії, втекла від чоловіка, який їй зраджував, на інший кінець країни. Того дня вона саме приїхала в Лос-Анджелес із Лонг-Біч. Мене Віра знайшла в ресторані на перехресті Олів та Секонд-стріт. Йшла за мною аж до самого готелю — мої очі «пройняли її душу». Я її не пригадував і точно раніше не бачив. З’ясувавши, де я живу, вона зайшла до Соломона й напилась. Пила весь день — інакше не відважилася б навідатися до мене в гості.

— Я знаю, що я тобі вже набридла, — сказала вона. — І що ти знаєш про мої рани, про гидоту, яку я ховаю під одягом. Але спробуй забути про тіло, у мене дуже добре серце, я дуже хороша, я заслуговую на більше, ніж просто огиду.

У мене відібрало мову.

— Прости моє тіло! — вона простягла до мене руки, по щоках текли сльози. — Подумай про душу! Моя душа така прекрасна, вона стільки всього може тобі дати! Вона ж не така гидка, як моя плоть!

Вона ревіла в істериці, обличчям у подушку, зариваючись пальцями у своє чорне волосся. А я сидів на стільці, безпорадний, як дитина. Я не розумів, що вона має на увазі. Ой, моя дорога леді, не плачте, нащо так плакати; узявши її гарячу долоню, я спробував донести їй, що вона знов і знов повторює одне й те саме, що вона сама себе мучить і це все просто дурниці, — я лепетав це все, активно жестикулюючи, мало не благальним тоном.

— Ти ж така гарна, у тебе таке красиве тіло! А всю цю маячню ти сама собі вигадала, це просто дитячі фобії, депресія. Не хвилюйся і не плач — все в тебе буде добре, повір мені.

Та вийшло в мене якось незграбно, і їй стало тільки гірше: вона провалилась у пекло, яке сама ж для себе й створила, так глибоко, що від подальшої мовчанки стало важче, ніж від мого голосу.

Я вирішив змінити тему — може, вона посміється хоч над моїми проблемами. Дивіться, леді, — Артуро Бандіні, у нього й своїх маній вистачає! Я витяг з-під подушки Каміллин берет з помпоном.

Гляньте! У мене теж є. Знаєте, що я іноді роблю, леді? Я лягаю з цим маленьким чорним картузиком у ліжко, притискаю до себе й шепочу: «Я кохаю тебе, кохаю, моя прекрасна принцесо!»

На цьому я не закінчив — о, я далеко не ангел, у моїй душі повно темних закутків. Тож ви не одна така — у вас є компанія, з вами Артуро Бандіні, і йому є про що розповісти. От послухайте. Знаєте, що я колись начудував? Артуро нічого від вас не приховує: хочете знати, які жахіття я собі дозволяв? Одного прекрасного вечора повз мене пройшла жінка неземної краси — пролетіла перед очима на крилах парфумів; я ледве-ледве стримав себе в руках і так і не дізнався, як її звали — ту жінку в рудій лисячій шубці й елегантному капелюшку. Бандіні поплентався за нею слідом, бо вона була краща за всі його потаємні мрії; Артуро слідкував, як вона зайшла до ресторану «Морська печера Бернштейна», спостерігав за нею в трансі крізь вікно з жабами й фореллю, поки вона вечеряла наодинці з собою; а коли вона доїла, знаєте, що я зробив? Не плачте, бо я ще не розказав головне — а я огидна людина, леді, і серце в мене чорніше чорноти. Я — Артуро Бандіні — я зайшов у «Морську печеру Бернштейна», сів на той самий стілець і затрусився від радості; я помацав її брудну серветку, а поряд лежав недопалок зі слідами помади — і знаєте, що я зробив, леді? Такот, леді, з вашими мізерними проблемками, я з’їв той недопалок, пережував його й проковтнув — і тютюн, і папір, і все інше. Ще й посмакував — така вона була красива; а поруч із тарілкою лежала ложка, я сховав її у кишеню, і тепер час від часу дістаю й облизую — отака вона була гарна. Любов для бідних, безплатний героїн для чорного серця Артуро Бандіні; він запам’ятав її у вікні з фореллю й жаб’ячими лапками. Не плачте, леді, побережіть свої сльози для Артуро Бандіні, бо в нього й своїх проблем удосталь, і я, взагаліто, ще навіть не розпочав — можу розповісти про ніч на пляжі з мексиканською принцесою, про її тіло, що раптом виявилось нікому не потрібним, про мертві квіти її поцілунків, які в саду моєї пристрасті чомусь нічим не пахли.

Та Віра мене не слухала — вона сповзла з ліжка й на колінах стала благати, щоб я сказав, що вона не гидка.

— Ну скажи мені! — ридала вона. — Скажи, що я гарна, гарна, як інші жінки.

— Звісно, ти гарна! Ти дуже красива!

Я спробував її підняти, та вона щосили вчепилась в ноги, і мені лишалось тільки заспокоювати її. Але я робив це геть незграбно й слова підбирав не ті, до того ж вона так глибоко поринула у своє горе, що просто не помічала мене; та я все одно намагався. Вона знову завела про свої рани, жахливі рани, що зіпсували її життя, вбили надію на любов і штовхнули чоловіка в обійми іншої; мені це все здавалось дивним і безглуздим — вона була хоч і по-своєму, але доволі-таки вродлива, тим паче не каліка й не потвора — купа чоловіків могли б у неї закохатись.

Віра нахилилась вперед, волосся впало на обличчя, прилипло до мокрих від сліз щік, очі почервоніли — вона виглядала як п’яна від горя божевільна.

— Я тобі покажу! — крикнула вона. — Зараз сам побачиш, ти брехло! Брехло!

Віра рвонула обома руками свою темну спідницю — та впала гніздечком до самих щиколоток. Вона переступила через спідницю і стала переді мною, в одній білій сорочці, дуже красива, — я одразу ж про це й сказав:

— Ти така прекрасна! Я ж казав, що ти прекрасна!

Вона продовжувала схлипувати, розстібаючи блузку; я сказав, що далі роздягатися не обов’язково, що вона й так мене переконала, що сумнівів уже не лишилось, більше не потрібно себе мучити.

— Ні, — відповіла вона. — Зараз сам побачиш.

У неї не виходило розстебнути блузку на спині — вона повернулась і попросила допомогти.

— Заради Бога, перестань, — відмахнувся я, — ти й так мене вже переконала. Обійдемося без стриптизу.

Вона відчайдушно застогнала й, ухопивши блузку обома руками, з першої ж спроби зірвала її з себе. Коли вона почала знімати комбінацію, я повернувся й відійшов до вікна — було ясно, що зараз мені покажуть щось не дуже приємне. Вона стала сміятися з мене, верещати й тикати пальцем у моє налякане обличчя:

— Ага, ага! Бачиш! Тепер ти знаєш! Ти знаєш про них усе!

Я повинен був через це пройти: повернувшись до неї, я побачив, що вона зовсім гола, в одних панчохах і туфельках. Я побачив рани. Це було на стегні: родима пляма чи щось таке, схоже на опік, випалене місце, суха пустота без м’язів, де стегна раптом ставали вузенькими й зморщеними і плоть ніби відмерла. Я підняв щелепу й промовив:

— Що... це? Оце й усе? Більше нічого? Це ж дрібниці, що тут такого.

У мене відбирало мову, потрібно було говорити швидко, поки я ще міг.

— Це смішно, — продовжував я. — Майже не видно. Ти прекрасна, ти чудова!

Вона зацікавлено оглянула себе, не ймучи віри моїм словам, потім знову подивилась мені у вічі. Я не зводив погляду з її обличчя, хоча мене вже починало нудити. Від неї повіяло насиченим солодкуватим смородом, і я повторив, що вона гарна, що весь світ не вартий її краси, дитячої, цнотливої краси, таку ще треба пошукати; не промовивши жодного слова, без краплі сорому, Віра підняла сорочку й стягла її через голову, щось задоволено й загадково мугикаючи. Раптом вона стала така сором’язлива, така захоплено щаслива, що я аж засміявся, і слова тепер вилітали з мене самі; я знову й знову повторював, яка вона чарівна, які дурниці вона на себе наговорювала. Та говори швидше, Артуро, не затягуй, бо воно вже підступає, тобі треба вийти, — я сказав, що прогуляюсь хвилинку по коридору, а вона щоби вдяглася, поки мене не буде. Віра прикрилась; її очі сяяли від радості, коли вона проводжала мене поглядом за двері. Я пройшов весь коридор до пожежної драбини — і там зірвався, почав ревіти й уже не міг спинитися, тому що Бог — безжалісний шахрай і нікчемний козел, інакше він би не вчинив так із цією жінкою. Ану зійди зі своїх небес, ти, нікчемо, спустись униз — і я розквецяю тобі мордяку об цей Лос-Анджелес! Тобі смішно? Якби не ти, ця жінка не була б така нещасна, і весь світ не став би таким, як вона; якби не ти, я б узяв Каміллу Лопес тоді на пляжі — але ж ні! Тобі треба гратися з нами у свої ігри: дивись, що ти зробив з цією жінкою і з любов’ю Артуро Бандіні до Камілли Лопес. На цьому місці моя особиста трагедія заступила трагедію гості, і я про неї забув.

Коли я повернувся в кімнату, вона вже одяглась і розчісувала волосся перед невеличким дзеркалом. Порвана блузка виглядала з кишені пальта. Вона була стомлена, але блаженно щаслива; я запропонував провести її до станції в центрі, де вона б сіла на потяг до Лонг-Біч. Віра відмовилась, сказала, що це не обов’язково.

Вона записала адресу на папірці.

— Колись ти приїдеш у Лонг-Біч. Я довго чекатиму на тебе, але ти приїдеш.

Ми розпрощались біля дверей. Вона простягла мені руку — теплу й живу.

— Прощавай, — сказала вона. — Бережи себе.

— Прощавай, Віро.

Вона пішла, але я все одно не почувався на самоті із собою: той дивний запах не давав спокою. Навіть Камілла, яка сьогодні була подушкою з беретом замість голови, здавалось, думала про щось своє, і я не міг до неї достукатися. Я відчував, як до мене потихеньку підкочується бажання разом зі смутком; ти ж міг її взяти, дурень, міг отримати все, що хотів, як тоді з Каміллою, але ти не зробив нічого. З тими думками в мене так і не вийшло нормально виспатись. Я постійно прокидався, вдихав тяжкий солодкуватий запах, що лишився після неї, торкався меблів, яких торкалася вона, згадував вірші, які вона декламувала. Не пам’ятаю, як заснув, але коли прокинувся, була вже десята ранку, і я був геть розбитий. Знову принюхавшись, я став тривожно обмірковувати те, що сталося вчора. Я стільки всього міг би їй сказати, вона була б така лагідна... Наприклад: «Слухай, Віро, так і так, що сталося, те сталося, але, якби ти змогла зробити те і те, можливо, цього більше б не повторилось, тому що така-то людина так-то про мене думає, і так далі не може продовжуватись; хай там що, але так більше не можна».

Отак я й просидів весь день, розмірковуючи про вчорашнє. Проводив аналогії з двома іншими італійцями, Казановою й Челліні, та коли на їхньому тлі знов подумав про Артуро Бандіні, захотілося дати собі по голові.

Я серйозно задумався про Лонг-Біч: напевно, варто якось туди навідатись, може, навіть побачитися з Вірою, ще трохи побалакати про її горе. Це омертвіле місце, рана на її тілі — я намагався знайти слова, щоб її описати і вмістити на сторінку рукопису. Віра, попри всі її вади, могла б здійснити диво, а після того дива Артуро Бандіні міг би сміливо подивитись у вічі світові й Каміллі Лопес; Бандіні, вибухонебезпечний і різкий, постане перед Каміллою Лопес і скаже: «Слухай, дівчинко, я довго терпів, але з мене вже досить твого нахабства, тому, будь така люб’язна, просто роздягайся без зайвих слів». Мені приємно було уявляти подібні пустощі, я валявся на ліжку й дивився, як усе це дійство розгортається переді мною на стелі.

Одного прекрасного дня я сказав місіс Харгрейвз, що маю від’їхати на день у Лонг-Біч, у справах, і вирушив у дорогу. У кишені лежала адреса Віри — Бандіні, ти справжній завойовник, готуйся до цікавої пригоди. На розі я перестрів Геллфріка, він, як завжди, був голодний, хотів м’яса. Я дав йому грошей, він, не гаючи часу, погнався у м’ясний магазин. А я поїхав на вокзал і сів на електричку до Лонг-Біч.

Розділ 12

На поштовій скриньці було написано «Віра Рівкен» — її повне ім’я. Вона жила в південній частині Лонг-Біч, через дорогу від чортового колеса й американських гірок. Унизу — більярдна, нагорі — кілька однокімнатних квартир. Її поверх я б не переплутав нізащо у світі: там усе пропахло нею. Перила були криві й пощерблені, сіра фарба на стінах облупилась, понадувалась і тріскалась від найлегшого доторку.

Я постукав, відчинила вона.

— Так швидко?

Обійми її, Бандіні. Не кривись, хай вона тебе поцілує, а ти ніжно звільнись від її обіймів, усміхнись, скажи щось.

— Чудово виглядаєш, — пробурмотів я.

Більше говорити мені ніхто не дав: вона знову накинулась на мене, оповила, як мокра лоза, і язик її вже нишпорив у мене в роті, наче перелякана змія. Так, великий італійський коханцю Бандіні, відповідай їй взаємністю! А ви, єврейська пані, будьте ласкаві, підійдіть до цього питання трохи розважливіше! Укотре вирвавшись від неї, я поплентався до вікна, бурмочучи щось про море й краєвид.

— Гарний пейзаж.

Та вона вже знімала з мене пальто й тягла до стільця в куток, щоб я роззувся.

— Будь як удома, — сказала Віра й вийшла, а я сидів, стиснувши зуби, і розглядав її кімнату, наче якісь десятимільйонні каліфорнійські апартаменти: там трохи дерева, там трохи матерії, меблі, павутина на стелі й пил по кутках. Кімната як кімната — що в Лос-Анджелесі, що в Лонг- Біч, що в Сан-Дієго: кілька гіпсових дощок та штукатурка, щоб заховатися від сонця. Вона тим часом вже гриміла каструлями й деренчала склянками у своїй маленькій білій норі — кухні. А я сидів і думав, чому, коли я лежав на ліжку сам у себе в кімнаті, вона була одна, а тепер, коли я тут, — зовсім інша. Я кинув оком, чи нема тут десь ладану: цей нудкий запах повинен був іти від нього. Та кадила в кімнаті не було — узагалі нічого не було, тільки меблі з брудною синьою оббивкою, кілька книжок на столі й дзеркало над високим ліжком. Вона принесла з кухні склянку молока.

— На, попий холодне.

Молоко було геть не холодне, навпаки, майже гаряче, з жовтою плівкою. Я сьорбнув і одразу відчув смак її губ та їжі, яку вона щойно їла, — житній хліб і сир камамбер.

— Ммм, — вичавив я. — Дуже смачно.

Вони сиділа на підлозі, поклавши руки мені на коліна, і поїдала мене голодним поглядом своїх гігантських очей, таких величезних, що я легко міг би десь між ними заблукати. Віра була вдягнена так само, як уперше, той самий одяг, от тільки я приїхав зарано, і вона не встигла припудритися чи нарум’янитись: під очима й на щоках виднілися перші прояви старості, яка була вже не за горами. Дивно, що я не помітив їх раніше; хоча ні, все я помітив — навіть крізь рум’яна й пудру, просто за два дні фантазій і мрій про неї ці вікові прояви згладились у моїй уяві. Але тепер я тут, і тепер я розумію, що не варто було мені сюди їхати.

Ми поговорили. Вона розпитала про роботу, для годиться, — насправді їй було байдуже. А я порозказував — теж для годиться. Мене моя робота теж не цікавила. Нас обох цікавило лише одне, і вона прекрасно розуміла що саме. Я чітко дав усе зрозуміти своїм приїздом.

Тільки ж де поділися всі слова, де та хіть, яку я віз із собою? Де ті фантазії, де бажання? Що трапилося з моєю мужністю, і чому я так голосно регочу над зовсім не смішними жартами? Давай, Бандіні — знайди у своєму серці жагу, покажи їй пристрасть, як у книжках. Двоє людей у кімнаті; одна з них — жінка, друга — Артуро Бандіні, ні риба ні м’ясо і взагалі незрозуміло що.

Знову настала довга мовчанка; вона поклала голову мені на коліна, а я перебираю її чорне волосся, відокремлюючи сиві пасма.

Отямся, Артуро! Бачила б тебе зараз Камілла Лопес, подивилась би на тебе своїми чорними очима твоя справжня любов, твоя принцеса майя...

О Господи, Артуро, ну ти даєш! Може, ти й написав «Песик засміявся», але «Мемуари Казанови» точно не потягнеш. Що ти робиш, чого ти тут сидиш? Думаєш, із цього вийде якийсь шедевр? Ну ти й телепень!

Вона підвела на мене погляд, побачила, що я сиджу із заплющеними очима, але не здогадалась, про що я думаю. А може, й здогадалась. Може, саме тому вона й сказала:

— Ти стомився. Ляж подрімай.

Може, саме тому вона розклала ліжко й наполягла, щоб я ліг, і сама лягла поруч, головою мені на плече. Може, саме тому, вдивляючись мені в обличчя, вона запитала:

— Ти кохаєш іншу? Я відповів:

— Так. Я кохаю дівчину з Лос-Анджелеса. Вона доторкнулась до моєї щоки.

— Я знаю. Я розумію.

— Ні, не розумієш.

Мені захотілося розказати їй, для чого я приїхав, слова вже вертілися в мене на кінчику язика, готові вирватися, але я усвідомлював, що аж ніяк не наважусь заговорити про це зараз. Вона лежала поруч, і ми обоє вдивлялися в пустоту на стелі, а я все уявляв, як розповім їй: «Я хочу з тобою дечим поділитися. Можливо, ти мені допоможеш». Та далі нічого не міг придумати. Ні, я не міг їй розповісти; лишалось тільки сподіватись, що вона якось здогадається сама. Та вона продовжувала без кінця допитуватись, що не так, і я розумів, що до неї не доходить, хитав головою з кам’яним виразом обличчя.

— Давай не будемо про це. Я не можу тобі розповісти.

— Розкажи про неї.

Цього я точно не міг зробити — бути з однією жінкою й розповідати про те, яка чудова інша.

Можливо, тому Віра й запитала сама:

— Вона гарна?

Я відповів, що так.

Може, через це Віра поставила й наступне питання:

— Вона тебе кохає? Я відповів, що ні.

Моє серце почало бухкати щосили, вона підходила все ближче й ближче до питання, якого я від неї чекав. Віра гладила мене по лобі.

— А чому вона тебе не кохає?

Ну нарешті. Я міг відповісти, і все стало б ясно, але я сказав лише:

— Просто не кохає, і все.

— Бо вона кохає когось іншого?

— Не знаю. Можливо.

Можливо те, можливо се, питання, питання, мудра, досвідчена жінка навпомацки продиралася темними коридорами до любові Артуро Бандіні, як у грі «гаряче-холодно», де Бандіні й сам би охоче програв.

— Як її звати?

— Камілла.

Віра сіла, провела пальцями по моїх губах.

— Мені так самотньо, — прошепотіла вона. — Уяви, що я — це вона.

— Добре. Так і є. Це твоє ім’я. Камілла.

Я розкрив обійми, і вона кинулась мені на груди.

— Я Камілла, — повторила вона.

— Моя красуня. Моя принцеса майя.

— Я принцеса Камілла.

— Усі ці землі й моря — усе твоє. Уся Каліфорнія. Тільки немає ні Каліфорнії, ні Лос-Анджелеса, ні запилених вулиць, ні дешевих готелів, ні огидних газет, ні зубожілих біженців зі Сходу, ні модних проспектів. Це твоя прекрасна земля — пустеля, гори й море. Ти принцеса, і це все — твої володіння.

— Я принцеса Камілла, — шепотіла вона крізь сльози. — Немає ні американців, ні Каліфорнії. Тільки пустеля, гори й море, і це все моє.

— І от являюсь я.

— Являєшся ти.

— Власною персоною — Артуро Бандіні. Найвидатніший письменник усіх часів і народів.

— О, так, — схлипувала вона. — Точно! Артуро Бандіні, найкращий у світі.

Вона ткнулася обличчям у плече, і теплі сльози потекли мені на горло. Я притис її до себе.

— Поцілуй мене, Артуро.

Я не цілував її. Я ще не закінчив. Буде або по-моєму, або ніяк.

— Я завойовник, — продовжував я. — Як Кортес, тільки італієць.

От тепер я відчув те, що хотів. Усе було по-справжньому, як і мало бути, і синє небо у вікні стало нашою стелею, і весь світ став таким дрібним, що вмістився в мене на долоні. Мене аж трясло від захвату.

— Камілло, я так тебе кохаю!

Не було ні шрамів, ні висохлих місць. Тепер це була Камілла, справжня, прекрасна Камілла. І належала вона мені, як і все інше в цьому світі. Мене тішили її сльози, усе це мене захоплювало й надихало, і я оволодів нею... А потім заснув, стомлений і безтурботний, смутно згадуючи крізь туман дрімоти, як вона плакала, а мені було все одно.

Це вже була не Камілла. Вона знову стала Вірою Рівкен, а я перебуваю в її квартирі й піду звідси, щойно хоч трохи висплюсь.

Коли я прокинувся, її не було. Кімната красномовно свідчила про те, що вона пішла. Вікно було відчинене настіж, фіранки легенько розвівались. Дверцята шафи прочинені, вішак на ручці. Недопита склянка молока стояла там, де я вчора її залишив — на підлокітнику крісла. Ці дрібнички свідчили про гріх Артуро Бандіні, але мої виспані очі не звертали на них уваги, і я з нетерпінням чекав, коли вже звідси піду, щоб ніколи не повернутися. Надворі біля каруселі грала музика. Я постояв біля вікна. Внизу пройшли дві жінки, згори було видно їхні маківки.

Перш ніж піти, я спинився у дверях і кинув на кімнату прощальний погляд. Добре все запам’ятай, бо саме тут усе й відбулось. Тут писалась історія. Я засміявся. Артуро Бандіні, чемний парубок, витончена натура; вам варто послухати, що він думає про жінок. Кімната виглядала так нещасно, їй так не вистачало тепла й радості. Кімната Віри Рівкен. Вона добре ставилась до Артуро Бандіні, вона жила дуже бідно. Я дістав з кишені невеличкий згорток, взяв звідти дві доларові купюри й поклав їх на стіл. Спустився сходами, вдихнув на повні груди, і мені одразу стало веселіше — я почувався сильним, як ніколи.

Та десь у закутку душі лишився гіркий присмак. Я пройшов вулицею повз чортове колесо, повз кіоски під накриттям, і цей присмак все дужчав; щось не давало мені спокою, щось неясне й незрозуміле просочувалось у мої думки. Я зупинився біля кіоску з хот-догами й замовив кафу. Це відчуття підкрадалось до мене ближче й ближче — занепокоєння, самотність. Та що ж таке? Я перевірив пульс. Все нормально. Подмухав на каву, сьорбнув — і кава смачна. Я нишпорив по своїх думках, намагаючись зрозуміти, що саме мене турбувало, та ніяк не міг намацати те, що шукав. І раптом до мене дійшло — наче вдарило громом, як крізь землю провалився. Я встав з-за прилавка і, переляканий, пішов геть, швидко крокуючи по тротуару, минаючи людей, дивних і примарних: весь світ здавався міражем, прозорою площиною, ніби все це скоро зникне; усі ми, Бандіні, Хекмут, Камілла і Віра — усі ми тут ненадовго і скоро опинимось десь в іншому місці; ми насправді навіть і не живі — ми наблизились до життя, але так його й не дісталися. Ми помремо. Усі помруть. Навіть ти, Артуро, навіть ти приречений на смерть.

Я зрозумів, що на мене найшло. Це був великий білий хрест, він уп’явся мені в мозок і повторював, що я дурень, що я помру й нічого не зможу із тим вдіяти. Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa. Смертний гріх, Артуро. Не чини перелюбу. Догрався, вже нікуди не втечеш. Я був католиком. І це був мій смертний гріх перед Вірою Рівкен.

За кіосками починався піщаний пляж. Далі — дюни.

Я побрів через пісок до місця, де під дюнами вже не було видно доріжки із дощок.

Потрібно було все обміркувати. Я не ставав на коліна; просто сидів і дивився, як хвилі вгризаються в берег. Це погано, Артуро. Ти ж читав Ніцше, читав Вольтера, ти мав би здогадатися. Та роздумами тут не зарадиш. Я міг би виправдати себе логічними міркуваннями, але свою кров надурити б не зміг. Кров, яка дарувала мені життя, яка текла в моєму тілі, яка казала, що я вчинив неправильно.

Я сидів, віддавшись на поталу крові, що віднесла мене до глибокого моря, з якого все починалось. Віра Рівкен, Артуро Бандіні. Так не мало бути: цього нізащо не повинно було статись. Я вчинив погано. Це смертельний гріх. Я міг виправдати себе математично, філософськи й психологічно: я міг довести свою правоту десятьма способами, та все одно я був неправий, бо від теплого розміреного пульсу моєї провини нікуди було подітись.

Зажурений і зневірений, я був готовий податися на болісні пошуки прощення. Та де його шукати? У якого Бога, у якого Христа? Це все вигадки, в які я колись вірив, а тепер я вірю в те, що все це вигадки. Ось море, ось Артуро; море реальне — ось у що вірить Артуро. Я розвернувся в інший бік, і тепер куди не глянь — скрізь земля; я все йду і йду, а земля простягається все далі й далі, до самого обрію. Мине рік, п’ять, десять, і я не бачитиму моря. Тоді я запитаю себе — що ж із ним сталося? І сам собі відповім: море лишилось там, у минулому, у сховищах пам’яті. Море — це вигадка. Не було ніякого моря.

Але ж насправді воно було! Кажу вам, я сам народився на березі моря! Я купався в морських водах! Вони мене годували й колихали, їхні далекі простори живили мою фантазію! Ні, Артуро, моря не було. Це лише твої мрії й бажання, а насправді навколо тебе мертва пустка. Ти більше ніколи не побачиш моря. Це просто вигадка, в яку ти колись повірив.

Але, як би смішно вам не було, у мене в крові морська сіль, а на землі може бути хоч десять тисяч доріг, та я в них не заблукаю, бо кров моя сама повернеться до свого джерела.

То що ж тепер? Підняти вуста до неба й, затинаючись, бурмотіти щось переляканим голосом? Чи виставити груди й гатити в них, мов у барабан, тільки б мій Ісус звернув увагу? А може, ліпше заховатися й просто жити далі? На мене чекатиме сум’яття, я страждатиму від голоду, залишусь на самоті зі своїми слізьми, дрібненькими пташечками, що втішатимуть мене, крапаючи на пересохлі губи. Та колись настане й розрада, у моє життя повернеться щось прекрасне, любов якоїсь дівчини з минулого. І буде сміх, стриманий сміх, і сумирні чекання вечорами, і тихий страх ночі — пристрасний і гіркий поцілунок смерті. І настане ніч, і капітани, яких я зрадив у мрійливих поривах юності, заллють мої чуття солодкими оліями з берегів цього моря. І буде мені за це прощення, буде прощення й за все інше — за те, що скоїв з Вірою Рівкен, за те, що без кінця розмахував крильми Вольтера, за те, що заслухався й загледівся на цю чарівну пташку — за все це буде мені прощення, коли я повернусь до свого рідного моря.

Я встав і, вгрузаючи в пісок, поплентався до дерев’яної доріжки. Вечір у всій своїй красі — у морі потопала червона куля сонця. Від краєвиду перехоплювало подих, я відчував якусь дивну напругу. Чорні зграї чайок на півдні блукали узбережжям. Я зупинився висипати пісок із черевиків, став на одну ногу, спершись на кам’яну лавку.

Раптом я відчув гуркіт, а потім глухе клекотання. Кам’яна лавка відвалилась і впала в пісок. Я вгледівся у горизонт Лонг-Біч; висотки гойдалися з боку в бік. Пісок поплив під ногами; я похитнувся, але одразу ж знайшов тверду опору. Знову поштовх. Це був землетрус.

Почалися крики. Потім пил. Потім тріск і гуркіт. Я крутився на місці, мов дзиґа. Це я накоїв. Це все через мене. Я стояв на місці з розкритим ротом, онімілий, озираючись навкруги. Пробіг кілька кроків до моря й повернувся назад. Це ти винен, Артуро. Це гнів Божий. Усе через тебе.

Гуркіт не припинявся. Море й земля здіймалися вгору, як бульбашки на киплячій олії. Піднявся пил. Звідкілясь почувся брязкіт уламків. Знову крики й виття сирени. Люди вибігали з дверей. До неба росли величезні хмари пилу.

Це ти накоїв, Артуро. У тій кімнаті, на тому ліжку. Падали ліхтарні стовпи. Будинки тріщали, як крекери. Крики — горлали чоловіки, верещали жінки. Сотні людей вивалювалися з будинків, тікаючи від небезпеки. Жінка лежала на тротуарі й била кулаками по землі. Плакав хлопчик. Скло тріскало й розсипалось. Залунали пожежні дзвони. Сирени. Ріжки.

Божевілля.

Головний поштовх уже минув. Тепер трясло слабше. Глибоко в землі гуркіт не припинявся. Димарі обвалювались, цегла падала на землю, усе було вкрите сірою пилюкою. Знову поштовхи. Чоловіки й жінки тікали подалі від будівель до пустиря.

Я теж туди погнався. Якась бабуся ридала над побілілими обличчями. Двоє чоловіків несли тіло. Старий собака повз на животі, волочачи задні лапи по землі.

Збоку від пустиря біля сараю, складені під закривавленими простирадлами, лежали трупи. Проїхала швидка допомога. Дві школярки панічно реготали, взявшись за руки. Я глянув у бік вулиці. Фасади будинків обвалились. Ліжка звисали зі стін, було видно чужі вбиральні. Вулиця була на три фути у висоту завалена уламками. Чоловіки вигукували якісь накази. З кожним поштовхом уламків усе більшало. Люди відходили вбік, перечікували й знову кидались розбирати завали.

Треба було йти. Я підійшов до сараю, земля під ногами все ще тремтіла. Відчинив двері — і мало не зомлів. Усередині вряд лежали трупи, накриті простирадлами, крізь які проступала кров. Кров і смерть. Я відійшов, присів. Знову поштовхи, один за одним.

А де Віра Рівкен? Я підвівся й попрямував до вулиці. Її загородили, прохід патрулювали десантники з багнетами. У кінці вулиці виднівся будинок, де жила Віра Рівкен. Зі стіни, наче розіп’ята людина на хресті, звисало ліжко. Підлога провалилась, лишилась тільки одна стіна. Я повернувся на пустир. Там уже розвели багаття. Від полум’я обличчя відливали червоним. Я уважно придивлявся, але нікого не міг впізнати. Віри Рівкен там не було. Купка старих перемовлялись між собою. Високий дід з бородою казав, що це кінець світу, і він його передбачив ще на минулому тижні. Поміж них вскочила жінка з грязюкою у волоссі.

— Чарлі мертвий, — крикнула вона й завила. — Мій Чарлі мертвий. Я ж казала, що нам не треба сюди їхати! Я ж просила не їхати!

Старий схопив її за плечі й розвернув до себе.

— Що ти мелеш? — щойно він це сказав, жінка зомліла в нього на руках.

Я відійшов подалі й сів на бордюр. Покайся, покайся, поки не пізно. Спробував помолитися, але в рот умить налетіло піску. Молитва відміняється. Та відтепер я точно житиму інакше. Стану поряднішим і добрішим. Це поворотний момент. Це все заради мене, це попередження для Артуро Бандіні.

Люди біля багаття співали псалми. Вони стояли навколо вогнища, керувала хором якась товстуха.

— Здійміть ваші очі до Ісуса, бо Ісус скоро прийде.

Усі співали. Якийсь малий із монограмою на светрі дав мені книгу псалмів. Я підійшов ближче. Товстуха в колі розмахувала руками, наче здичавіла, і їхній спів разом із димом підіймався до неба. Поштовхи не припинялись. Я відвернувся в інший бік. Ох ці протестанти! У моїй церкві не співають якісь дешеві псалми. У нас є Гендель і Палестрина.

Стемніло. На небі загорілось кілька зірок. Трясло знову й знову, щокілька секунд. З моря повіяв холодний вітер, люди купками тулилися одне до одного. Звідусіль ревли сирени. Над головою гули літаки, вулицями ганяли загони моряків і десантників. Санітари залітали в зруйновані будівлі. До сараю під’їхали дві машини швидкої. Я встав і відійшов звідти подалі.

Прибув Червоний Хрест. Медики поставили свій штаб на краю пустиря й роздавали каву у великих банках. Я став у чергу.

Чоловік переді мною в черзі говорив:

— У Лос-Анджелесі ще гірше. Тисячі трупів.

Тисячі. Значить, і Камілла теж. «Буфет Колумбія» розвалився б найперший — він старезний, цегляні стіни зовсім кволі й потріскані. Камілла загинула. Не лишилося жодної надії. Вона працювала з четвертої до одинадцятої. Це трапилось посеред її робочого дня. Камілла мертва, а я живий. Гаразд. Я уявив її труп: вона лежить нерухомо, очі заплющені, руки складені на грудях. Вона мертва, а я живий. Ми не розуміли одне одного, але вона добре до мене ставилась, по-своєму. Я довго її пам’ятатиму. Напевно, я єдиний, хто взагалі її пам’ятатиме. Згадалося стільки зворушливих речей про неї: гуарачі, сором за своє походження, недоладний маленький «Форд». Люди переповідали різні чутки. Насувається цунамі. Ні, цунамі не насувається. Постраждала вся Каліфорнія. Постраждав тільки Лонг-Біч. Лос-Анджелес лежить у руїнах. У Лос-Анджелесі навіть нічого не відчули.

Хтось сказав, що загинуло вже п’ятдесят тисяч осіб. Це був найсильніший землетрус із часів Сан-Франциско.

Ні, це було набагато гірше за Сан-Франциско. Та люди все ж зберігали спокій і поводились організовано. Всі були налякані, але не панікували. Подекуди хтось навіть усміхався: хоробрі люди. Далеченько вони заїхали від дому, але мужність свою прихопили із собою. Незламний народ. Нічого не боїться.

Посеред пустиря десантники налаштували рацію з величезними динаміками, направленими у натовп. Репортажі про масштаби катастрофи звучали безперервно. Низький голос роздавав інструкції. Ці інструкції діяли як закони, і всі охоче їх дотримувались: ніхто не в’їжджав і не виїжджав з Лонг-Біч до подальшого розпорядження. У місті діяли закони військового часу. Жодного цунамі не буде. Небезпека лишилась позаду. Очікувалися нові нетривалі поштовхи, але їх не варто боятися: це земля повертається у свій звичний стан.

Червоний Хрест роздавав ковдри, їжу і каву. Ми до ранку просиділи біля динаміків, стежачи за розвитком подій. Раптом пролунало повідомлення про те, що в Лос- Анджелесі було завдано лише незначних ушкоджень. Озвучили довгий список померлих. Але Камілли Лопес серед них не було. Усю ніч я сьорбав каву й курив, вслухаючись в імена загиблих. Камілли там не було, не було навіть жодної Лопес.

Розділ 13

Наступного дня я повернувся в Лос-Анджелес. Місто не змінилось, але тепер мені було страшно.

Усюди на вулицях чаїлася небезпека. Темні западини між високими будівлями могли вмить перетворитися на смертельну пастку, варто було землі хоч злегка здригнутися. Бруківка могла провалитися. Автомобілі могли перекинутись. Щось трапилося з Артуро Бандіні. Тепер він ходить виключно вулицями з одноповерховими будівлями. Він тримається тротуару, подалі від неонових вивісок у нього над головою. Це засіло глибоко всередині, і я нічого не міг удіяти. Я дивився, як люди звертали в темні провулки, і дивувався з їхньої дурості. Перейшовши Хілл-стріт і діставшись площі Першинг, я полегшено зітхнув. Хай хоч землетрус почнеться — тут мене нізащо не поховає під уламками. Я посидів на площі, покурив і відчув, як спітніли в мене долоні.

До «Буфету Колумбія» було п’ять кварталів. Я знав, що не піду туди.

У мені щось змінилося. Я став боягузом. Я сказав собі вголос: «Ти боягуз». Ну й Бог з ним. Краще бути живим боягузом, ніж мертвим безумцем. Усі ці люди, що виходять і заходять до велетенських бетонних будівель, — хтось повинен їх попередити. Це трапиться знову, це обов’язково повториться — ще один землетрус, він зрівняє місто із землею, зруйнує його назавжди. І статися це може будь-якої миті.

Загине купа людей, але не я. Тому що я триматимусь подалі від цих вулиць, подалі від уламків, що падатимуть людям на голови.

Я попрямував до себе в готель по Банкер-Хілл. Жодна будівля не лишилась без моєї уваги. Каркасні будинки ще могли витримати землетрус. Вони просто тряслись і смикались, але не падали. А от цегляних краще остерігатися. Подекуди ще виднілися сліди землетрусу: тут цегляна стіна обвалилась, там упав димар. Лос-Анджелес був приречений. Це прокляте місто. Нехай цей землетрус його не зруйнував, але наступний запросто може стерти місто з лиця землі. Та мене не впіймають, мене не заскочать зненацька у цегляному будинку. Так, я боягуз, але це мій вибір. Звісно, я боягуз — я й не сперечаюсь; а ви собі ходіть хоробрі, божевільні, ну-бо, сміливці, ходіть під своїми багатоповерхівками. Там вам і гаплик. Сьогодні, завтра, через тиждень чи через рік — ви загинете, а я лишуся живий.

А тепер послухайте-но людину, яка пережила землетрус. Я сів на ґанку готелю «Аха Лома» й почав свою розповідь. Я бачив, як усе сталось. Бачив, як виносили трупи. Бачив кров і рани. Коли все почалось, я міцно спав у одному шестиповерховому будинку. Я прокинувся й побіг через коридор до ліфта — а він забитий. Одна жінка вискочила з офісу, і їй на голову впала сталева балка. Я продерся крізь завали назад до неї, закинув її на плечі — до землі було ще цілих шість поверхів, але я впорався. Усю ніч я провів плічо-пліч із рятувальниками по коліна в крові й стражданнях. Я витяг жінку, в якої між уламками застрягла рука, як у статуї. Я кинувся у задимлену кімнату, щоби врятувати дівчинку, яка знепритомніла у ванні. Я перев’язував рани, приводив батальйони рятувальників до завалів, продирався й проламував собі шлях до мертвих і все ще живих. Звісно, мені було страшно; але хто ж, як не я? Це була катастрофа, а під час катастрофи потрібно діяти, а не базікати. Я бачив, як земля під бруківкою розверзається, наче велетенська паща, і стуляється назад. Одного діда так ухопило за ногу. Я прибіг до нього, крикнув, щоби тримався, а сам почав лупати бруківку пожежною сокирою. Та було вже запізно. Лещата стислись, і ногу йому відгризло по коліно. Я відніс його подалі у безпечніше місце, а коліно, як кривавий сувенір, так і лишилось стирчати із землі. Я бачив, як усе трапилось, — це було жахливо. Може, вони повірили в мої слова, а може, й ні. Мені було однаково.

Я пішов до себе, по дорозі придивляючись, чи нема де тріщин у стінах. Оглянув і Геллфрікову кімнату. Він стояв, зігнутий над плитою, смажив гамбургери. Я бачив, як усе сталося, Геллфріку. Я був на самому вершечку американських гірок, коли почався землетрус. Вагон застряг на рейках. Нам довелось лізти вниз — мені разом зі ще однією дівчиною. Я був на висоті сто п’ятдесят футів над землею з дівкою на спині, а всю конструкцію трясло, як святого Віта. Але я впорався. Якусь маленьку дівчинку на цілий фут завалило уламками. Одну бабусю насмерть роздавило авто, тільки рука стирчала, показуючи поворот праворуч. Троє трупів сиділо за покерним столом. Геллфрік присвиснув:

— Що — правда? Ого, дуже жаль. Позичиш п’ятдесят центів?

Я дав гроші й перевірив, чи нема на стінах тріщин. Спустився в гараж і пральню. Було видно, що будівлю трясло, — нічого серйозного, але це чітко свідчило про те, що наступного разу Лос-Анджелес уже ніщо не врятує. У себе в кімнаті я так і не зміг заснути. І не зможу, доки земля продовжує тремтіти. Тільки не я, Геллфріку. Він визирав на мене з вікна, а я лежав надворі, закутаний у ковдру. Геллфрік казав, що в мене поїхав дах, але він не забував, хто позичає йому гроші, — так що дах, цілком можливо, нікуди й не поїхав.

— Може, ти й правий, — сказав він наостанок і вимкнув світло, а я почув, як його худорляве тіло моститься спати. Світ — це пил, і пилом йому судилося стати. Я почав ходити на службу щоранку. Висповідався. Причастився. Я підшукав собі невеличку каркасну церкву, приземкувату й міцну, поблизу мексиканського кварталу. Там я й читав свої молитви. Новий Бандіні. О доле моя! Гірко-солодка трагедіє, розцяцькована гадино, що веде мене до загибелі! На кілька днів я кинув палити. Купив собі нові чотки. Став кидати гроші жебракам. Мені було шкода світ, у якому я живу.

Моя матуся повернулась додому в Колорадо. Золота душа, наша Діва Марія. У мене лишилося всього десять доларів, але п’ять я надіслав їй — перші гроші в житті, які я надіслав додому. Помолись за мене, дорога матусю. Тільки завдяки безсонній варті твоїх чоток досі б’ється моє серце. Темні часи настали, мамо. І лишилася у цьому світі одна мерзота.

Але сам я змінився, почав нове життя. Немало часу я провів наодинці з Господом, виспівуючи тобі хвалу. Матусю моя, не кидай мене в лиху годину! Вже час завершувати моє послання, моя люба, дорога матінко, бо кличе мене новенна, і кожного дня о п’ятій я повинен лежати долілиць перед розп’яттям нашого Спасителя й благати його про милосердя. Прощавай, матусю! Сподіваюсь, ти мене почуєш. Споминай мене в молитвах до Господа нашого всеблагого, від якого походить всякий дар довершений і світло святе на небесах.

Ну ж бо, скоріше б відправити матусі листа, кинути його в поштову скриньку й пройтися по Олів-стріт, де немає жодного цегляного будинку, а потім через пустир і паралельну вулицю, де будинків узагалі нема, де небезпеку таїла хіба що низенька огорожа; а от за квартал звідти починалась та частина міста, де багатоповерхівки здіймались до самого неба. Її ніяк не можна було оминути, та я все одно постійно переходив дорогу, коли на моєму шляху траплялась багатоповерхівка, пришвидшував кроки, а часом міг і пробігтись. У кінці тієї вулиці стояла маленька церква — там я молився, там на мене чекала новенна.

Через годину я вийшов звідти, оновлений, заспокоєний і піднесений. Тією ж дорогою попрямував додому, чимшвидше минаючи багатоповерхівки, неквапно крокуючи повз огорожі й ледь-ледь плентаючись пустирем, де не міг не зауважити промисел Господній у струнких рядах пальм уздовж алеї. І далі до Олів-стріт, повз похмурі каркасні будинки. Яка людині користь, якщо вона завоює весь світ, та при цьому загубить власну душу? Ось вам віршик:

Візьми все на світі, чого ти хотів, Помнож його на безкінечність років, Тоді обміняй плинну радість свою На одну хвилину в раю.

Як же влучно, як влучно сказано! Дякую тобі, світло небесне, що вказало мені вірну дорогу.

Стук у вікно. Хтось стукав у вікно будинку, захованого в густих лозах. Я повернувся, розгледів вікно й побачив там обличчя: блискучі зуби, чорне волосся, косий погляд і помах довгих пальців. Що це гримить у мене в животі? Як мені боротися з паралізованими думками й напливом крові, від якого крутиться голова?

Я ж так цього хочу, просто до смерті!

Так що чуєш, ти, жіночко за вікном, зараз я прийду; зачарувала мене, вбиваєш мене насолодою й щастям, і я вже підіймаюся хиткими сходами — готуйся.

І що ж із того каяття? Що тобі до людської доброти? А може, взагалі, краще б ти загинув під час того землетрусу — кому було б не все одно? Ось же я йду посеред міста, ось ці ваші багатоповерхівки — то хай вже почнеться й ваш клятий землетрус, хай поховає мене під уламками з усіма моїми гріхами, бо кому ж на мене не начхати? Ні Богові, ні людям не буде діла — помру я сьогодні чи завтра, під завалами чи в петлі, чому, коли, як — це не має жодного значення.

І ось раптом, мов уві сні, це нарешті сталось. Із мого суцільного відчаю народилась ідея, перша людська ідея за все моє життя, насичена, чиста, сильна, рядок за рядком, сторінка за сторінкою. Історія Віри Рівкен.

Я лише почав — і все пішло як по маслу. Це не були якісь глибокі роздуми, міркування. Текст розгортався сам і витікав назовні, наче кров. Те, що треба.

Нарешті вона в мене є. Чудово, тепер залиште мене в спокої. Господи, як же мені подобається, як же я люблю тебе, Боже, і тебе, Камілло, і все на світі; мені так гарно, так радісно, тепло й затишно, аж не віриться... За океани й за моря, тільки ти і тільки я... Великі жирні словиська, маленькі жирні словенятка, великі худенькі словечки, у-і-і-і, у-і-і-і, у-і-і-і!

Захоплива, шалена, глибоченна річ — з цього вийде щось грандіозне, без кінця і краю. Я гатив по клавішах кілька годин безперестанку, аж доки воно поступово не явилось мені, не захопило мою плоть і кістки, не засліпило мене.

Камілла! Мені потрібна Камілла! Я зірвався й вискочив з готелю, одразу ж попрямувавши по Банкер-Хілл до «Буфету Колумбія».

— Знову ти?

Наче пелена перед очима, ніби мене оповило павутиння.

— А щось не так?

Артуро Бандіні, автор «Песика» й пародії на Ернеста Доусона, а також телеграмний маестро шлюбних пропозицій. І вона ще з мене сміється? Ну й Бог з ним, згадай краще засмаглу плоть під цією блузкою. Сьорбаючи пиво, я спостерігав, як вона працює: глузливо скривився, коли вона розсміялася із компанією мужиків біля піаніно, пхикнув, коли один із них поклав руку їй на стегно.

Ох, ці мексиканці! Гівно, а не люди — правда! Я помахав їй рукою. Вона підійшла до мене в останню чергу, хвилин за п’ятнадцять. Поводься з нею гарно, Артуро. Хоча би вдай, якщо не вийде.

— Будеш іще щось?

— Як у тебе справи, Камілло?

— Та наче нічого.

— Давай погуляємо після роботи.

— Я зайнята, у мене справи. Мій ніжний голос:

— А ти не могла б їх відкласти, Камілло? Мені дуже треба з тобою побачитись.

— Вибач.

— Будь ласка, Камілло. Тільки сьогодні. Це дуже важливо.

— Я не можу, Артуро, чесно.

— Зможеш, — сказав я.

Вона відійшла. Я відсунув стілець, показав на неї пальцем і закричав:

— Ми з тобою побачимось! Ти, гівно безсовісне! Побачимось!

Ще й як побачимось. Бо я на тебе чекатиму. Бо я вже вийшов на стоянку й сів на підніжку твоєї машини — я вже чекаю на тебе.

Хто вона така, щоб відмовлятися від побачення з Артуро Бандіні? Господи, як же я її ненавиджу.

Зрештою вона вийшла на стоянку, разом із нею — бармен Семмі. Камілла на секунду завмерла, побачивши, що я встаю, і притримала Семмі за руку. Вони зашепотілись. Схоже, буде бійка. Чудово. Давай, іди сюди, бармен сраний, тільки підійди, я тебе поламаю. Я чекав, міцно стиснувши кулаки. Вони підійшли. Семмі нічого не сказав, просто обійшов мене й сів у машину. Я стояв поруч із місцем водія. Камілла, дивлячись прямо перед собою, відчинила дверцята. Я похитав головою.

— Ти йдеш зі мною, мексиканко. Я схопив її за зап’ястя.

— Відпусти! — крикнула вона. — Забери від мене свої граб-

лі!

— Ти йдеш зі мною.

Семмі перехилився до мене.

— А може, вона не хоче, старий.

Тримаючи Каміллу правою рукою, я стиснув ліву в ку-

лак і вдавив Семмі в пику.

— Чуєш, старий, — сказав я, — тебе не питали. Так що стули свою паршиву пельку.

— Легше, — відсахнувся він. — Чого ти так заводишся через бабу?

— Вона йде зі мною.

— Та не піду я з тобою!

Камілла спробувала вирватись, але я схопив її за руки й смикнув — вона закрутилась, як танцюристка, зробила пару фуете через усю стоянку, але не впала. Оговтавшись, Камілла одразу ж із вереском кинулася на мене. Я впіймав її й притис руки до тіла. Вона брикалася, намагалась дряпати мені ноги; Семмі спостерігав за всім цим з огидою. Звісно, я поводився огидно, але це було моє діло. Вона кричала й виривалась, але нічого не могла вдіяти, бо ноги висіли в повітрі, а руки були міцно притиснуті до тулуба. Коли Камілла трохи втихла, я її відпустив. Вона розправила сукню, скрегочучи зубами від люті.

— Ти йдеш зі мною, — повторив я. Семмі виліз із машини.

— Це жах якийсь, — сказав він і, взявши Каміллу за руку, потягнув її до дороги. — Пішли звідси.

Я дивився їм услід. Він був правий. Бандіні, ідіот, бидло, козляра, придурок.

Але нічого тут не вдієш. Я знайшов у бардачку права й подивився адресу Камілли. Вона жила біля перехрестя 24-ї й Аламеди. Я не зміг себе перебороти. Пішов до Хіллстріт і сів на тролейбус до Аламеди. Це цікаво. Інша сторона мого характеру, скотиняча, темна — незвідані глибини нового Артуро Бандіні. Та через кілька кварталів мій настрій вивітрився. Я зійшов з тролейбуса неподалік товарних складів. До Банкер-Хілл було дві милі, але я пішов пішки.

Повернувшись додому, я пообіцяв собі, що з Каміллою Лопес покінчено назавжди. І ти ще про це пошкодуєш, маленька дурепо, бо Артуро Бандіні колись прославиться. Я з порога вмостився за друкарську машинку й не вставав майже до ранку.

Я працював і працював, як проклятий. Надворі вже мала бути осінь, та по погоді я б так не сказав. Кожного дня було сонце, кожної ночі — ясне небо. Іноді находив туман. Я знову перейшов на фрукти. Японці відкрили мені кредит, і я міг формувати власний раціон з їхніх прилавків на свій вибір. Банани, апельсини, груші, сливи. Час від часу брав селеру. У мене ще лишилась повна банка тютюну й нова люлька. Кава закінчилась, але я не засмучувався. У кіосках з’явилось моє нове оповідання. «Давно втрачені схили»! Цього разу було не так захопливо, як з «Песиком». Я лиш одним оком проглянув примірник, надісланий Хекмутом у подарунок. Та все одно приємно.

Колись у мене буде стільки оповідань, що я й не згадаю, де їх друкували. «Здоров, Бандіні! Гарне оповідання в останньому “Атлантік Манслі”!» Бандіні розгубиться:

«А в мене щось вийшло в “Атлантік”? Цікаво-цікаво».

Геллфрік-м’ясоїд, людина, яка ніколи не віддає борги. Я стільки напозичав йому у свої заможні часи, що тепер, коли я знову сидів без грошей, Геллфрік укотре намагався віддати натурою. Старе пальто, капці, коробка модного мила — усе це він пропонував мені замість оплати. Я відмовлявся.

— Господи, Геллфріку. Мені треба гроші, а не чужий непотріб.

У нього геть зірвало дах від м’яса. Я з ранку до вечора слухав, як він смажить дешеві стейки, їхній аромат крізь щілину під дверима заповзав до мене в кімнату. Мені й самому страх як хотілося м’яса. Я міг зайти до Геллфріка й сказати:

— Чуєш, Геллфріку, може, стейком зі мною поділишся?

Стейки в нього були здоровенні — на всю сковороду. Але у відповідь мені лунала безсовісна брехня:

— Я вже сам два дні нічого не їв.

Я обзивав його всілякими нехорошими словами, а з часом взагалі втратив до нього повагу. Він може трясти своєю червоною пикою, жалібно витріщаючи баньки, але нізащо у світі не поділиться й шматочком зі своєї тарілки.

Я працював день за днем і корчився від дражливого аромату свинячих відбивних, печених стейків, смажених стейків, панірованих стейків, печінки з цибулею і взагалі м’яса у різних його проявах.

Та одного прекрасного дня пристрасть Геллфріка до м’яса згасла й повернулась любов до джину. Він квасив уже два дні поспіль. Крізь стіну було чути, як хтось спотикається, розкидає пляшки й говорить сам до себе. А потім він раптом десь зник. Наступного дня його теж не було. Коли Геллфрік повернувся, від його пенсії вже нічого не лишилось, але десь невідомо як (він не пам’ятав) Геллфрік купив машину. Він покликав мене за готель похвалитися обновою. Це був здоровенний «Паккард», років двадцяти, не менше. Він стояв, як катафалк: шини стерті, під палючим сонцем понадувалась дешева чорна фарба. Машину продавав хтось на Мейн-стріт. Тепер у Геллфріка знову не було жодного цента, зате на руках лишився величезний «Паккард».

— Не хочеш купити? — запитав він.

— Та ні, дякую.

Геллфрік був понурий, голова досі тріщала від похмілля.

Того ж вечора він зайшов до мене. Сів на ліжко, звісивши свої довгі руки мало не до підлоги. Геллфрік затужив за рідним середнім заходом. Почав розповідати, як вони полювали на кролів і ловили рибу в старі добрі часи, у дитинстві. А потім знову завів мову про м’ясо.

— Хочеш великий товстий стейк? — запитав він тремкими губами. — Отакий, — двома пальцями Геллфрік показав товщину. — Обсмажений. З маслом. Трошечки пригорілий, щоби був правильний присмак. Ну що скажеш?

— Я б залюбки. Він встав.

— Ну тоді пішли, буде нам стейк.

— У тебе є гроші?

— Нам не треба грошей. Я хочу їсти.

Прихопивши із собою светр, я попрямував за ним по коридору до алейки. Він заліз у машину. Я вагався.

— Куди ти зібрався, Геллфріку?

— Сідай, — відповів він. — Я з усім розберусь. Я заскочив на заднє сидіння:

— Без проблем.

— Проблеми! — пхикнув він. — Я ж кажу, що знаю, де взяти стейк.

Ми проїхали під місячним світлом з Вілширу до Хайленду й далі через переїзд Кахуенга. За ним простягалися рівнинні луки в долині Сан-Фернандо. Звернувши на самотню незаасфальтовану дорогу, ми попрямували нею крізь високий евкаліптовий гай у бік розкиданих поміж пасовищ фермерських будиночків. Через одну милю дорога закінчилась. У світлі фар з’явився натягнутий між стовпами колючий дріт. Геллфрік насилу розвернув машину передом до прокладеної дороги, з якої ми звернули. Він виліз і, відчинивши задні дверцята, став порпатися в ящику з інструментами під сидінням. Я нахилився й став спостерігати за ним.

— Ну що там, Геллфріку?

Він випрямився з молотком у руці.

— Почекай тут.

Геллфрік проліз через дірку в огорожі з колючого дроту й перетнув пасовище. Десь за сто ярдів попереду в місячному світлі виднівся хлів. Раптом я зрозумів, що він задумав. Я вискочив з машини й гукнув його. Він сердито шикнув і продовжив навшпиньки підкрадатися до хліва. Я матюкав його й напружено чекав. Через якийсь час почулося жалібне коров’яче мукання. А потім глухий звук і брикання копит. З хліва вийшов Геллфрік. У нього на плечах лежала тяжка чорна туша. За ним, безперестанку мукаючи, брела корова. Геллфрік спробував пробігтись, але з чорною тушею на плечах міг хіба що швидше крокувати.

Корова не відставала, постійно тикаючись носом йому в спину. Він розвернувся й щосили вдарив її ногою. Корова зупинилась, повернула голову в бік хліва й знову мукнула.

— Ти придурок, Геллфрік. Божевільний придурок!

— Поможи мені, — сказав він.

Я підняв розбовтаний колючий дріт так, щоб він міг пройти зі своєю ношею. Це було теля, із дірки між вухами у нього бризкала кров. Очі в теляти лишились широко розплющеними. У них відбивалося місячне світло. Мені було погано і страшно, й аж живіт скрутило, коли Геллфрік скинув теля на заднє сидіння. Я почув, як гепнувся тулуб, а потім голова. На душі було дуже паскудно. Це ж звичайнісіньке вбивство.

Усю дорогу додому Геллфрік аж сяяв від радості, тільки кермо було липке від крові, й, по-моєму, теля ще кілька разів брикалось на задньому сидінні. Я закривав обличчя руками, намагаючись забути жалібний крик корови й нещасну морду мертвого теляти.

Геллфрік мчав дуже швидко. На Беверлі ми пролетіли повз чорний автомобіль, який ледве-ледве повз. Це виявився поліцейський патруль. Я стиснув зуби й приготувався до найгіршого. Але поліція не стала нас переслідувати. Та мені було надто погано, щоб від цього стало хоч трохи легше. Одне я знав напевне: Геллфрік — убивця, і я більше не матиму з ним жодних справ. На Банкер-Хілл ми звернули у наш провулок і припаркувалися біля готелю. Геллфрік виліз із машини.

— Тепер навчимо тебе різати м’ясо.

— Ну ти й козел, — сказав я.

Я стояв на варті, поки він загортав телячу голову в газети, а потім закинув тушу на плече й почесав темним коридором до себе. Я розстелив газети на його брудній підлозі, й Геллфрік виклав теля на них. Він усміхнувся, огледівши свої закривавлені штани й сорочку, руки теж були в крові.

А я не зводив очей з бідолашного теляти. Воно було рябе, з чорно-білими плямами, ніжки ще геть тоненькі.

Із ледь відкритого рота вивалився рожевий язик. Заплющивши очі, я вибіг із Геллфрікової кімнати і, влетівши до себе, просто впав на підлогу.

Так я й лежав, тремтячи, згадуючи самотню стару корову посеред поля вночі, яка мукала за своїм телям. Убивство! Я більше не хочу мати з Геллфріком нічого спільного.

Хай навіть не віддає свій борг. Це криваві гроші — мені таке не потрібно.

Після тої ночі я тримався з Геллфріком дуже холодно. Більше не заходив до нього в гості. Кілька разів я впізнавав Геллфріків стук, але двері завжди закривав на засув, щоб він не зміг вломитися без попередження. Перетинаючись у коридорі, ми в кращому разі буркали один одному: «Здоров». Він був винен мені майже три долари, але я їх так і не отримав.

Розділ 14

Гарні новини від Хекмута. Ще один журнал захотів надрукувати «Давно втрачені схили» у скороченій формі. Сотня доларів. Я знову розбагатів. Час віддавати борги, виправляти помилки минулого. П’ять доларів я зразу надіслав мамі; потім розплакався, отримавши від неї лист із подяками. Зі сльозами на очах я одразу ж надіслав відповідь і поклав у конверт ще п’ятірку. Я був задоволений собою. Щось хороше в мені таки було. Я вже бачив, як мої біографи беруть інтерв’ю в мами — вже старенької леді в кріслі-каталці: «Він був хорошим сином, мій Артуро, годував усю сім’ю».

Артуро Бандіні, романіст. Сам собі заробляє на життя власною творчістю.

Зараз він саме пише книгу. Грандіозна річ. Рецензії неймовірні. «Дивовижний стиль». — «Світ не бачив такого з часів Джойса». Я перечитував усе, що писав за день, перед портретом Хекмута. Кілька годин складав одну лише присвяту: «Дж. К. Хекмутові. Дякую за те, що відкрили мене». — «Дж. К. Хекмутові, схиляюсь перед вами». –

«Дж. К. Хекмутові, справжньому генію». Я уявляв, як ньюйоркські критики обступили Хекмута в його клубі. «Гарний вибір, цей хлопчина з узбережжя — те, що треба». А Хекмут би тільки усміхався й кліпав.

Так минуло шість тижнів, по кілька солодких годин на день, три-чотири, іноді п’ять — стоси сторінок росли, а всі інші бажання втихали. Я відчував себе духом, що бродить по землі й любить усіх ближніх своїх; мене переповнювали хвилі невимовної ніжності, коли я починав говорити з людьми чи перетинався з ними на вулицях. Боже всемогутній, всеблагий Господи, дякую тобі за цю солодку мову, за те, що ці печальні самотні люди мене почують і звеселяться. Отак минали дні. Усе сяяло, наче уві сні, й іноді на мене находила така тиха радість, що я просто вимикав світло й плакав, готовий померти від щастя.

Так Бандіні писав свій роман.

Одного вечора хтось постукав у двері. Я відчинив — там стояла вона.

— Камілла!

Вона ввійшла й сіла на ліжко, щось тримаючи під пахвою. Це були папери. Камілла роздивилась кімнату: так ось, значить, як я живу, — їй було цікаво. Вона підвелась і походила по кімнаті, виглянула з вікна, знов походила — струнка красуня з темним волоссям. А я стояв і дивився на неї. Навіщо вона прийшла? Камілла відчувала моє запитання; вона сіла на ліжко й усміхнулась.

— Артуро. Чого ми з тобою весь час сваримось?

Я не знав, що відповісти. Почав плести щось про різний темперамент, але вона лише похитала головою, закинувши ногу на ногу. Мені смертельно захотілося підняти догори її божественні стегна, так захотілося, що аж перехопило подих, — тепле палке бажання взяти їх у руки. Кожен її рух, кожен ледь помітний поворот шиї, здіймання пишних грудей під блузкою, тонкі руки, розкинуті на ліжку, розставлені пальці — усе це не давало мені спокою... Солодкий болючий тягар, що вводив мене в ступор.

І її голос, стриманий, із глузливими нотками, голос, що проймав мене до кісток. Я згадав спокій останніх кількох тижнів — вони здалися вигадкою, самообманом, бо ось що значить жити — дивитись у її чорні очі, в яких можна розгледіти і зневагу, і надію, і відверту хіть.

Та Камілла прийшла не просто побачитися зі мною. Дуже швидко з’ясувалися й інші мотиви.

— Пам’ятаєш Семмі?

— Звісно.

— Він тобі не сподобався.

— Нормальний хлопець.

— Він хороший, Артуро. Він би тобі дуже сподобався, якби ви познайомились ближче.

— Може, й так.

— Ти йому сподобався.

У цьому я сумнівався, особливо після сутички на стоянці. Мені згадалися всілякі штуки між нею й Семмі, як вона всміхалась на роботі, як хвилювалась, коли ми підвозили його додому.

— Ти його кохаєш, так?

— Не зовсім.

Вона відвела від мене погляд і стала водити очима по кімнаті.

— Так, ти його кохаєш.

Раптом я її зненавидів — вона робила мені боляче. Оця дівка! Порвала мій доусонівський сонет, показала телеграму всьому «Буфету Колумбія». Виставила мене дурнем на пляжі. У її очах я не був справжнім чоловіком, і це видавали її насмішкуваті очі.

Я дивився на її обличчя, на губи й думав, як би гарно було їй зараз врізати, дати з усієї сили по носі.

А вона знов завела мову про Семмі. У нього в житті майже не було злетів — самі падіння. Та він міг би стати людиною, якби не проблеми зі здоров’ям.

— А що з ним?

— Туберкульоз.

— Ого.

— Він довго не проживе. Мені було начхати.

— Усі колись помремо.

Я подумав випхати її, сказати: «Якщо ти приперлась побазікати про свого хлопця, то котися звідси, мені нецікаво». Оце було б цікаво — я її виганяю, і вона йде, від цього не менш прекрасна, бо я так захотів.

— Семмі вже не в Лос-Анджелесі. Він поїхав.

Якщо Камілла думала, що мене хвилює його місцезнаходження, то вона серйозно помилялась. Я закинув ноги на стіл і підкурив цигарку.

— А як інші твої хлопці? — бовкнув я.

Ці слова самі з мене вилетіли. Я одразу ж пошкодував про них і спробував пом’якшити сказане усмішкою. Кутики її губ відгукнулись, але через силу.

— У мене нема хлопців, — відповіла Камілла.

— Звісно, — продовжував я з легкою ноткою сарказму. — Звісно, я розумію. Вибач, я просто так ляпнув.

Вона трохи помовчала. Я щось зосереджено насвистував. Камілла заговорила знову:

— Чого ти такий злий?

— Злий? Сонечко. Та я найдобріша людина у світі. Я взагалі не визнаю ворожнечу. Хіба можна одночасно бути злою людиною й видатним письменником?

Її очі вже сміялися з мене.

— А ти видатний письменник?

— Хто його знає.

Камілла прикусила нижню губу двома білими гострими зубами, подивилась на вікно, потім на двері, наче загнаний звір, і всміхнулась.

— Тому я до тебе й прийшла.

Вона жмакала конверти, що лежали в неї на колінах, і мене це збуджувало — її пальчики торкались колін, гладили власне тіло.

Конвертів було два. Один Камілла відкрила, усередині лежав якийсь рукопис. Вона дала його мені. Це було оповідання Семюела Віґґінса, надіслане поштою із Сан- Хуана, штат Каліфорнія. Називалось «Котик із Колдвотера» і починалось так: «Котик із Колдвотера не шукав собі проблем, та від цих арізонських волоцюг завжди можна очікувати чого завгодно. Якщо на горизонті показався один із таких чортів, краще сховайте свою артилерію в кобуру. Проблеми з проблемами полягали в тому, що в Котика з Колдвотера проблем і так вистачало. В Арізоні техаських рейнджерів ніхто не любив, тому Котик з Колдвотера завжди спершу стріляв, а вже потім розбирався, хто впав від його кулі. Такі вже традиції в Штаті Самотньої Зірки, де мужики все ще лишаються мужиками, а жінки не гребують куховарити для вправних вершників і влучних стрілків — таких, як наш Котик з Колдвотера, найкрутіший мужик у своєму окрузі».

Це був перший абзац.

— Жах, — оцінив я.

— Будь ласка, поможи йому.

Він помре до наступного року — так сказала Камілла. Семмі подався з Лос-Анджелеса до пустелі Санта-Ана. Там він жив у своїй халупі й намагався написати якомога більше, поки ще є сили.

Усе своє життя він мріяв писати. І тепер, коли часу лишилося так мало, йому нарешті випав такий шанс.

— А мені що з того?

— Він помирає.

— А хто не помирає?

Я проглянув другий рукопис. Те саме. Я похитав головою.

— Огидно.

— Я знаю, — відповіла вона. — А ти міг би якось його поправити? Він віддасть тобі половину гонорару.

— Мені не треба гроші. Я сам добре заробляю.

Вона підвелась і стала навпроти мене, поклавши руки мені на плечі. Нахилилась ближче, і я відчув її солодкий подих, у її бездонних очах відбивалось моє обличчя; у мене запаморочилась голова, й аж скрутило від бажання.

— Зробиш це для мене?

— Для тебе? — перепитав я. — Ну, для тебе — так.

Вона поцілувала мене. Бандіні — маріонетка. Щедрий ніжний поцілунок за послуги, які він надасть у найближчому майбутньому. Я обережно відштовхнув її.

— Не обов’язково мене цілувати. Зроблю, що зможу.

У мене вже виникло кілька ідей щодо цього. Поки вона фарбувала губи перед дзеркалом, я глянув адресу на конверті. Сан-Хуан, Каліфорнія.

— Я напишу йому лист із рецензією, — запропонував я. Вона подивилась на мене в дзеркалі, завмерши із помадою в руці. Знову глузлива посмішка.

— Не треба, — сказала вона. — Я б зайшла ще раз — заберу й відправлю сама.

Що б ти зараз не казала, ти не надуриш мене, Камілло, бо я бачу у твоєму презирливому обличчі спогади про ту ніч на пляжі; знала б ти, як я тебе ненавиджу, Господи, як же я тебе ненавиджу!

— Ну добре, — відповів я. — Мабуть, так краще. Приходь завтра ввечері.

Вона сміялася з мене. Не обличчям і не губами — це йшло зсередини.

— О котрій зайти?

— А коли в тебе закінчується зміна?

Вона розвернулась, защепнула сумочку й подивилась на мене.

— Ти знаєш, коли закінчується зміна. Ох я тобі дам, Камілло, ох я тобі зроблю.

— Ну тоді й приходь.

Вона підійшла до дверей, узялася за ручку.

— Добраніч, Артуро.

— Я проведу тебе до виходу.

— Перестань, — відповіла вона.

Двері зачинились. Я стояв посеред кімнати, прислухаючись до її кроків на сходах. Я відчував своє побіліле обличчя й страшенне приниження; у мене зірвало дах, я схопив себе за волосся і з несамовитим ревом почав смикати щосили, викручуючись від огиди до неї; я бив кулаком об кулак, падаючи з одного кутка кімнати в інший, обхопивши себе руками, намагаючись викинути з голови огидні спогади про неї, задушити будь-які її прояви у моїй свідомості, задихаючись від ненависті.

Але я вже знав, що робити; цей хворий козел у пустелі ще своє отримає. Готуйся, Семмі. Я розірву тебе на шматки, ти ще пошкодуєш, що не помер раніше, що тебе не закопали давним-давно. Перо могутніше за меч, чуєш, Семмі, а перо Артуро Бандіні — ще могутніше. Тому що мій час настав, пане. І тепер ти своє отримаєш.

Я дочитав його оповідання. Поробив примітки до кожного рядка, кожного речення й абзаца. Текст був жахливий — перші незграбні спроби, розпливчасті, незв’язні й незрозумілі. Годину за годиною сидів і курив, як не в себе, божевільно регочучи над писаниною Семмі, зловтішаючись і радісно потираючи ручки. Ох я б йому вмазав! Я вмить підскочив і почав боксувати з тінню по кімнаті: на тобі, Семмі, на, і ще, а як тобі лівий хук, а правий крос, раз-два, бем, бем!

Обернувшись, я побачив зім’яту постіль, на якій сиділа Камілла. Еротичний контур, де її сідниці й стегна занурювались у ніжне синельне простирадло. Я вмить забув про Семмі, й, упавши на коліна, кинувся благоговійно обціловувати цю впадину.

— Я кохаю тебе, Камілло!

Коли це відчуття нарешті вивітрилось, я підвівся. Мені було гидко від самого себе — жахливого, бридкого Артуро Бандіні, брудного нікчемного виродка.

Я сів за стіл і став похмуро строчити руйнівне послання до Семмі.

«Дорогий Семмі!

Сьогодні увечері до мене заходила ця шльондра. Ви зрозуміли, про кого я — про нашу мексиканочку з чудесною фігурою й курячими мізками. Вона презентувала мені певні рукописи, які нібито вийшли з-під Вашого пера. Також вона повідомила, що до Вас у гості незабаром навідається пані з косою. За звичайних обставин я б назвав цю ситуацію трагічною. Але прочитавши вашу гнилу писанину, дозволю собі від імені цілого світу повідомити, що Ваша передчасна смерть — це втішна новина для нас усіх. Ви не вмієте писати, Семмі, тому раджу Вам у ці останні дні зосередитись на тому, щоби привести до ладу свою нікчемну душу, перш ніж світ полегшено зітхне, почувши про Вашу загибель. Я би дуже хотів, щоб мені дійсно було Вас шкода. Було б гарно, якби Ви, як-от я сам, були здатні залишити нащадкам гідну пам’ять про своє перебування на цій землі. Та оскільки це, очевидно, неможливо, дозвольте дати Вам пораду: не журіться перед смертю. Доля Вас не пошкодувала. Сподіваюсь, що Ви, як і решта світу, раді, що все це невдовзі завершиться, а ті папери, які Ви попсували чорнилом, більше ніхто не побачить. Я закликаю Вас від імені всіх адекватних і цивілізованих людей: спаліть свої літературні викидні й тримайтеся подалі від пера. Те саме стосується й друкарської машинки, якщо вона у Вас є, бо навіть просто друкувати такі тексти — страшна ганьба. Якщо ж Ви продовжите свої жалюгідні творчі потуги, неодмінно надішліть мені результати Вашої праці. Принаймні це весело читати. Хоча Ви, звісно, навряд чи ставили перед собою таку мету».

От і все, дописав. Йому кінець. Я зігнув рукописи навпіл, поклав разом зі своєю запискою у великий конверт, запечатав і написав адресу: «Семюелу Віґґінсу, Сан-Хуан, Каліфорнія». Наклеїв на конверт марку й сховав у кишеню. Піднявшись нагору, я вийшов надвір і попрямував до поштової скриньки на розі. Було десь біля третьої години цього незрівнянного ранку. Пастельне синє небо й білі зірки були приголомшливо ніжні — я аж задивився, не вірилося, що над головою в мене може бути така краса. На запилених пальмах не гойдалась жодна гілка. Стояла повна тиша.

Усе хороше, що було в мені, тієї миті стрепенулося у мене в серці — усе, за що я тримався у пошуках глибокого й неясного сенсу свого існування. Навколо — німа безтурботність природи, байдужа до великого міста; під цими вулицями й далі навкруги простягалася безкрая пустеля, вона чекала, доки місто помре, щоби знову вкрити його вічними пісками. Я із жахом усвідомив безглуздість існування й жалюгідну долю людства. Пустеля була тут завжди — цей терплячий білий звір і досі чекає на нашу смерть і загибель цивілізації, що кане в небуття. Раптом я подумав, що насправді люди — хоробрі створіння, і я пишаюся тим, що я один із них. Усе зло світу вже не здавалося мені злом, а навпаки — необхідною й корисною складовою безкінечної боротьби із пустелею.

Я подивився на південь, у бік великих зірок. Я знав, що десь там лежить пустеля Санта-Ана, що десь там у халупі під великими зірками лежить такий самий хлопець, як і я, і пустеля проковтне його трохи раніше за мене. Я тримав у руках його твори, прояв його боротьби із невблаганним мовчанням, утекти від якого йому вже не вдасться.

Убивця, бармен чи письменник — яка різниця: він приречений на те саме, що й усі решта; його кінець — це мій кінець. У цьому місті завішених вікон нас таких мільйони — і відрізнити нас одне від одного неможливо, як зів’ялі травинки. Жити — це вже непросто. А помирати — ще складніше. І Семмі судилося невдовзі померти.

Я стояв біля поштової скриньки, спершись на неї головою, і журився за Семмі, за самого себе, за всіх померлих і живих. Пробач мені, Семмі! Пробач дурному! Я повернувся в кімнату й цілих три години виводив на папері найулесливіші відгуки про його твори. Я не казав: «оце правильно, а оце неправильно». Я постійно повторював:

«на мою думку, було би краще, якби...» — і так далі, і тому подібне. Заснув я десь о шостій, але це нарешті був безтурботний, щасливий сон. Який же я все-таки чудовий! Добрий, чемний, хороший хлопець, готовий поділитися своєю любов’ю з ближніми й з усім світом.

Розділ 15

Ми з Каміллою не бачилися цілий тиждень. Тим часом я отримав відповідь від Семмі — він був дуже вдячний за мої правки. Семмі, її справжнє кохання. Він дав мені пораду, як краще ладнати з нашою мексиканською подругою.

«Вона непогана баба, дуже непогана, особливо коли світло вимкнене, але Ваша проблема, містере Бандіні, у тому, що Ви не знаєте, як з нею поводитись. Ви занадто добрі з нею. Ви не розумієте мексиканських жінок. Вони не хочуть, щоб до них ставилися як до людей. Якщо з ними похорошому, вони вилазять на голову».

Я працював над романом, час від часу перериваючись, щоби перечитати його лист. Я перечитував його й тоді, коли Камілла знову прийшла. Було близько опівночі, й вона ввійшла без стуку.

— Привіт, — сказала вона.

— Привіт, безтолоч.

— Працюєш?

— А що я, по-твоєму, роблю?

— Сердишся?

— Ні, — відповів я. — Просто гидко.

— Від мене?

— А від кого? Подивись на себе.

З-під піджака в неї виглядав білий халат, брудний, весь у плямах. Одна панчоха зсунулась на литку. Обличчя замучене, помада витерта. Пальто обліплене пухом і пилюкою, а на ногах — дешеві туфлі з високими підборами.

— Ти так стараєшся бути американкою, — сказав я. — Нащо? Глянь на себе в дзеркало.

Вона підійшла до дзеркала й стала уважно себе розглядати.

— Так втомилась. Сьогодні був важкий день.

— А ці туфлі, — продовжував я. — Взувай те, у чому маєш ходити, — гуарачі. А нафарбувалась як... Це жах — якась дешева пародія на американку. Ще й непричесана. Якби я був мексиканцем, я б тобі голову відірвав. Ти ганьбиш свій народ.

— Хто тобі взагалі дав право так зі мною говорити? Я така сама американка, як і ти. Хоча ні, ти ж не американець. Глянь на свою шкіру. Ти ж чорне італьяно, а очі які — очі теж чорні!

— Карі, — заперечив я.

— Ага, карі... Чорні! І коси як смола.

— У мене каштанове волосся.

Вона зняла пальто й плюхнулась на ліжко, встромивши цигарку в зуби. Почала нишпорити руками у пошуках сірників. Одна пачка лежала біля мене на столі; Камілла чекала, поки я її подам.

— Ти не паралізована, — сказав я. — Сама візьми.

Вона підпалила цигарку й мовчки курила, втупившись у стелю й розгублено випускаючи дим через ніс.

Надворі стояв туман. Десь здалеку долинала поліцейська сирена.

— Думаєш про Семмі? — запитав я.

— Можливо.

— Не обов’язково робити це тут. Тебе тут ніхто не тримає, пам’ятаєш?

Вона загасила цигарку, зіжмакала й розпотрошила — те саме зробили зі мною її слова.

— Господи, такий противний. Ти, мабуть, зовсім нещасна людина.

— Ідіотка.

Вона лежала, закинувши ногу на ногу. Під білим халатом було видно підв’язки панчіх і пару дюймів загорілої плоті. Волосся розтеклось по подушці, наче хтось перекинув чорнильницю. Камілла лежала на боці, спостерігаючи за мною, втопивши голову в подушку. Вона посміхнулась. Підняла руку й поманила до себе пальчиком.

— Іди сюди, Артуро, — ніжним голосом сказала вона. Я махнув рукою.

— Дякую. Мені й так добре.

Цілих п’ять хвилин вона спостерігала, як я витріщаюсь у вікно. Я міг доторкнутися до неї, обійняти; так, Артуро, варто лише злізти зі стільця й лягти біля неї. Але мені не йшла з голови та ніч на пляжі, сонет на підлозі й любовна телеграма — ці кошмари заповнили всю кімнату.

— Боїшся? — запитала вона.

— Тебе? — пхикнув я.

— Боїшся.

— Ні, не боюсь.

Камілла розкрила обійми, і, здавалось, вся відкрилася для мене — тільки бери; але від цього я лише глибше замкнувся у собі, про всяк випадок зберігши в пам’яті її звабливий ніжний образ.

— Слухай, я зайнятий. Дивись, — я поплескав стос аркушів біля друкарської машинки.

— І боїшся.

— Чого?

— Мене.

— Пф.

Тиша.

— Ти якийсь дивний, — сказала вона.

— Що?

— Ти голубий.

Я підвівся і став над нею.

— Брехня.

Ми лежали поруч, і вона ґвалтувала мене своїм презирством, своїми поцілунками, скривленими губами й насмішкуватим поглядом, доки я не перетворився на колоду і в мені не лишилось жодних почуттів — тільки страх і трепет перед нею, бо вона аж занадто гарна, незрівнянно красивіша й чесніша за мене. На її тлі я сам собі став чужий, бо вона — це тихі ночі й високі евкаліпти, зірки над пустелею, земля й небо, і вранішній туман; а я забрів сюди випадково, з однією лише ціллю — стати письменником, заробити грошей, прославитись і тому подібна дурня. Вона була настільки краща за мене, настільки правдивіша, що мені від себе стало бридко, і я не міг дивитися в її ніжні очі. Я придушив тремтіння, коли її смугляві руки обійняли мою шию, а довгі пальці вп’ялись у волосся. Не я поцілував її — це вона поцілувала мене, автора оповідання «Песик засміявся», а потім взяла мою долоню обома руками, поцілувала й притисла до улоговинки між грудьми. Підставивши губи, Камілла чекала.

А Артуро Бандіні, великий письменник, глибоко занурений у свої барвисті фантазії, романтичний Артуро Бандіні, ущерть набитий влучними фразами, зміг лише грайливо промимрити:

— Привіт.

— Привіт? — здивувалась вона. — Привіт? — вона розсміялась. — Ну привіт. Як справи?

Ох цей Артуро! Ходяча фантазія.

— Шикарно.

І що тепер? Куди поділися бажання й пристрасть? От як тільки вона піде, усе обов’язково повернеться. Хай Бог милує, Артуро, ти просто не можеш цього зробити!

Але ж згадай своїх видатних попередників! Не опускай планку!

Камілла мене мацала, а я від страху намагався стримувати її руки і її саму. Вона поцілувала мене ще раз. Із таким самим успіхом могла б поцьомати шматок вареного м’яса. Я був жалюгідний.

Вона відштовхнула мене.

— Іди звідси, — скривилась вона. — Відпусти мене.

Відраза, страх і приниження — усе разом завирувало у мене всередині, і я її не відпустив. Я вчепився в неї, силою притис свій холодний рот до її теплих губ; вона виривалась, а я лежав і тримав її, притиснувши голову їй до плеча, стидаючись глянути у вічі. Раптом від боротьби зі мною її презирство переросло у ненависть, і саме тоді я її захотів. Із кожним сплеском її чорної люті моє бажання наростало; я був щасливий — ура, Артуро! Радість і сила, сила і радість, захват від усвідомлення того, що я можу оволодіти нею, варто тільки захотіти. Але я не хтів — мені вже вистачило любові. Я був уражений силою й радістю Артуро Бандіні. Відпустивши її, я прибрав руку з рота й зіскочив з ліжка.

Вона сиділа, стиснувши зуби, з білою піною в кутиках рота, і розплутувала своє довге волосся, ледве стримуючись, щоб не заверещати. Дарма — хай би собі кричала, бо Артуро Бандіні не голубий, з Артуро Бандіні все гаразд. Ще б пак, один Артуро за шістьох мужиків — парубок! Рано чи пізно все мало стати на свої місця: чудовий хлопець, потужний письменник, шалений коханець — живе як належить, а пише ще краще.

Я спостерігав, як вона поправляє сукню, встає, задихана й перелякана, і йде до дзеркала, ніби хоче переконатись, що все це справді відбувалося з нею.

— Ти жахливий, — казала вона. Я сів і почав гризти ніготь.

— Я думала, ти не такий, — продовжувала вона. — Ненавиджу, коли поводяться грубо.

Грубо — пф. Кому яка різниця, що вона думає? Головне було доведено: я міг її взяти, і що б вона собі не думала, це вже не має жодного значення. Тепер я не просто чудовий письменник — тепер я її не боюсь. Я можу дивитися їй у вічі так, як чоловік повинен дивитися у вічі жінці. Вона пішла, не промовивши більше ні слова. А я поринув у солодкі фантазії, насолоджуючись упевненістю в собі: світ такий великий, у ньому стільки всього, у чому я міг би досягти вершин! О, Лос-Анджелесе! Пил і туман лягають на твої самотні вулиці, та Артуро Бандіні тепер не самотній. Заждіть, ви, привиди цієї кімнати, почекайте ще трохи, і це таки станеться: хай Камілла поки що рятує свого пустельника Семмі з його нікудишніми оповіданнями, бо скоро вона скуштує мене — я в цьому певен, як певен у тому, що Бог є на небесах.

Може, тиждень минув, може, два — не пам’ятаю. Я знав, що вона повернеться, але не чекав на неї — просто жив своїм життям. Написав кілька сторінок. Прочитав пару книжок. Та я був певен: вона повернеться. Це обов’язково станеться вночі. Я навіть не знав, яка вона у світлу пору. Коли б ми з нею не бачилися — жодного разу це не траплялося засвітла. Я очікував на її появу, як очікують на появу місяця.

І вона прийшла. Цього разу я почув стук камінчиків у вікно. Я відчинив його настіж — внизу стояла Камілла, у светрі поверх білого фартуха. Вона дивилась на мене, задерши голову й роззявивши рота.

— Що робиш? — запитала вона.

— Нічого.

— Сердишся на мене?

— Ні. А ти на мене? Вона засміялась:

— Трохи.

— Чого?

— Бо ти вредний.

Ми поїхали кататись. Камілла спитала, чи я знаюся на зброї — я відповів, що ні. Вона повезла мене в тир на Мейн-стріт. Камілла стріляла, як снайпер. Вона знала власника — хлопчину в шкіряному піджаку. А я не міг нікуди влучити, навіть у найбільшу середню мішень. Платила Камілла, і мої промахи її нервували. Вона могла влучити в яблучко центральної мішені, тримаючи револьвер під пахвою, а я зробив пострілів п’ятдесят і не влучив жодного разу. Камілла хотіла навчити мене правильно тримати зброю, але я видер рушницю в неї з рук і почав розмахувати стволом куди-інде. Хлопчина у шкіряному піджаку пірнув під прилавок:

— Обережно! — заверещав він. — Дивись, куди цілишся!

Тепер Каміллі було не просто гидко, а ще й соромно за мене. Вона дістала з повної кишені чайових іще п’ятдесят центів.

— Спробуй ще раз. Тільки цього разу не промаж, а то я не буду за тебе платити.

Грошей у мене із собою не було. Я поклав рушницю на прилавок і сказав, що більше не стрілятиму.

— Та ну його.

— Він мамин синок, Тіме, — сказала Камілла своєму знайомому. — Тільки віршики писати вміє.

Тім, звісно ж, поважав тільки тих людей, які вміють стріляти. Він глянув на мене з відразою й промовчав. Я ж схопив вінчестер, прицілився й став поливати мішень свинцем. Здоровенна мішень за шістдесят футів, на трифутовій палиці не подала жодних ознак того, що в неї влучили. Коли куля била в яблучко, мав лунати дзвінок. Ані звуку. Я вийняв магазин, вдихнув терпкий сморід пороху й скривився. Тім і Камілла реготали з маминого синочка. Біля нас на тротуарі вже зібрався натовп. Усі поділяли Каміллину відразу — це надто заразна річ, навіть я її відчував. Камілла розвернулась і, побачивши людей, почервоніла. Їй стало соромно й прикро за мене, вона була готова крізь землю провалитися. Вона процідила крізь зуби, що нам краще піти. Продершись крізь натовп, Камілла рушила швидким кроком, на кілька метрів попереду мене. А я нікуди не поспішав. Ой-ой, ну то й що, що я не вмію стріляти з тої дурнуватої рушниці? Що з того, що те бидло з мене сміялось, і вона разом з ними? Бо хто з них, тих тупорилих свиней, паршивих зверхніх доходяг з Мейнстріт, хто з них може написати оповідання на зразок «Давно втрачених схилів»? Та ніхто! Так що пішли вони всі зі своїми насмішками.

Машина стояла біля входу в кафе. Коли я заліз усередину, Камілла вже завела мотор. Я-то заліз, але вона не стала чекати, доки я всядусь. Кинувши на мене єхидний погляд, Камілла відпустила зчеплення. Мене відкинуло спершу на сидіння, а потім на лобове скло. Ми застрягли між двома автомобілями. Вона таранила спочатку один, потім інший, у такий спосіб даючи зрозуміти, яким дурнем я себе виставив. Коли ми нарешті вирвалися з узбіччя й полетіли на дорогу, я полегшено зітхнув і відкинувся на спинку.

— Слава тобі, Господи, — сказав я.

— Стули пельку!

— Слухай. Якщо для тебе це така велика біда, то, може, краще висадиш мене? Я можу й пішки прогулятися.

Вона одразу ж натисла на газ. Ми мчали центром міста. Я щосили намагався втриматися, хоча здавалося, що краще вже самому вискочити з машини. Зрештою ми доїхали туди, де машин на дорогах майже не було — за дві милі від Банкер-Хілл, у східну частину міста, де розташовувалися одні заводи й пивоварні. Пригальмувавши, Камілла звернула на узбіччя. Над дорогою стояв низенький чорний паркан. За ним — складені купами сталеві труби.

— А чому тут? — запитав я.

— Ти хотів прогулятися. Вилазь і гуляй.

— Я вже знову хочу покататись.

— Вилазь, — повторила вона. — Я серйозно. Піди пошукай хоч когось, хто стріляє гірше за тебе. Давай, вали, я сказала!

Я дістав з кишені цигарки, запропонував їй.

— Можемо це обговорити.

Камілла вибила пачку з рук, жбурнула під ноги й недвозначно на мене подивилась.

— Я тебе ненавиджу, — прошипіла вона. — Господи, як я тебе ненавиджу!

Поки я збирав цигарки, від ненависті Камілли здригався весь закинутий завод і вся ніч навколо нас. Я розумів її. Насправді вона не ненавиділа Артуро Бандіні, принаймні не зовсім.

Їй не подобалося те, що Артуро не відповідає її стандартам. Вона хотіла його покохати, але не могла. Вона хотіла, щоб він був як Семмі — спокійний, мовчазний і похмурий, щоб добре вправлявся з рушницею, був гарним барменом і бачив у ній лише офіціантку — нічого більше. Я виліз із машини з посмішкою, бо знав, що її це зачепить.

— На добраніч, — сказав я. — Гарний вечір — я не проти й прогулятись.

— Сподіваюсь, додому не дійдеш, — відповіла вона. — Сподіваюсь, твій труп під ранок знайдуть у канаві.

— Зроблю все, що зможу.

Від’їжджаючи, вона розревілась, закричала від болю. Ясно було одне: Артуро Бандіні — не пара для Камілли Лопес.

Розділ 16

Хороші, плідні дні: рукопис розростається сторінка за сторінкою. Вдалі дні: трошки того, трошки цього, історія Віри Рівкен — і сторінок ставало все більше й більше. Я був щасливий. Казкові дні: за житло заплатив, а в гаманці лишилось ще п’ятдесят доларів; з ранку до вечора можна нічого не робити, тільки писати й обмірковувати те, про що пишу: так гарно бачити, як вона росте, піклуватися про неї — моя кровиночка, моя книжечка, мої слова, може, навіть комусь потрібні, може, вони навіть увійдуть в історію, але все одно вони належатимуть мені — нестримному Артуро Бандіні, який от-от допише свій перший роман. Та ось настає вечір, і що мені з ним робити? Моя душа геть вихолола, накупавшись в океані слів, і думки вже не літають у небесах — що в такі моменти робить решта людей у нашому світі? Піду посиджу, подивлюся на неї, на свою Каміллу Лопес.

Так і зробив. Усе як у старі добрі часи — ми зустрічалися поглядами й відводили очі. Тільки вона змінилась — схудла, обличчя змарніло, у кутиках губ з’явилися заїди. Ми обмінялися ввічливими усмішками. Я дав чайові, вона подякувала. Я кидав у фонограф монетки й ставив її улюблені пісні, але вона вже не танцювала на роботі й не озиралася на мене так часто, як колись. Можливо, це через Семмі. Напевно, вона за ним сумувала.

Я запитав:

— Як він?

Вона знизала плечима:

— Думаю, нормально.

— Ти з ним не бачишся?

— Бачусь, звісно.

— Ти не дуже добре виглядаєш.

— Та ні, все гаразд. Я встав.

— Ну, я вже буду йти. Просто заскочив спитати, як ти поживаєш.

— Це дуже мило.

— Не дуже. Чого ти не заходиш? Вона всміхнулась.

— Може, якось і зайду.

І ти таки прийшла, моя дорога Камілло. Ти знову кидала камінчики у вікно, і я затяг тебе до кімнати, від тебе пахло віскі, і я потім сидів спантеличений, поки ти, п’яненька, гигочучи, сиділа за друкарською машинкою й бавилася з клавіатурою. Раптом ти повернулась до мене, і я роздивився твоє обличчя у світлі — опухла нижня губа, чорний синець довкруж лівого ока.

— Хто тебе бив? — запитав я. І ти відповіла:

— Потрапила в аварію.

— А іншу машину, випадково, не Семмі вів?

І ти заплакала, п’яна, убита горем. У такі моменти я міг торкатися тебе, нічого не відчуваючи. Я міг лежати поруч із тобою, обіймаючи й вислуховуючи, як Семмі тебе ненавидить, як ти поїхала в пустелю після роботи, як він побив тебе за те, що збудила його о третій ранку.

— Нащо ти до нього їздиш?

— Бо я кохаю його.

Ти дістала із сумочки пляшку, і ми її допили, прикладаючись по черзі. Коли пляшка спорожніла, я вискочив у магазин і купив ще одну, більшу. Ми плакали й пили всю ніч. На п’яну голову я міг казати все, що накипіло у мене в серці, усі мої красномовні фрази, усі точні порівняння, бо ти ридала за іншим хлопцем і не чула жодного мого слова. Зате їх чув я — і тієї ночі Артуро Бандіні був в ударі, бо говорив він до своєї справжньої любові, і це була не ти й не Віра Рівкен — просто його справжня любов. Тієї ночі з моїх вуст вилетіло кілька першокласних речей. Я став перед тобою на коліна, узяв за руку й промовив:

— Ой, Камілло, бідна дівчинко! Поверни мені мою змучену душу! Поцілуй мене, бо зголоднів я вже без хліба з безкраїх мексиканських полів. Дай вдихнути роз’ятреними ніздрями аромати загублених міст, дай мені померти, торкаючись ніжних вигинів твоєї шиї, наче напівзабутих білих південних берегів. Візьми тугу цих тривожних очей і розвій по вітру, що гуляє кукурудзяними полями, бо я кохаю тебе, Камілло, й ім’я твоє священне, ім’я хороброї принцеси, яка не побоялася померти за своє нерозділене кохання.

Я напився тої ночі, Камілло, напився дешевим віскі, і ти була п’яна — від віскі й від горя. Пам’ятаю, що, вимкнувши світло, геть голий, в одному черевику, що ніяк не хотів зніматись, я обійняв тебе й заснув, і мені не заважали твої ридання, докучали тільки гарячі сльози, що крапали з твоїх очей мені на губи — я відчував їхній солоний присмак і згадував про Семмі з його огидною писаниною. Воно й не дивно, що він тебе б’є. Придурок. Навіть коми ставити не вміє. Ми прокинулися вже вранці, обоє з похмілля, і губа в тебе розпухла, наче на карикатурі. Чорні очі позеленіли. Ти встала й, похитуючись, пішла до раковини вмиватись. Я чув, як ти стогнеш. Дивився, як ти вдягаєшся. На прощання ти поцілувала мене в чоло. Від цього мене занудило ще більше. Ти вилізла з вікна, і я слухав, як човгають твої ноги схилом пагорба угору, як свистить трава й тріскають гілочки під твоїми непевними кроками.

Складно пригадати все в хронологічному порядку. Зима, весна, літо — дні весь час були однакові. Слава Богу, наставали й ночі, дякувати темноті — без неї ми б навіть не здогадувалися, що один день закінчився й почався наступний. Я написав уже двісті сорок сторінок, лишилось ще трохи. Це раз плюнути. А потім текст вирушить поштою до Хекмута, і вуаля — знов почнуться мої муки.

Десь тоді ми з Каміллою з’їздили на острів Термінал. Він був насипний і на карті виглядав як довгий палець, що вказував на Каталіну. Там було повно консервних заводів і скрізь смерділо рибою, коричневі хати були під стелю забиті японськими дітьми, уздовж білих піщаних смуг простягалася широка чорна бруківка, а на вулицях діти грали у футбол. Камілла була якась дратівлива, останнім часом вона забагато пила, і погляд у неї став закостенілий, курячий, як у старої баби. Ми припаркувалися на узбіччі широкої вулиці й прогулялися ярдів на сто до пляжу. Узбережжя було кам’янисте й кишіло крабами. Крабам було несолодко, бо на них полювали крикливі чайки, що без кінця воювали між собою. Ми сиділи на піску й спостерігали за ними; Камілла сказала, що вони — чайки — дуже гарні.

— Терпіти їх не можу, — відповів я.

— Господи! Та ти все на світі ненавидиш.

— Подивись на них. Чого вони зачіпають тих бідних крабів? Краби їм не зробили нічого поганого. То чого вони з них знущаються?

— Краби, — скривилась вона. — Фу.

— Ненавиджу чайок, — продовжував я. — Жеруть що попало, чим дохліше, тим краще.

— Господи, ти можеш хоч іноді стулити пельку? Вічно все перепаскудиш. Яка тобі різниця, що вони їдять?

У японських дітей на вулиці саме проходив якийсь серйозний матч. Найстаршому гравцю було років дванадцять. Один малий доволі непогано грав плеймейкера. Я відвернувся від моря й став спостерігати за матчем. Плеймейкер запустив черговий пас прямо в руки товаришу по команді. Мені стало цікаво, і я всівся зручніше.

— Дивись на море, — сказала Камілла. — Тут красиво. Тобі має таке подобатися, ти ж письменник.

— Він віддає красиві передачі, — відповів я.

Її губа вже стухла, та синець на оці ще не зійшов.

— Раніше я часто сюди приїжджала. Майже щовечора.

— Мабуть, із іншим письменником. З великим геніальним Семмі.

— Йому тут подобалось.

— Він справді людина мистецтва. Оповідання на твоєму лівому оці — шедевр.

— Він не ляпає язиком так, як ти. Він знає, коли краще помовчати.

— Придурок.

Між нами назрівала сварка. Я вирішив її уникнути; встав і пішов до дітей на вулиці. Вона запитала, куди я зібрався.

— Піду пограю. Вона обурилась.

— З ними? З оцими япошками? Я вже брів по піску.

— Згадай, що було тоді вночі! — крикнула вона.

— Що було?

— Пам’ятаєш, як ти пішки йшов додому?

— Нічого, — відповів я. — Автобусом безпечніше.

Діти не взяли мене грати, бо учасників у обох командах вже було порівну, але мені дозволили трохи посудити. Команда плеймейкера відірвалась настільки, що треба було щось змінювати, і я зайшов за їхніх суперників. Усі в нашій команді хотіли бути квотербеками, і ми довго не могли розібратися, хто де гратиме. Мене поставили в центр, а я ненавидів цю позицію: ніколи не вмів нормально приймати передачі. Врешті-решт капітан моєї команди спитав, чи вмію я хоч пасувати, і дав мені шанс на позиції тейлбека. Я віддав першу точну передачу, і гра пішла веселіше. Камілла майже одразу пішла, а ми грали дотемна. Вони перемогли, але з невеликим відривом. Назад у Лос- Анджелес я поїхав автобусом.

Обіцяти собі більше з нею не бачитися було марно. Два дні від неї нічого не було чути. А трапилося це на третю ніч після того, як вона кинула мене на острові. Я пішов на виставку в галерею. До себе повернувся вже після півночі. Я спустився старими сходами до кімнати, та двері були зачинені зсередини. Я посмикав за ручку і почув її голос:

— Хвилинку. Це я, Артуро.

Хвилинка вийшла довга, уп’ятеро довша, ніж зазвичай. Було чути, як вона метушиться за дверима. Грюкнула шафа, відчинилось настіж вікно. Я посмикав ручку ще раз. Вона відчинила, задихана, груди різко здіймались і опускались. В очах горіло чорне полум’я, щоки налиті кров’ю, а вона жвава й радісна, як ніколи. Я навіть перелякався від таких змін: вона часто кліпала очима, на губах сяяла жива, грайлива й трохи слинява посмішка.

Я запитав:

— Що відбувається?

Камілла обійняла мене й пристрасно поцілувала, та я знав, що пристрасть ця підробна. Вона перегородила мені дорогу сплеском своєї ніжності. Камілла щось від мене приховувала й намагалась не пускати всередину якомога довше. Я кинув оком по кімнаті через її плече. На подушці лишився слід від голови. На стільці висіло її пальто, а комод був усипаний маленькими гребінцями й заколками. Ніби все гаразд. Здавалось, усе на місці, окрім двох червоних килимків біля ліжка. Їх перекладали, це було очевидно, бо мені подобалось, коли вони лежали на звичному місці, щоб на них уранці можна було стати ногами прямо з ліжка.

Я відіпхнув її в сторону й повернувся в бік шафи. Камілла раптом, важко дихаючи, позадкувала до неї й широко розкинула руки, щоб я не підходив.

— Не відчиняй, Артуро, — благала вона. — Будь ласка!

— Та що це все, в чорта, значить?

Каміллу затрясло. Вона облизала губи й ковтнула слину, очі були повні сліз — вона одночасно і плакала, і сміялась.

— Я тобі колись розповім, — сказала вона. — Тільки не дивись, Артуро. Тобі не можна. Правда, тобі не можна. Будь ласка!

— Хто там усередині?

— Нікого там нема, — майже закричала вона. — Нікого. Ти не зрозумів, Артуро. Там нікого не було й нема. Але, будь ласка, не відчиняй її поки що. Будь ласка!

Камілла підійшла до мене, наче зомбі, простягаючи руки, якими все ще перекривала шлях до шафи. Вона поцілувала мене дуже різко, з холодною пристрастю й чуттєвою байдужістю. Мені не сподобалось. Одна її частина зраджувала іншу, але я не міг зрозуміти, яка частина яку. Я сів на ліжко, Камілла знову стала поміж мною й шафою. Вона щосили намагалась приховати своє перезбудження. Так алкоголіки роблять вигляд, що вони не п’яні; але вона таки була перезбуджена, і приховати це було неможливо.

— Ти п’яна, Камілла. Не пий так багато.

Те, як охоче вона зі мною погодилась, одразу викликало підозру. Вона стояла, киваючи головою, як шкодлива дитина, що з опущеними очима визнає свою провину, сором’язливо усміхаючись і надуваючи губки. Я встав і поцілував її. Вона була п’яна, але не від віскі й не від іншого алкоголю — її подих був занадто свіжий. Я поклав її до себе на ліжко. Задоволення хвилями спалахувало в її очах, її пальчики пристрасно, але мляво шукали моє горло. Вона легенько стогнала, притиснувшись губами мені до обличчя.

— Якби ж ти був ним, — прошепотіла Камілла.

Раптом вона заверещала, пронизливим криком, що аж дер по стінах кімнати.

— Ну чому ти не він! Господи, чому ти не він?

Камілла почала бити мене кулаками, накидаючи мені по голові з обох боків, з вереском дряпаючись у поривах люті від того, що доля не зробила з мене її коханого Семмі. Я схопив її за зап’ястя й наказав, щоб заспокоїлась, викрутив руки за спину й затулив долонею крикливий рот. Вона витріщалась на мене набряклими виряченими очима, їй не було чим дихати.

— Не відпущу, поки не пообіцяєш мовчати.

Вона кивнула, і я відпустив. Підійшовши до дверей, я прислухався, чи ніхто не йде. Камілла лежала обличчям у ліжко й плакала. Я навшпиньки підкрався до шафи, але вона інстинктивно це відчула й різко повернулась до мене. Уся в сльозах, очі як розчавлений виноград.

— Відкриєш шафу — буду кричати, — попередила вона. — Буду кричати до ранку.

Цього мені не хотілось. Я знизав плечима. Вона знову вткнулась обличчям у подушку й заревіла. Скоро виплачеться, і я зможу відправити її додому.

Минуло півгодини, а вона все ще ревіла. Я нахилився до неї й погладив по голові.

— Чого ти хочеш, Камілло?

— Його, — схлипувала вона. — Хочу поїхати до нього.

— Зараз? — перепитав я. — Боже, туди ж їхати сто п’ятдесят миль.

Та хоч тисячу, хоч мільйон — Каміллі було все одно, вона хотіла його побачити зараз. Я сказав, щоб їхала — це її справа; машина в неї є — за п’ять годин якраз доїде.

— Поїхали зі мною, — попросила вона крізь сльози. — Він не любить, коли я приїжджаю. А тебе поважає.

— Ні, я точно ні. Я лягаю спати.

Камілла почала благати мене, впала на коліна, вчепилась мені в ноги, жалібно заглядаючи у вічі. Вона дуже сильно його кохала. Звісно, такий великий письменник, як я, мав би розуміти, що значить любов. Звісно, я розумів, чому вона не може поїхати туди сама. Камілла торкнулась свого підбитого ока. Семмі не випровадить її, якщо разом із нею приїду я. Навпаки, він буде вдячний, що вона мене привезла, ми з ним гарненько побесідуємо, бо я ж стільки всього можу розповісти про письменницьке ремесло — він буде вдячний і мені, і їй. Я опустив на неї очі й, стиснувши зуби, спробував заперечити вищезгадані аргументи; але Камілла все подала так, що я не міг встояти, і коли погодився їхати, то розплакався разом із нею. Я допоміг їй підвестися, витер очі, прибрав волосся з лиця й раптом відчув відповідальність за неї. Тихенько піднявшись сходами нагору, ми прокрались через вестибюль на вулицю, де стояла її машина.

Ми вирушили на південь, потроху відхиляючись на схід, змінюючи одне одного за кермом. Під ранок ми заїхали в сірі спустошені землі, де росли одні кактуси, полин і юки, — у пустелю майже без піску, де широченна рівнина була всипана потрісканим камінням і невеличкими приземкуватими пагорбами. Там ми звернули з шосе й виїхали на ґрунтову дорогу, засипану камінням, якою майже ніхто не їздив. Дорога піднімалась і опускалась у такт сонним пагорбам. Коли ми добралися до каньйонів і вузьких глибоких ущелин, на двадцять миль углиб пустелі Мохаве, сонце вже зійшло. Десь під нами жив Семмі. Камілла показала пальцем на низеньку мазану халупу, що причаїлась біля підніжжя трьох крутих пагорбів. Халупа стояла на самому краю піщаного моря, яке простягалося на схід аж за небокрай.

Ми обоє стомились, її старенький «Форд» витряс із нас усю душу. У цю пору тут було дуже холодно. Нам довелося залишити машину за двісті ярдів від дому й пішки пертися до дверей по камінцях. Я йшов попереду. Біля дверей зупинився й завмер. Усередині хтось голосно хропів. Камілла шкандибала позаду, склавши руки на грудях, щоб хоч трохи зігрітися. Я постукав, у відповідь прозвучав стогін. Я постукав ще раз і почув голос Семмі.

— Якщо це ти, носата, я тобі зараз зуби повибиваю.

Він відчинив — перед нами постало обличчя, яке вже давно не відпускали чіпкі пальчики сну, із сірими скляними очима й нечесаним волоссям, прилиплим до лоба.

— Привіт, Семмі.

— О, а я думав, це вона.

— Вона теж тут.

— Скажи, хай валить звідси. Вона мені тут не треба. Камілла сховалася під стіну халупи, зніяковіло усміхаючись. Ми обоє дуже змерзли, аж зуби цокотіли. Семмі відчинив двері ширше.

— Ти заходь. А вона — ні.

Я увійшов. Усередині було хоч око виколи, смерділо поношеною білизною й заспаним хворим тілом. Слабеньке світло ледь-ледь пробивалося крізь щілину у вікні, завішеному ганчіркою. Перш ніж я встиг щось сказати, Семмі зачинив за нами двері на засув.

Брудна холодна підлога була засипана піском. Семмі зірвав ганчірку з вікна, й усередину ввірвалося вранішнє проміння.

Було так холодно, що з рота йшла пара.

— Впусти її, Семмі, — сказав я. — Що це ти вигадуєш.

— Я цю лярву не впущу, — відповів він.

Він стояв у своєму довгому спідньому, із зачовганими ліктями й колінами. Високий, худющий, як ходячий труп, і майже чорний від засмаги. Семмі прошкандибав до печі й почав розводити полум’я. Його голос змінився, він заговорив спокійніше.

— Написав ще оповідання на минулому тижні, — сказав він. — Думаю, цього разу вийшло непогано. Хочу, щоб ти подивився.

— Можна, — відповів я. — Але, чорт забирай, Семмі, вона ж моя подруга.

— Ага. А толку від неї. Бахнута на всю голову. Самі проблеми.

— Все одно впусти її. Там холодно.

Він відчинив двері й висунув голову назовні:

— Чуєш, ти!

Камілла плакала, але намагалась не подавати виду.

— Так, Семмі.

— Що ти стоїш, як притрушена. Заходиш чи ні?

Камілла увійшла, як перелякана лань, а він знову завозився біля печі.

— Я ж тобі казав, щоб ти тут не тинялася, — буркнув Семмі.

— Я привезла його. Артуро. Він хотів поговорити з тобою про літературу. Правда, Артуро?

— Правда.

Я не впізнавав Каміллу. Її звичної войовничої впевненості наче ніколи й не було.

Камілла стояла осторонь, безвольна й слабкодуха, згорбившись й опустивши голову, ніби та була занадто важка для такої тендітної шиї.

— Ти, — гаркнув Семмі до Камілли. — Принеси дров.

— Я сам сходжу, — запропонував я.

— Хай вона сходить, — відповів він. — Вона знає, куди треба йти.

Камілла швиденько вислизнула за двері. Трохи згодом вона повернулася з цілим оберемком у руках. Висипавши дровеняки в ящик біля печі, вона мовчки стала кидати їх по одній у вогонь. Семмі сидів на ящику в іншому кінці кімнати, надягаючи шкарпетки. Він безперестанку лепетав про свої оповідання, суцільним потоком без жодних пауз. Камілла стояла розгублена біля печі.

— Ти, — сказав Семмі, — зроби кави.

Камілла виконала наказ і подала нам каву в залізних чашках. Семмі добре виспався й тепер був повен сил та ентузіазму. Ми вмостилися біля вогню; я був геть стомлений і сонний, і гаряче полум’я бавилося з моїми обважнілими повіками. Біля нас, не присідаючи, поралася Камілла. Вона підмела, застелила ліжко, перемила посуд, розвісила розкиданий по підлозі одяг. Що більше Семмі говорив, то задушевнішим і щирішим він ставав. Фінансова сторона письменницької справи його цікавила більше, ніж творча: скільки платить цей журнал, а скільки той; він був упевнений, що твори публікують лише по знайомству, і якщо в тебе немає родичів чи друзів у видавництві, твоє оповідання ніхто нікуди не візьме. Переконувати його було марно, я навіть не намагався, бо розумів, що така позиція життєво необхідна людині, яка пише погано.

Камілла приготувала нам сніданок, і ми їли з тарілок на колінах — смажена кукурудзяна каша і яєшня з беконом. Семмі їв неохайно, як зазвичай їдять хворі люди. Камілла зібрала й помила посуд, а потім сама поснідала в куточку, не видавши жодного звуку, окрім клацання виделки об олов’яну тарілку. Семмі не затикався весь ранок. Насправді йому не потрібні були ніякі творчі поради. Я ледве-ледве крізь напівсон слухав його роздуми про те, як треба і не треба писати. Та я був геть виснажений і попросився хоч трохи перепочити. Семмі провів мене до плетеної альтанки з пальмових гілок. Повітря вже прогрілось, сонце піднялося вище. Я ліг у гамак і заснув; останнє, що пам’ятаю, — це як Камілла, схилившись над баддею з брудною водою, прала кілька пар трусів і халат.

За шість годин вона збудила мене, повідомивши, що вже друга й нам час виїжджати назад. На сьому вечора Камілла мала встигнути в «Буфет Колумбія». Я запитав, чи поспала вона хоч трохи, — у відповідь вона лише похитала головою. Її обличчя являло собою квінтесенцію страждань і втоми. Я виліз із гамака й випростався; мене обдало гаряче пустельне повітря. Одяг був мокрий від поту, але я добре відпочив і набрався сил.

— А де наш геній? — запитав я.

Вона кивнула на халупу. Я попрямував до дверей, пригинаючись під розвішеним випраним одягом.

— Твоя робота?

— Мені подобається, — усміхнулась вона.

Із халупи долинало смачне хропіння. Я зазирнув усередину. На ліжку, розкинувши руки й ноги, з широко розкритим ротом лежав напівголий Семмі. Я навшпиньки пішов назад.

— Це наш шанс, — сказав я. — Поїхали.

Камілла увійшла до хатини й тихенько стала біля Семмі. Я побачив крізь прочинені двері, як вона, схилившись над ним, уважно розглядає його обличчя й тіло. Камілла нахилилась нижче, до самого обличчя, ніби хотіла поцілувати. У ту ж секунду він прокинувся, і їхні погляди зустрілись. Семмі гаркнув:

— Пішла звідси.

Камілла розвернулась і вийшла надвір. Назад до Лос- Анджелеса ми їхали мовчки.

Навіть розпрощавшись біля готелю «Альта-Лома», ми не промовили жодного слова, але вона вдячно усміхнулась, я теж усміхнувся, співчутливо, і Камілла поїхала на роботу.

Вже стемніло, у небі танули останні рожеві відблиски заходу сонця. Я спустився до себе в кімнату й, позіхаючи, гепнувся на ліжко. Раптом згадав про шафу. Підійшов до неї, відчинив дверцята. Все нібито було на місці: костюми висіли на гачках, валізи лежали зверху на полиці. Та в шафі було темно. Я запалив сірника й глянув униз. У кутку валявся спалений сірник і щіпка коричневих крупинок, чимось схожих на грубо мелену каву. Я взяв кілька крупинок на палець і спробував на смак. Я одразу ж зрозумів, що це — марихуана. Жодних сумнівів: Бенні Коен якось показував мені канабіс, щоб я тримався від нього подалі. То ось чому вона сюди приходила — марихуану треба курити в герметичному приміщенні. Тепер ясно, чому килимки лежали не на місці: вона затикала ними щілину під дверима.

Камілла була наркоманкою. Я обнюхав одяг, що висів у шафі, — пахло горілими кукурудзяними рильцями. Камілла, наркоманка.

Це була не моя справа, але ж ішлося не про когось, а про неї. Камілла обманювала, насміхалася з мене, кохала іншого хлопця, та все одно вона була така гарна, така необхідна мені... Тому я вирішив, що це й моя справа теж. Того ж вечора об одинадцятій я чекав її на стоянці.

— То ти наркоманка.

— Іноді бавлюся. Коли стомлена.

— Кидай це діло.

— У мене немає залежності.

— Все одно кидай.

Вона знизала плечима:

— Запросто.

— Пообіцяй мені, що кинеш. Вона перехрестилась:

— Щоб я здохла.

Та ці слова вона сказала Артуро, а не Семмі. Я знав, що Камілла не дотримає обіцянки. Вона завела машину й поїхала по Бродвею до Ейтс, а потім на південь до Сентрал-Авеню.

— Куди ми їдемо? — запитав я.

— Зараз побачиш.

Ми заїхали в чорні квартали Лос-Анджелеса, Сентрал- Авеню, — район нічних клубів, закинутих будинків і напівзруйнованих складів, де чорні бідують, а білі жирують. Ми пригальмували біля нічного клубу «Куба». Камілла була знайома з охоронцем — здоровенним дядьком у синій формі із золотими ґудзиками.

— Є діло, — сказала вона.

Охоронець усміхнувся, покликав когось, сказав, щоб його ненадовго підмінили, і застрибнув до нас на підніжку. Таке враження, що для них це була звична справа.

Камілла повернула на перехресті й проїхала ще дві вулиці по прямій, потім звернула на алею, вимкнула фари й обережно повела машину крізь непроглядну пітьму. Зрештою, ми доїхали до якогось проходу, де Камілла заглушила двигун.

Наш здоровенний негр зіскочив з підніжки, увімкнув ліхтарик і подав знак іти за ним.

— Можеш сказати, що взагалі відбувається? — прошепотів я.

Ми увійшли в якісь двері. Негр пішов попереду. Він тримав за руку Каміллу, Камілла тримала мене. Ми йшли довгим коридором, підлога була дерев’яна, без килима.

Десь далеко нагорі переляканими пташками відлунювали наші кроки. Ми піднялися на три поверхи й пройшли ще один такий коридор, у кінці якого були двері. Негр їх відчинив. Усередині було зовсім темно. Ми увійшли.

Жахливо тхнуло димом, аж очі виїдало. Дим здушив мені горло й залоскотав ніздрі; я затримав подих. Негр увімкнув ліхтарик.

Промінь світла стрибав по невеличкій кімнаті. Навкруги лежали тіла, чорні тіла чоловіків і жінок, десятків зо два — валялися на підлозі й поперек ліжка, яким тут слугував пружинний матрац. Я бачив їхні очі, коли на них потрапляв ліхтарик, — широко розплющені сірі очі, схожі на устриці. Поступово я звик до диму й став помічати маленькі червоні вогники — вони всі курили марихуану, мовчки, у непроглядній темряві, й різкий дим їхніх цигарок роз’їдав мені легені.

Наш здоровий негр розчистив ліжко від окупантів — скинув їх на підлогу, як мішки із зерном, і у світлі ліхтарика ми побачили, як він витягає щось із дірки в матраці. Це була банка з-під тютюну «Принц Альберт». Відчинивши двері, він провів нас назад тими ж сходами крізь темряву до машини. Банку негр вручив Каміллі — вона віддала йому два долари. Ми відвезли охоронця назад на роботу, а самі поїхали далі по Сентрал-Авеню до центру Лос-Анджелеса. Я мовчав. Ми під’їхали до її будинку на Темпл-стріт. Він був у жахливому стані: каркасна будівля розвалювалася і вмирала повільною смертю під палючим сонцем. Вона жила у квартирі. Там було відкидне ліжко, радіо, меблі, обшиті вицвілою синьою матерією. Килим на підлозі був весь у крихтах і брудний, а в кутку валявся розкритий журнал про кіно. Де-не-де стояли ляльки й сувеніри — пам’ять про яскраві ночі на пляжних курортах. В одному кутку стояв велосипед, яким вже довго не користувалися, судячи зі спущених шин. В іншому кутку — вудка із заплутаними гачками й жилкою; ще в одному — дробовик, припалий пилюкою. З-під дивана виглядала бейсбольна бита, між подушками м’якого крісла стирчала Біблія. Відкидне ліжко було опущене, постіль давно ніхто не прав. На стіні висіла репродукція «Хлопчика в блакитному», а навпроти — фотографія індіанського воїна, який посилав вітання небесам. Я пройшов на кухню — з раковини смерділо сміттям, на плиті стояли жирні сковорідки. У холодильнику — пусто, якщо не рахувати банку зі згущеним молоком і шматок масла. Дверцята морозилки не зачинялись — здавалося, у цій квартирі просто не могло бути інакше. Я зазирнув у шафу за відкидним ліжком — там валялась купа одягу й вішаків, але все манаття лежало внизу, окрім солом’яного капелюха, що самотньо висів на гачку, не вписуючись у загальну картину. Так ось де вона жила. Я нюхав це місце своїми ніздрями, мацав своїми пальцями, ходив по ньому своїми ногами. Усе так, як я й уявляв. Це був її дім. Я б запросто впізнав це місце із зав’язаними очима: тут усе пахло нею, і її гарячкове, пропаще існування видавалося частиною якогось безнадійного задуму. Квартира на Темпл-стріт, квартира в Лос-Анджелесі. Її дім був серед пагорбів, у широкій пустелі, високо в горах — вона б зруйнувала будь-яку квартиру, вона б розвела хаос у будь-якій маленькій в’язниці на зразок цієї. Так я собі завжди й уявляв її житло. Це був її дім, її руїна, її втрачені мрії.

Скинувши пальто, Камілла стрибнула на диван. Вона понуро розглядала свій гидкий килим. Я сидів у м’якому кріслі, потягуючи цигарку, а мої очі блукали контурами її вигнутої спини й стегон. Темний коридор готелю на Сентрал-Авеню, зловісний негр, чорна кімната й наркомани, і тепер дівчина, закохана в хлопця, який її ненавидить. Усе це були одного поля ягоди, порочні й наркотично п’янкі, захоплююче потворні. Дванадцята ночі, Темпл-стріт, між нами банка марихуани. Млява й стомлена Камілла лежала, смикаючи своїми довгими пальцями килимок. Вона чекала.

— Ти хоч раз пробував?

— Це не моє.

— Один раз можна.

— Це не моє.

Вона сіла, порилась у сумці й дістала банку з пачкою сигаретного паперу. Насипала трохи на папірець, скрутила, облизала, замнула кінці й простягла мені. Я взяв, та все одно сказав, що не буду.

Вона скрутила собі, встала й зачинила вікна на защіпки якомога щільніше. Стягнувши з ліжка покривало, вона заткнула ним щілину під дверима. Уважно озирнулась, подивилась на мене і посміхнулась.

— Усіх вставляє по-різному, — сказала Камілла. — Може, стане сумно, може, розплачешся.

— Навряд чи.

Вона підкурила собі й уже дістала сірника для мене.

— Краще не треба, — сказав я.

— Затягуйся. І тримай. Тримай, поки не запече. Тоді видихай.

— Дурне діло, — скривився я наостанок.

І затягнувся. Я тримав. Тримав довго, поки не запекло. Тоді видихнув. Вона знову лягла на диван і зробила те саме.

— Іноді треба скурити два, — сказала вона.

— Воно мене не візьме, — відповів я.

Ми докурили до самих пальців, і я скрутив нам ще по одному.

Десь на середині другого косяка мене почало брати. Я поплив, полетів десь далеко від землі, мене охопила радість і гордість за тріумф людини над простором, неймовірне відчуття сили. Я розсміявся й затягнувся ще раз. Камілла лежала на ліжку, після вчорашнього вечора обличчя в неї було стомлене й мляве, та при цьому безсоромно хтиве.

Але я вже був за межами цієї кімнати, за межами власного тіла — я летів у країну ясного місяця й мерехтливих зірок. Нездоланний Артуро. Я вже не я — хто цей радісний і хоробрий хлопець? Біля мене на столі стояла лампа, я взяв її, покрутив і впустив на підлогу. Вона розлетілась на шматочки. Я розсміявся. Почувши брязкіт, Камілла глянула на розбите скло й теж засміялась.

— Що смішного? — спитав я.

Вона зареготала знову. Я встав, підійшов до неї й обійняв. Мої руки стали занадто сильні — Камілла мало не задихнулася від пристрасних обіймів.

Я дивився, як вона роздягається. Десь у земному минулому я пригадував цей вираз обличчя, покірний і наляканий, коли Семмі у своїй пустельній халупі наказав їй принести дров. Я ніби знав, що рано чи пізно це станеться. Вона пірнула в мої обійми, а я сміявся з її сліз.

Коли все закінчилось і сон про польоти до сліпучих зірок минув, а кров звично потекла в жилах, коли брудна захаращена кімната із пустою стелею повернулась на своє місце, я знову опинився в нудному пропащому світі, й у мені не лишилось нічого, крім звичного почуття провини, злочину, насилля, гріха. Камілла спала, а я сидів поруч на дивані, втупившись у килим. На ньому валялись шматочки скла від розбитої лампи. Коли я встав і зробив крок до протилежного кінця кімнати, все моє тіло пройняв різкий біль — гостра агонія плоті, розрізаної під власною вагою. Я заслужив цей біль. Ноги були в крові, але я взувся й вийшов надвір у прохолодну прозору ніч.

Я покульгав до себе — йти було далеко. Я йшов і думав про те, що більше ніколи не побачуся з Каміллою Лопес.

Розділ 17

Назрівали важливі події, а мені навіть ні з ким було про це поговорити.

Роман про Віру Рівкен я вже дописав, кілька днів пішло на редагування — без зайвих зусиль, і скоро, Хекмуте, ти отримаєш дещо грандіозне.

Я закінчив правки й надіслав рукопис, лишалося тільки чекати й сподіватися на краще. Я знову почав молитися. Сходив у церкву на причастя. Відчитав новенну. Поставив свічки біля вівтаря Діви Марії. Молився про диво.

І диво сталось. Ось як це було: я стояв біля вікна у себе в кімнаті, дивився на жука, який повз по підвіконню. Була третя п’ятнадцять пополудні в четвер. Хтось постукав у двері. Я відчинив — там стояв поштар. Розписавшись за телеграму, я сів на ліжко, гадаючи, чи не вхопило часом у мого старого серце від вина. У телеграмі було написано: «Вашу книгу прийнято. Сьогодні надсилаю контракт. Хекмут». І все. Я впустив папірець на підлогу. І просто сидів. А потім сповз униз і став цілувати телеграму. Заліз під ліжко й полежав там. Мені більше не потрібне було сонячне світло. Ні земля, ні небо. Я просто лежав під ліжком, щасливий до смерті. Нічого кращого зі мною вже не могло статися. Життя закінчилось.

Цікаво, контракт прийде авіапоштою? Наступні кілька днів я міряв кімнату кроками. Вичитав у газетах, що авіапошта занадто непрактична, занадто ризикована. Ну то й Бог із нею, з авіапоштою. Літаки розбиваються щодня, всипаючи землю уламками й убиваючи своїх пілотів: це занадто ненадійно, чорт забирай, це просто авантюра якась... Де взагалі зараз мій контракт? Я подзвонив на пошту. Які там льотні умови над Сьєрра-Невадою? Нормальні. Усі літаки виходять на зв’язок? Гаразд. Ніхто не падав? То де ж тоді мій контракт?

Я довго працював над своїм підписом. Вирішив не опускати друге ім’я — Артуро Домінік Бандіні, А. Д. Бандіні, Артуро Д. Бандіні, А. Домінік Бандіні. Контракт прийшов у понеділок зранку, поштою першого класу. До контракту було докладено чек на п’ятсот доларів. Боже мій, п’ятсот доларів! Я ж тепер до самої смерті можу не працювати.

В Європі війна, Гітлер виголошує свою промову, у Польщі починаються проблеми — от про що всі тоді говорили. Що за маячня! Агов, вояки, старі пердуни у вестибюлі готелю «Альта-Лома», ось де новини, у вас під носом! Оцей папірець із химерними юридичними фразами, моя книга! Кому здався той Гітлер? Це важливіше за Гітлера — це ж моя книжка. Вона не наробить гармидеру в усьому світі, через неї нікого не вб’ють і ніхто ні в кого не стрілятиме, та ви все одно не забудете її до самої смерті, а перед останнім подихом згадаєте кілька рядків і всміхнетесь. Історія Віри Рівкен — життя в усій його красі.

Але нікому не було цікаво. Всі надавали перевагу війні в Європі, кінокомедіям і Лоуеллі Парсонс — бідолашні, пропащі люди. А мені лишалось тільки сумно хитати головою. Хтось повинен був про все дізнатись — і це була Камілла. Я не бачився з нею вже три тижні, відтоді як ми вдвох курили марихуану на Темпл-стріт. Але на роботі її не було. Каміллу заміняла інша дівчина. Я запитав про Каміллу, але новенька не захотіла зі мною говорити. «Буфет Колумбія» раптом став схожий на гробницю. Я запитав товстого бармена.

Камілли не було вже два тижні.

— Її звільнили?

Цього бармен не міг сказати.

— Вона захворіла?

Він не знав та й не дуже хотів зі мною розмовляти. Тепер у мене були гроші на таксі. Я міг дозволити собі хоч двадцять таксі й кататися в них з ранку до вечора. Спіймавши машину, я поїхав на Темпл-стріт до Камілли. Постукав у двері — ніхто не відповів. Я смикнув за ручку, двері відчинились. Усередині було темно. Я увімкнув світло. На ліжку лежала Камілла. Її обличчя було схоже на стару троянду, засушену між сторінками, — жовте, тільки в очах ще виднілися залишки життя. У кімнаті смерділо. Вікна були завішені, двері як слід не відчинялись, поки я не висмикнув з-під них килимок. Камілла аж рота роззявила, впізнавши мене. Вона була рада мене бачити.

— Артуро! — пролепетала вона. — О, Артуро!

Я не став розповідати про книжку й контракт.

Кому треба якийсь роман, черговий клятий роман? Сльози накочувались мені на очі — вони ще пам’ятали дику струнку дівчину, яка бігала по піску в місячному світлі, красуню, яка витанцьовувала між столиками з тацею в руках. А тепер вона лежала на ліжку, замучена й розбита, і поруч із повного блюдця висипалися коричневі недопалки. Вона кинула роботу, їй хотілося померти — це були її власні слова.

— Мені вже байдуже, — повторювала вона.

— Тобі треба поїсти, — благав я. У неї вже було не обличчя — просто череп, обтягнутий пожовтілою шкірою. Я сів на ліжко й узяв її долоню — самі кістки, аж дивно стало, що в такої високої й міцної дівчини такі дрібні кісточки.

— Ти голодна, — впирався я, бо їсти вона не хотіла. — Все одно поїж.

Я вискочив по продукти. Неподалік, на тій самій вулиці, був невеликий магазинчик. Я змітав з прилавків усе підряд. «Дайте все це, усе те, одне, друге, третє...» Молоко, хліб, сік, фрукти, масло, овочі, м’ясо, картопля. До Камілли всі покупки я переніс за три заходи. Нарешті звалив останні продукти на купу в неї на кухні, та навіть не знав, чим саме її годувати.

— Я нічого не хочу, — сказала вона.

Молоко. Я помив склянку й налив ущерть. Камілла сіла, і її рожева сорочка, розірвана на плечі, порвалась ще більше. Затуливши носа, вона зробила три ковтки, закашлялась і, перелякана, лягла назад; її нудило.

— Фруктовий сік, — сказав я. — Виноградний. Він солодший, смачніший.

Я відкрив пляшку, налив і подав склянку Каміллі. Вона випила до дна й лягла знову, важко дихаючи. А потім схилила голову над краєм ліжка й виблювала. Я прибрав. Прибрав усю квартиру. Перемив посуд, почистив раковину. Умив її. Вискочив на вулицю, впіймав таксі й об’їздив мало не все місто, намагаючись знайти їй чисту нічну сорочку. Купив цукерок, пачку ілюстрованих журналів, щоб вона чимось відволіклась і прийшла до тями.

Коли я повернувся, двері були зачинені. Я здогадувався, що це значить. Почав вибивати двері кулаками й ногами. Гриміло на весь будинок. Люди з інших квартир на поверсі повідчиняли двері й повисовували голови. Знизу піднялася жінка в старому халаті. Це була власниця — я розпізнавав власниць нараз. Вона зупинилась на сходах, не ризикуючи підходити ближче.

— Що вам треба? — запитала вона.

— Тут зачинено, — відповів я. — Мені потрібно всередину.

— Залиште дівчину в спокої. Я знаю таких, як ви. Не чіпайте її, а то я викличу поліцію.

— Я її друг, — сказав я.

Зсередини пролунав істеричний регіт Камілли, а потім крик:

— Він мені не друг! Я не хочу його бачити!

Вона знову розреготалась, високо й перелякано, наче пташка, яку спіймали й замкнули в кімнаті.

Атмосфера склалась неприємна, і це не віщувало нічого хорошого. На протилежному кінці коридору звідкись взялися двоє мужиків. Один із них, більший, із сигарою в зубах, підтягнувши штани, сказав:

— Давай виставимо його звідси.

Я почав відступати швидкими кроками повз зневажливу посмішку власниці, сходами вниз до виходу. На вулиці я побіг. На розі Бродвей і Темпл було припарковане таксі. Заскочивши до машини, я крикнув водієві, щоби просто їхав і не зупинявся.

Так, це була не моя справа. Але я все ще пам’ятав чорні пасма її волосся, безодню диких очей і вир емоцій у мене всередині на початку нашого знайомства. Два дні я не ходив до неї. А далі не витримав: мені хотілося їй допомогти. Я хотів витягти її з тієї заштореної пастки, відправити кудись на південь, до моря. Я міг це зробити. У мене була купа грошей. Як варіант я подумав і про Семмі, та він занадто сильно її ненавидів. Якби ж тільки вона вирвалась за місто — це б дуже допомогло. Я вирішив спробувати ще раз.

Було близько півдня. Стояла страшна спека, у кімнаті неможливо було всидіти. Через спеку я це й зробив — через липку нудьгу, пилюку над землею й гарячі вітри з пустелі Мохаве. Поїхав на Темпл-стріт, підійшов до її будинку з двору. На другий поверх вели дерев’яні сходи. У такий жаркий день вона мала б лишати двері відчиненими, щоб квартира провітрювалася.

Так і було. Двері були відчинені, але Камілли всередині я не знайшов. Її речі валялись на купі посеред кімнати — коробки й валізи, з яких стирчав одяг. Ліжко було розкладене, але на ньому лишився тільки голий матрац без постелі. Звідси витягли все життя. Я відчув сморід дезінфікувального засобу: кімнату обробляли після виселення. Я спустився до власниці, перескакуючи по три сходинки за раз.

— Ти! — гаркнула вона, відчинивши двері. — Ти! — І різко зачинила назад.

Я вмовляв її поговорити зі мною через двері.

— Я її друг, клянусь. Я хочу їй допомогти. Повірте мені.

— Тікай звідси, бо викличу поліцію.

— Вона хворіла, — казав я. — Їй потрібна була допомога.

Я хотів хоч щось зробити для неї. Повірте мені.

Двері відчинились. Жінка подивилась мені в очі. Вона була середнього зросту, збита, з огрубілим лицем без жодних емоцій.

— Заходь, — сказала вона.

Я увійшов до дуже дивної кімнати — пишно й незвично обставленої, з купою чудернацьких приладів, фортепіано, заваленим важкими фотографіями, з хустками усіх кольорів райдуги, химерними лампами й вазами. Вона запропонувала сісти, я не захотів.

— Та дівчина більше тут не живе, — сказала жінка. — Вона з’їхала з глузду. Я змушена була це зробити.

— Де вона? Що сталось?

— Мені довелось це зробити. Вона була хороша.

Тоді власниці довелося викликати поліцію — принаймні так вона сказала мені. Це сталось наступного вечора після мого приходу. У Камілли зірвало дах, вона почала бити посуд, викидати меблі з вікна, верещати й бити в стіни, різати штори ножем. Власниця викликала поліцію. Поліція приїхала, виламала двері й скрутила Каміллу. Але вони відмовились її забирати. Просто втихомирили й потримали, доки не прибула швидка.

Камілла впиралась і кричала, але її таки забрали. От і все, якщо не рахувати заборгованість за три тижні й непоправну шкоду, завдану меблям і квартирі. Власниця назвала конкретну суму, і я заплатив. Вона дала мені розписку й знову начепила свою огидну лицемірну посмішку.

— Я знала, що ви хороший хлопець. З першого погляду це зрозуміла. Але кому ж зараз можна довіряти.

Я під’їхав трамваєм до окружної лікарні. Назвав ім’я — Камілла Лопес, і сестра в приймальні знайшла її картку.

— Так, вона у нас. Але до неї нікому не можна.

— Як вона?

— Цього не можу сказати.

— Коли її можна буде побачити?

Відвідувачів приймали по середах. Довелося чекати ще чотири дні. Вийшовши з лікарні, я трохи потинявся у дворі. Позаглядав у вікна, побродив поблизу лікарні. Потім поїхав трамваєм назад до перехрестя Хілл-стріт і Банкер-Хілл. Чекати аж чотири дні. Я вбивав час на гральних автоматах. Мені не щастило. Я протринькав купу грошей, але й часу було вбито немало.

У вівторок після обіду я прогулявся до центру, де скуповував для Камілли все підряд. Радіо, коробку цукерок, домашній халат, різні креми для обличчя і все таке. Заскочив у квітковий, узяв дві дюжини камелій. У середу після обіду я ледве допер усе це в лікарню. За ніч камелії зів’яли, я забув поставити їх у воду. Поки піднявся сходами, з мене вже потекло. Мої веснянки, напевно, зараз у самому розквіті — я майже відчував, як вони вискакують на обличчі. У реєстратурі сиділа та сама сестра. Висипавши подарунки у крісло, я запитав, чи можна провідати Каміллу Лопес. Сестра пошукала картку.

— Міс Лопес уже не в нас, — сказала вона. — Її перевели.

Було неймовірно спекотно, і я геть стомився.

— І де вона тепер?

Я тяжко зітхнув, почувши, що сестра не може надати таку інформацію.

— Я її друг, — повторював я сестрі. — Я хочу їй допомогти.

— Мені дуже шкода.

— Хто може мені сказати, де вона?

І то правда — хто може сказати? Я обійшов усю лікарню, знизу доверху. Питав лікарів, асистентів і медсестер, чекав у вестибюлях і коридорах, та мені так ніхто нічого й не сказав. Усі вони заглядали в картотеку й повторювали одну й ту саму фразу: «Її перевели».

Ну хоч не померла. Усі це одразу заперечували, так що ні, вона не померла — її просто перевели в інше місце.

Все було марно. Я вийшов через парадні двері під сліпуче сонце й попрямував до трамвайної зупинки. Уже сідаючи в трамвай, згадав про подарунки. Вони лишились десь у лікарні, я не пам’ятав, у якому саме відділенні. Чорт з ними. Похмурий і пригнічений, я поїхав назад на Банкер- Хілл.

Якщо її перевели, то в якусь іншу державну або окружну лікарню, бо грошей у неї не було. Гроші. Гроші були в мене. Три кишені набиті грішми, а дома по штанах розтикано ще більше. Я міг згребти все докупи й принести їм — та мені все одно ніхто б не розповів, що з нею трапилось. Що ж тоді з тих грошей? Все одно протринькаю, а ці стерильні коридори, загадкові басовиті лікарі й тихенькі затуркані медсестри тільки збивали мене з пантелику. Я вийшов з трамваю ніби в трансі. Піднімаючись по Банкер-Хілл, сів на сходи біля чиїхось дверей і задивився на місто, що розкинулося піді мною в сірій надвечірній куряві. Від цієї куряви ішов жар, повітря пекло в ніздрі. На місто впав білий серпанок, схожий на туман. Але це був не туман, а пустельний жар, що величезними хвилями накочувався з пустель Мохаве та Санта-Ана, — бліді пальці вимерлих земель, які раз по раз тягнулися за своїм украденим дитям.

Наступного дня мені таки вдалося з’ясувати, що сталося з Каміллою. Із аптеки в центрі міста я додзвонився по міжміському зв’язку до комутатора Федерального інституту психіатрії в Дель-Марії; запитав у телефоністки, як звати чергового лікаря.

— Доктор Деніелсон, — відповіла вона.

— З’єднайте мене з ним.

Вона перемкнула лінію, і я почув у слухавці інший жіночий голос:

— Кабінет доктора Деніелсона.

— Це доктор Джонс, — представився я. — Дайте слухавку доктору Деніелсону. Це терміново.

— Хвилинку. Чоловічий голос:

— Деніелсон слухає.

— Доброго дня, докторе. Це доктор Джонс, Едмонд Джонс, із Лос-Анджелеса. До вас із районної лікарні перевели пацієнтку, міс Каміллу Лопес. Як вона почувається?

— Поки що складно сказати, — відповів Деніелсон. — Вона досі під наглядом. Ви сказали «Едмонд Джонс»?

Я поклав слухавку. Принаймні дізнався, де вона. Але знати — це одне, а спробувати з нею побачитися — зовсім інше. Про це можна було навіть не мріяти. Я порозпитував людей, які зналися на цій темі, й мені сказали, що я маю обов’язково бути родичем пацієнта й чимось підтвердити це. Потрібно зарання залишати заявку на побачення, і пустять мене лише після того, як проведуть повну перевірку. Пацієнтам не можна писати листи й передавати подарунки. Я не поїхав у Дель-Марію. Я вже й так зробив усе, що міг. І то добре. Вона божевільна — це більше не моя проблема. До того ж закохана вона в Семмі.

Минали дні, почалися зимові дощі. У кінці жовтня я отримав відкорегований текст свого роману для підтвердження. Купив машину, «Форд» 29-го року. Відкидного даху не було, зате ганяв він швидше вітру. Коли перестало дощити, я постійно катався блакитним узбережжям далеко на північ аж до Вентури й Санта-Барбари чи на південь до Сен-Клементе й Сан-Дієґо — уздовж білої дорожньої смуги під сяйвом зірок, ноги на педалях, а в голові ідеї для наступної книжки. І так вечір за вечором — чарівне життя, якого в мене ніколи не було, безтурботні дні, про які раніше я навіть не мріяв. Я прочісував місто на своєму «Форді», відшуковуючи нові таємничі провулки, самотні дерева й напіврозвалені старі будинки з давно забутого минулого. Я днював і ночував у своєму «Форді», зупиняючись тільки для того, щоб замовити гамбургер і випити кави в незнайомих придорожніх кафе. Життя справжнього чоловіка — мандруєш, спиняєшся і їдеш далі, тримаючись білої смуги й звивистого узбережжя; а за кермом можна розслабитись і покурити, намагаючись відшукати хоч якісь приховані смисли у хитромудрому небі над пустелею.

Якось уночі я натрапив на пляж біля Санта-Моніки, куди ми з Каміллою приїжджали купатись у перші дні.

Я зупинив машину й задивився на пінисті буруни у таємничому тумані. Згадав дівчину, яка бігала тут по коліна у воді, впиваючись дикою свободою тієї ночі. Ой, Камілло, дівчинко моя!

Якось увечері в середині листопада я гуляв по Спрінгстріт, дорогою заглядаючи до букіністів. «Буфет Колумбія» був усього за два квартали. «А нехай, — подумав я, — як у старі добрі часи».

Я підійшов до барної стійки й замовив пиво. Тепер я тут старожил. Міг озиратися навкруги, зверхньо посміхаючись, згадувати, як тут колись було гарно. А тепер вже не так. Мене ніхто не знав — ані нова офіціантка з повним ротом жуйок, ані жіночки-музикантки, які досі витинали «Казки Віденського лісу» на скрипці й піаніно. Але товстий бармен мене таки згадав. Стів, чи Вінс, чи Вінні, чи як там було його звати.

— Давно тебе не бачив, — сказав він.

— Відколи Камілли нема, — відповів я. Він прицмокнув язиком.

— Шкода. Хороша була мала.

І все. Я випив другий кухоль пива, потім третій. Він підсунув мені четвертий, і я взяв нам ще по одному. Так минула година. Раптом він підійшов до мене, запхав руку в кишеню й дістав вирізку з газети.

— Ти вже, напевно, це бачив.

Я взяв папірець. Там було лише шість рядків тексту й заголовок: «Міська поліція розшукує Каміллу Лопес, віком 22 роки, жительку Лос-Анджелеса, про зникнення якої з Дель-марійського інституту психіатрії стало відомо вчора ввечері».

Цій вирізці був уже тиждень. Я покинув недопите пиво й погнався прямо звідти під гору до себе. Щось підказувало мені, що вона прийде в готель. Я відчував, що вона захоче повернутися в мою кімнату. Підсунувши стілець до вікна й поклавши ноги на підвіконня, я курив і чекав, не вимикаючи світло. У глибині душі я відчував, що вона прийде, і знав, що їй більше нікуди податися. Та вона не приходила. Я ліг спати, лишивши ввімкнене світло. Майже весь наступний день і всю ніч я не виходив з кімнати, чекаючи, коли вже в моє вікно зацокають камінці.

Після третьої ночі моя впевненість у тому, що вона прийде, стала потроху згасати. Ні, ясна річ, нащо їй сюди приходити. Вона краще побіжить до Семмі — до свого коханого. Останній, про кого вона подумає, — це Артуро Бандіні. Ну й нехай. Зрештою, я тепер романіст, ще й оповідання непогані пишу, навіть якщо це виключно моя думка.

Наступного ранку мені надійшла перша доплатна телеграма від Камілли з проханням переказати гроші на ім’я Рити Гомес через Вестерн Юніон у Сан-Франциско. Вона підписалася «Рита», але хто ховається за цим іменем, було очевидно. Я переказав їй двадцятку й попросив, щоб вона поїхала на південь до Санта-Барбари — там ми могли б зустрітися. Вона відповіла: «Краще на північ. Дякую. Вибач. Рита».

Наступна телеграма надійшла з Фресно. Знову прохання переказати гроші Риті Гомес, через Постал Телеграф. Від першої телеграми минуло два дні. Я сходив у центр і переказав п’ятнадцять доларів. Довгенько просидів над бланком, силкуючись написати якийсь супровідний текст, але так нічого й не народив. Зрештою, здався й відправив гроші просто так. Що б я не написав, Каміллі Лопес було все одно. Та дещо я знав напевне: дорогою додому я поклявся собі, що грошей вона від мене більше не отримає. Відтепер треба бути обережнішим.

Третя телеграма надійшла в неділю ввечері — те саме, тільки цього разу з Бейкерсфілда. Своєї клятви я дотримувався аж дві години. А тоді уявив, як вона блукає містом без грошей, а може, й під дощ потрапила. Я надіслав їй п’ятдесят доларів, дописавши в телеграмі, щоб купила собі щось вдягнутися й не мокла під дощем.

Розділ 18

Через три дні, повернувшись додому після чергової поїздки, я виявив, що двері в мою кімнату зачинені зсередини. Це могло означати лише одне. Я постукав — ніхто не відповів. Я погукав її.

Побіг униз і з двору виліз на пагорб навпроти свого вікна. Хотів зловити її на гарячому. Вікно було зачинене, занавіски запнуті, але крізь шпарину між ними можна було розгледіти, що коїться в кімнаті. На столі горіла лампа, у її світлі все було добре видно, але Камілли я не побачив. Дверцята шафи зачинені — вона точно заховалась там. Тихенько піднявши вікно, я обережно заліз усередину. Килимків біля ліжка не було. Навшпиньки я підкрався до шафи. Було чути, як вона копошилася всередині, певно, скрутившись унизу. У повітрі висів легкий аромат марихуани.

Я вже взявся за ручку дверцят, аж раптом зрозумів, що насправді не хочу її ловити. Мені самому від цього буде ще гірше, ніж їй. Я згадав, як колись у дитинстві так само сидів у шафі, й мама несподівано відчинила двері. Згадав, як це страшно, коли тебе викрили. Тихесенько відійшовши від шафи, я сів у крісло біля столу. Через п’ять хвилин я вже не міг лишатися в цій кімнаті. І не хотів, щоб вона здогадалася, що я тут був. Я виліз у вікно, зачинив його й пішов назад у двір. Там трохи почекав, достатньо, щоб вона навела порядок у кімнаті, а потім нарочито голосно й бадьоро підійшовши до своїх дверей, залетів усередину. Вона лежала на ліжку, прикривши очі худесенькою рукою.

— Камілло! — скрикнув я. — Ти тут!

Вона встала й подивилась на мене мутними чорними очима, грайливими й водночас сонними. Шия витягнулась, на горлі виступили жили. Вустам її нічого було сказати, але моторошне бліде обличчя, незвично білі й великі зуби, перелякана посмішка — все це доволі красномовно свідчило про жахи, які не залишали її ні вдень, ні вночі. Я стиснув зуби, щоб не заплакати; зробив крок до ліжка — вона підігнула коліна й перелякано скрутилась, наче від страху, що я її вдарю.

— Заспокойся, — сказав я. — Все буде добре. Ти чудово виглядаєш.

— Дякую тобі за гроші, — Камілла говорила своїм звичним низьким голосом, але зараз чомусь у ніс.

Вона купила собі новий одяг. Дешевий і вульгарний: яскрава жовта сукня зі штучного шовку з чорним оксамитовим поясом; блакитно-жовті туфлі й шкарпетки у зелено-червону смужку. Нігті нафарбовані криваво-червоним лаком, на руках браслети з жовто-зеленого бісеру. І вся ця краса на фоні хворобливого знекровленого обличчя. Ніщо не пасувало їй так, як простий білий халат, у якому вона ходила на роботі. Я ні про що її не розпитував. Усе, що мені хотілося знати, було написано словами розпачу на її замученому обличчі. Це було не схоже на божевілля. Швидше на страх — неймовірний страх у її голодних очах, який під дією наркотиків тільки дужчав.

Вона не могла лишитися в Лос-Анджелесі. Їй потрібно було відпочити, хоч трохи поїсти й відіспатись, пити побільше молока й багато гуляти. У мене в голові раптом наплодилась ціла купа планів. Лагуна-Біч! Ось куди їй зараз потрібно. Зараз зима, і номер обійдеться дешевше. Я б про неї піклувався, можна було б якраз почати наступну книжку. У мене вже є ідея для нового роману. Нам можна й не одружуватись — були б як брат і сестра, я не проти. Ходили б купатись і гуляли вздовж узбережжя Бальбоа. А в сильний туман сиділи б удвох біля каміна. Чи спали б під теплими ковдрами, вслухаючись у шум прибою. У цьому полягала основна думка, але я розробляв її до найменших деталей і вливав Каміллі у вуха, наче сценарій її найзаповітнішої мрії. Обличчя в неї потроху просвітліло, і вона заплакала.

— А ще собака, — продовжував я. — Куплю тобі собачку.

Маленьке щенятко. Скотч-тер’єра. Назвемо його Віллі.

Вона заплескала в долоні.

— Ой, Віллі! Так, Віллі! Віллі!

— І кота, — я не затикався. — Сіамського. Назвемо Чанг — буде великий кіт із золотими очима.

Вона здригнулась і закрила обличчя долонями.

— Ні, я ненавиджу котів.

— Гаразд. Тоді без котів. Я їх теж не люблю.

Вона з головою поринула у ці фантазії й уже сама домальовувала мою картину власним пензлем. Очі горіли від ейфорії, як ліхтарі.

— І ще коня, — сказала вона. — Коли заробиш багато грошей, у нас обох будуть власні коні.

— Я зароблятиму мільйони.

Скинувши одяг, я ліг поруч. Спала Камілла погано: весь час смикалась, стогнала й щось бурмотіла крізь сон. Десь посеред ночі вона прокинулась, сіла й закурила цигарку, увімкнувши світло. Я лежав із заплющеними очима, намагаючись заснути. Камілла встала, закуталась у мій халат і взяла свою сумочку зі столу. Це була біла клейончаста сумочка, доверху набита всім підряд. Я чув, як вона чалапає в моїх капцях по коридору в туалет. Камілли не було хвилин десять. Повернулась вона зовсім блаженна. Переконана, що я сплю, вона поцілувала мене в скроню. Я відчув запах марихуани. Решту ночі вона проспала як убита, зі щасливим виразом обличчя.

О восьмій ранку ми вилізли у вікно й спустилися пагорбом у двір, де стояв мій «Форд». Камілла була геть розбита, обличчя скривлене й невиспане. Ми поїхали через місто від Креншоу до бульвару Лонг-біч. Камілла сиділа насуплена, з опущеною головою, а прохолодний вранішній вітер розчісував їй волосся. У Мейвуді ми зупинилися поснідати в кав’ярні біля дороги. Я замовив яєшню із сосискою, сік і каву. Камілла взяла лише міцну каву й після першого ж ковтка закурила. Я хотів зазирнути в її сумочку, бо знав, що там марихуана, але вона не випускала її з рук ні на секунду. Ми випили ще по каві й поїхали далі. Їй стало краще, хоча настрій досі був похмурий. Я мовчав. За декілька миль від Лонг-біч нам по дорозі трапилася собача ферма. Я під’їхав до воріт, ми вийшли з машини. Навкруги росли самі пальми й евкаліпти. Собаки вмить оточили нас радісним гавкотом. Камілла їм сподобалась — вони одразу впізнали в ній друга. Уперше за весь ранок вона усміхнулась. Там були й колі, й вівчарки, і тер’єри. Ставши на коліна, Камілла кинулась їх обіймати, ошелешена від їхнього вереску й великих рожевих язиків.

Одного тер’єра вона взяла на руки й поколихала, як дитину, наспівуючи якусь ніжну мелодію. Її обличчя прояснішало, зарум’янилось — це було обличчя тієї Камілли, яку я знав раніше.

На ґанок вийшов власник ферми — старий дядько з коротенькою сивою борідкою. Він шкутильгав і ходив з паличкою. До мене собакам майже не було діла — вони підходили, обнюхували мої ноги й гордовито відверталися в інший бік. Не те щоб я їм не подобався, просто вони віддавали перевагу Каміллі з її фонтаном емоцій, яка безперервно щось лепетала до них по-собачому. Я сказав старому, що ми хотіли б узяти якогось цуцика; він запитав якого саме. Обирала Камілла, але визначитись їй було дуже складно.

Ми глянули кількох цуценят. Усі були дуже зворушливі — маленькі пухнасті кульки ніжності, встояти перед ними було неможливо. Врешті-решт ми знайшли щеня, яке вона хотіла, — чисто білого колі. Йому не було й шести тижнів, а воно вже так розтовстіло, що ледве рухалось. Камілла поставила його на землю, цуцик прочалапав кілька кроків, сів на траву й заснув. Його вона хотіла найбільше. Я мало не вдавився, коли старий сказав «двадцять п’ять доларів», але ми таки забрали цього цуцика, з усіма документами, і його чисто біла мама провела нас до машини, гавкаючи услід, щоб ми добре піклувалися про її дитя. Від’їжджаючи, я озирнувся назад. На дорозі, нашорошивши вуха й схиливши голову набік, сиділа біла мама, вона дивилась нам услід, доки ми не звернули на шосе.

— Віллі, — сказав я. — Його звати Віллі. Цуценя лежало в неї на колінах і скавчало.

— Ні, — відповіла вона. — Хай буде Білосніжка.

— Це ж дівчаче ім’я.

— Мені все одно.

Я звернув на узбіччя й пригальмував.

— Зате мені не все одно. Або ти назвеш його якось інакше, або я відвезу його назад.

— Гаразд, — погодилась Камілла. — Його звати Віллі.

Я заспокоївся. Ми не розсварилися через дурницю. Віллі добре на неї впливав.

Тепер з нею хоча б можна було домовитись. Камілла була готова прислухатися до голосу розуму. Її тривога зникла, а на губах з’явилась ледь помітна м’яка усмішка. Віллі міцно спав у неї на колінах, посмоктуючи їй мізинець. Трохи на південь від Лонг-Біч ми зупинилися біля магазинчика купити молока й пляшку із соскою. Віллі аж очі розплющив, коли Камілла піднесла соску йому до рота. Він накинувся на молоко, як наркоман. Камілла підняла руки догори й, запустивши пальці у волосся, солодко муркнула. Їй було дуже добре.

Дорогою на південь ми не звертали з шосе. Я нікуди не поспішав. Гарний день, небо — як море, море — як небо. Зліва — золоті пагорби, справа — золота зима. У такий день можна взагалі не розмовляти — краще мовчки насолоджуватися поодинокими деревами, піщаними дюнами й білим камінням.

Це край Камілли, її дім — море й пустеля, прекрасна земля, безмежне небо, десь далеко на півночі якого з учорашньої ночі ще лишився місяць. У Лагуну ми приїхали ще до обіду. Дві години я ганяв по кабінетах маклерів і оглядав будинки, доки не знайшов те, що треба; хоча Каміллі було байдуже — крім Віллі, її тепер нічого не цікавило. Вона б жила де завгодно, тільки б зі своїм цуценям. А мені сподобався обгороджений білим парканом будинок з гостроконечним дахом, менш ніж за п’ятдесят ярдів від узбережжя. Заднє подвір’я було встелене білим піском, сам будинок — гарно облаштований, із яскравими портьєрами й акварелями на стінах. Але обрав я його заради однієї кімнати на другому поверсі. Звідти було видно море. Я б поставив машинку біля вікна й працював там. О Боже, скільки всього я міг би написати перед тим вікном. Просто виглянь з нього — і все до тебе прийде само собою. Побачивши цю кімнату, я не міг заспокоїтись: речення за реченням уже лягало на папір у мене перед очима.

Я спустився на перший поверх, але Камілла вже пішла на берег вигуляти Віллі. Я стояв біля дверей і дивився на них за чверть милі. Камілла нагиналася до цуцика, плескала в долоні й тікала, а Віллі, спотикаючись, біг за нею. Його майже не було видно — маленька біла плямка зливалася з піском. Я повернувся в будинок.

На кухонному столі лежала Каміллина сумочка.

Я відкрив її й вивернув на стіл. Випали дві банки з-під «Принца Альберта», повні марихуани. Я висипав усе в унітаз, а банки кинув у смітник.

Знову вийшов на ґанок і сів на сонечку, спостерігаючи, як Камілла із собакою вертаються до будинку. Було десь біля другої.

Потрібно було ще повернутися в Лос-Анджелес, забрати речі й виселитися з готелю. Я мав упоратися годин за п’ять. Лишив Каміллі грошей на їжу й усілякі речі для дому. Коли я від’їжджав, вона лежала на спині, обличчям до сонця. Віллі міцно спав, скрутившись у неї на животі. Я крикнув, що скоро буду, перемкнув передачу й виїхав на шосе. На зворотному шляху, з повним багажником книжок, валіз і друкарською машинкою на додачу, в мене спустило колесо. Стемніло дуже швидко. До нашого будиночка на березі я докотився аж о дев’ятій. Світло у вікнах не горіло. Я відчинив двері й погукав Каміллу. Тиша. Я повмикав лампи, перевірив у кожній кімнаті, у кожній шафі. Її не було. Жодного сліду — ні Камілли, ні Віллі. Я виклав свої речі. Може, вона просто вийшла прогулятися із собакою.

Я обманював сам себе. Вона пішла. До півночі я ще сподівався на її повернення, але о першій надія остаточно померла. Я ще раз перевірив, чи нема де хоч якоїсь записки. Нічогісінько. Здавалось, її нога ніколи й не переступала поріг цього дому.

Я вирішив лишитися. За оренду було заплачено на місяць вперед, і мені таки хотілося випробувати кімнату нагорі. Тої ночі я спав у ній, але на ранок вже встиг зненавидіти це місце. З Каміллою воно було частиною моєї мрії; без неї — звичайнісіньким будинком. Закинувши речі на заднє сидіння, я поїхав назад у Лос-Анджелес. Виявилось, що за ніч у мою кімнату в готелі вже хтось поселився. Все йшло шкереберть.

Довелося взяти кімнату нагорі. Вона мені геть не сподобалась. Усе розсипалося на шматки. Нова кімната була зовсім чужа, холодна, мене з нею геть нічого не пов’язувало. Я виглянув у вікно й побачив, що до землі футів двадцять. Через вікно вже не залізеш, і камінчиками в скло кидати немає сенсу. Я переставляв друкарську машинку з місця на місце, і скрізь мені було якось не так. Усе було якось не так. Я вийшов прогулятись. Боже ж ти мій, знову я тиняюся цим містом. Я дивився на обличчя перехожих і точно знав, що в мене зараз таке саме. Знекровлені, бліді фізіономії, напружені, стурбовані й самотні. Наче квіти, відірвані від коріння, у гарненькій вазі, де вони одразу в’януть. Треба було тікати з цього міста.

Розділ 19

За тиждень вийшла друком моя книга. Спочатку це було весело. Я заходив у книгарні, помічав її серед тисяч інших: моя книга, мої слова, моє ім’я — те, заради чого я жив на білому світі. Та це було вже не так, як уперше, коли я побачив «Песика» в Хекмутовому журналі.

І це відчуття теж минуло. Від Камілли не було жодної звістки, жодної телеграми. Про всяк випадок я відклав для неї п’ятдесят доларів. Навряд чи вона протягне більше десяти днів. Я знав, що Камілла зв’яжеться зі мною, щойно в неї закінчаться гроші. Камілла, Віллі — що ж із ними сталося?

Я отримав листівку від Семмі, знайшов її в поштовій скриньці.

«Дорогий містере Бандіні, ця мексиканка тут, а Ви ж знаєте, як я переношу жіночу компанію. Якщо вона Вам треба, то краще приїдьте заберіть, бо тут я її терпіти не збираюсь.

Семмі».

Листівку було надіслано два дні тому. Я залив повний бак бензину, кинув примірник свого роману на переднє сидіння й погнав до обителі Семмі в пустелю Мохаве.

Я дістався туди вже після опівночі. У єдиному вікні його халупи горіло світло. Я постукав, він відчинив. Перш ніж щось сказати, я огледів кімнату. Семмі сів назад у крісло біля керосинової лампи, узяв свій журнал із вестернами й мовчки продовжив читати. У кімнаті не було помітно жодних ознак присутності Камілли.

— Де вона? — запитав я.

— Звідки я знаю. Пішла.

— Ти що — вигнав її?

— Я не можу тут із нею панькатись. Я хвора людина.

— Куди вона пішла?

Він показав великим пальцем на південний схід.

— Десь туди.

— У пустелю? Семмі кивнув.

— Із собачкою. Гарненький цуцик, зараза.

— Коли це було?

— У неділю ввечері, — сказав він.

— У неділю! Господи! Це ж три дні тому! У неї з собою щось було поїсти? Чи пити?

— Молоко, — відповів Семмі. — Взяла пляшку молока для собаки.

Я відійшов подалі від його халупи й став удивлятися в бік південного сходу. Було дуже холодно, місяць стояв високо, синій купол неба був густо всипаний зірками. На захід, на південь і на схід простягалася лише похмура щетина юк і приземкуваті пагорби. Я побіг назад у халупу.

— Вийди покажи, куди вона пішла, — крикнув я. Семмі відклав журнал і показав на південний схід:

— Отуди.

Я видер журнал у нього з рук, схопив за барки й випхав надвір у темряву. Семмі був худющий, аж вітром здувало; він тричі спіткнувся, перш ніж рівно став на ноги.

— Показуй, — гаркнув я.

Ми відійшли до краю галявини; Семмі бурчав, що він хворий і я не маю права так з ним поводитись. Він зупинився й став поправляти сорочку, пересмикуючи пояс.

— Покажи, де ти останній раз її бачив, — сказав я. Він простягнув руку:

— Вона перелазила через пагорб.

Я кинув його самого й побрів за четверть милі на верхівку того пагорба. Було холодно, я підняв комір і закутав шию. Під ногами тріщав грубий темний пісок упереміш із дрібним камінням — дно якогось доісторичного моря. За цим пагорбом були інші, такі самі — сотні пагорбів, що простягалися далеко за горизонт. На піску не було видно жодних слідів, ніби на нього ніхто ніколи й не ступав. Я йшов далі, ноги вгрузали в землю, та сліди одразу ж затягувалися сірим піском.

Десь через дві милі я сів перепочити на круглий білий валун. Весь спітнів, незважаючи на страшенний холод. Місяць хилився на північ. Була вже, напевно, година третя. Я ледве переставляв ноги, а пагорбам не було кінцякраю — лише кактуси, шавлія і якісь дивні потворні рослини відділяли їх від темного горизонту.

Я згадав дорожню карту цього району. Тут не було ні доріг, ні містечок, ні людей — майже на сотню миль звідси одна пустеля. Я встав і пішов далі. Зуби дзвеніли від холоду, а я був весь мокрий. Сіре небо на сході почало світлішати, порожевіло, а потім стало червоне, і з-за чорних пагорбів викотилася здоровенна вогняна куля.

Над пустелею розкинулась цілковита байдужість — після ночі тут завжди наставав день, а день змінювала ніч, і на фоні глибокої таємничості цих пагорбів, їхнього німого блаженного подиву навіть смерть видавалась дрібничкою. Ти помреш, і пустеля збереже таємницю твоєї смерті, пустеля житиме далі, укривши пам’ять про тебе вічними вітрами, спекою та холодом.

Усе було марно. Де її шукати? Навіщо? Що я міг дати їй, окрім повернення до жорстокого безумства, що вже й так розтерзало її душу? Я побрів назад, печальний і розбитий, а сонце сходило в мене за спиною. Тепер вона належить пустелі. Хай там і лишається! Хай потоне в самотності цих таємничих пагорбів. Хай живе серед каміння під голим небом, хай вітер розвіває її волосся, доки не настане кінець. Нехай буде так.

Коли я повернувся до хижі, сонце вже стояло високо.

Знову стало спекотно. У дверях чекав Семмі.

— Ну що, знайшов?

Я нічого не відповів. Я ледве йшов. Він подивився на мене й заховався у своїй халупі. На дверях грюкнув засув. Далеко на горизонті пустелі Мохаве повітря мерехтіло від жару. Я добрів до «Форда». На сидінні лежала моя книжка, моя перша книжка. Я дістав олівець і написав на форзаці: «Каміллі з любов’ю, Артуро».

Я відніс її метрів на сто вглиб пустелі, у бік південного сходу, і жбурнув щосили туди, куди пішла Камілла. Повернувшись до машини, я завів мотор і поїхав назад у Лос-Анджелес.

Літературно-художнє видання

Джон Фанте

СПИТАЙ У ПИЛУ

Переклад з англійської Юрія Паустовського

Літературна редакторка Катерина Сінченко

Коректорка Марина Гетманець

Обкладинка Анни Стьопіної

Макет Альони Олійник

Видавництво «Книги — ХХІ»

Адреса для листування:

а/с 274, м. Чернівці, 58032, Україна

тел.: +380 (372) 586021, моб. +380 (98) 7150181

booksxxi@gmail.com books-xxi.com.ua

Свідоцтво про державну реєстрацію ДК № 5259 від 16.12.2016 р.