Bibliothek der deutschsprachigen Literatur

Бібліотека німецькомовної літератури

Bernd Schuchter

Föhn Tage

Roman

Ins Ukrainische übersetzt von Oleksandra Hryhorenko

Czernowitz

Knyhy — XXI

2016

Бернд Шухтер

Пора вітрів

Роман

З німецької переклала Олександра Григоренко

Чернівці

Книги — XXI

2016

ББК 84(4АВТ)6-8Шухтер-44

Ш 98

Шухтер, Бернд

Пора вітрів : роман / Бернд Шухтер ; переклад з німецької Олександри Григоренко. — Чернівці : Книги — ХХІ, 2016. — 152 с.

ISBN 978-617-614-133-4

Безтурботне дитинство означає любити футбол, цікаві вислови і відпустки в Південному Тіролі. А наслідком випадково розбитого вікна може стати не лише покарання, але й дивна дружба, що змусить бачити історію й політику в цілком буденних речах. Лукас, звичайний підліток з Інсбрука, знайомиться з відлюдькуватим Йозефом Ланером і дізнається від нього не тільки про історію рідного міста, але й Південного Тіролю, що досі був для хлопця тільки краєм ласощів і місцем відпочинку. У своєму романі Бернд Шухтер зображує зустріч Лукаса з історією в особі Йозефа Ланера і розкриває конфлікти у минулому, вирішення яких приносить благодатна пора вітрів.

Видання здійснено за підтримки:

Державної канцелярії Австрійської Республіки

Австрійського культурного форуму

Goethe-Institut

Переклад здійснено у перекладацькому домі Лоорен.

Усі права застережено. Відтворювати будь-яку частину цього видання у будь-якій формі та в будь-який спосіб, у тому числі електронно, без письмової згоди правовласників заборонено.

Перекладено за виданням: Bernd Schuchter. Föhntage. Braumüller GmbH, Wien 2014.

© Bernd Schuchter, 2014 Braumüller GmbH, Wien

© Книги — ХХІ, 2016, видання українською мовою

© Олександра Григоренко, 2016, переклад

© Анна Стьопіна, 2016, обкладинка

Моїм дітям

Хочеш зрозуміти, наскільки справді тісна твоя батьківщина, — подорожуй. Хочеш пізнати, наскільки мало часу тобі відміряно, — вивчай історію.

Курт Тухольскі

1

Був ще ранній вечір, коли Йозеф Ланер помітив у вітрині малюнок і мимоволі заплакав. Йому відразу стало ніяково, й він зрадів, що теплий вітер, який цього дня обвівав вулиці старого міста, висушив сльози ще десь на півдорозі до вилиць. Ланер радів через якийсь дивний сором, що жодна сльоза не дісталася губ і не було солоного присмаку в роті. Він радів цій порі фену1.

Світ є все, що відбувається. Все, що обвівається, пробурмотів Ланер і вже уважніше придивився до малюнка. Чому зображення саме сьогодні зачепило щось, що давно жило в ньому, а він навіть не підозрював? Ланер вважав, що розбирається у своєму внутрішньому світі, знає свої почуття; тим дужче його здивували ці сльози. Він не міг пригадати, коли плакав востаннє.

Малюнок, який Ланер роздивився у вітрині, був зовсім непримітним серед іншої графіки. Якась літографія стриманих кольорів, можливо, офорт, підфарбований після виготовлення, крізь скло не видно, треба дивитися зблизька. Та на це Ланерові було й байдуже. На малюнку зображено жінку й чоловіка у національному одязі, той тип людей, що уособлював тірольське. Чоловік із довгою люлькою в правій руці, жінка із плетеним кошиком, з якого виглядали квіти й зілля. Ланеру спало на думку, що жінка в дірндлі2 могла бути вагітною, її живіт здавався якимось пишнішим, і це бентежило, бо ніщо більше не вказувало на особливий стан.

Досі Ланер ніколи про це не думав, але зараз йому здалося, що таке враження справляв саме одяг, крій і складки тканини — ніби задумом, втіленим у цьому одязі, була плідність, впізнавана з першого погляду. Здорова, близька до природи порода людей, що перш за все є вірильною3.

Це слово. Ланер аж здригнувся від думки, що він і сам міг бути таким. Йому подумалося, що він міг би мати щось спільне з тірольцями на малюнку; це його налякало. Він почувався яким завгодно, але не вірильним. Він пригадував асоціації, які викликав цей тип людей. Грубі й бліді фігури на картинах Ернста Непо, але перш за все вугласті тіла й обличчя в Альбіна Еґґер-Лінца. Там теж був цей тип тірольця, який, незважаючи на тяжкі будні — скажімо, будні пастуха на луках, — попри всі зусилля веде дане Богом життя, спокійний і наділений здоровим тілом, тобто вірильний.

Ланер не знаходив кращого слова, якогось синоніма. Дивним чином він приписував вірильність і жінці на цьому малюнку, це він усвідомив лише зараз. Її жіночність у тяжі здавалася йому так само вірильною, бо як ще можна було б її описати? Муліерильна4? Зовсім не те. Вони обоє, як є, обидві фігури на цьому малюнку були наче з однієї форми.

Ланеру стало самотньо. Вулицями віяв фен, і повільно починався вечір. Сутеніло.

2

Матові відблиски сонця на блідо-зеленому «Фольксваґені», над ним синє небо. Чоловік за кермом минув тунель і додав швидкості, дорога пішла трохи вгору. На горизонті височіли гірські вершини, за деревами було видно лижний трамплін, Інсбрук лишився десь позаду. Мати мовчки сиділа біля батька, на задньому сидінні вмостився хлопець десь шести чи семи років. Тихий гуркіт мотора втомлював його, і він час від часу куняв. Він любив поїздки до Південного Тіролю так само сильно, як ненавидів добирання туди. Йому було нудно. І дивно, що дорога туди завжди здавалася довшою, ніж та сама дорога назад. Батько за кермом був у доброму гуморі і ввімкнув радіо трохи голосніше, грав шлягер Петера Крауса. «Rock ’n’ Roll», якщо вже зовсім точно, австрійська версія музики п’ятдесятих. Музика Петера Александера, музика Вольфґанґсзеє, безтурботна повоєнна музика, музика гарного настрою. Невибаглива й весела.

— Ти пам’ятаєш цю пісню? — спитав батько в матері, та лише ніяково посміхнулася у відповідь. Він любив згадувати про свою молодість, свою молоду дорослість, про два-три танцювальні бари — більше їх тоді й не було. В одному з них він познайомився з матір’ю, це сталося так просто. Потім були спільні походи в кіно, поїздки по близьких і далеких околицях, і до Південного Тіролю теж. Тоді вони кружляли нескінченними вигинами старого шосе вгору до перевалу Бреннер на маленькому «Фіаті-500», їхній першій машині. Мотор був ззаду, а багажник спереду, у спеку вони мусили постійно зупинятися і доливати воду. Клоунське авто, але ж авто. Шматочок незалежності, інше життя у вихідні. Приємний вікенд, прогулянка, кава чи келих вина, чого ще бажати. Це вже було більшою розкішшю, ніж вони знали з дитинства. Обставини їхнього дорослішання переслідували батька й матір усе життя. Навіть тоді, коли настали кращі часи і майже все можна було собі дозволити. Дитинство стало якимось непевним спогадом про нестатки, осяяні, проте, ясним рожевим світлом. Було попри все гарно, промовляло це світло, гарно ж. Теплі й ледь меланхолійні почуття.

Надворі віяв сильний фен, було видно пилові вихори на Мосту Європи. «Фольксваґен» почав трохи тремтіти, і батько поклав обидві руки на кермо. На фургоні, який їхав перед ними, в різні боки теліпало брезентовий тент. Тепер мати затято мовчала, вона трохи боялася. Згодом вони вже повзли вгору по Шьонберґу, ближче до пропускного пункту просуватися ставало дедалі важче. Навіть коли людей було небагато, черга виникала миттєво, «Фольксваґен» повільно проповзав по кілька метрів. Сонце чимраз дужче пекло у вікна, в авто було нічим дихати. Мати дістала наготовані гроші, коротка розмова з митником, під час якої він відраховував дрібняки у батькову долоню, потім їхали далі. Хлопець розслаблявся, за Шьонберґом дорога була для нього здебільшого приємною. Він рахував будинки, що пропливали мимо, потім авто з Німеччини й Голландії, які їх переганяли. Батько був обережним водієм, їхав спокійно й розмірено. Хлопець оглядав і долини, повз які проїжджало їхнє авто, питав, як вони називаються. Мати знала назви не тільки долин, але й прилеглих вершин та кряжів. Вона читала краєвид, наче книгу, а батько кивав. Хлопець забував назви вершин і долин, щойно мати їх вимовляла, але він захоплювався нею, бо вона знала їх усі. Він думав, чи коли-небудь, як стане дорослим, так само знатиме всі назви, і дивувався, скільки всього можна пам’ятати. Знати якісь речі, говорити з упевненістю було якоюсь ознакою дорослості. Це було для нього загадкою, і він питав себе, чи потім — коли вже подорослішає — взагалі захоче мати це знання. Добре подумавши, хлопець вирішив, що радше не захоче. Він із великим задоволенням був дитиною, і якби було можна, таким би й лишався.

— Не забудь, нам іще треба обміняти, — сказала мати й одразу почала сортувати банкноти в гаманці. Батько кивнув і невдовзі скерував авто до заправки біля самого кордону, де була будкаобмінник. Батько й син чекали в машині. Хлопець читав у вітрині обмінника актуальний курс ліри до шилінга, але це нічого йому не казало. В Італії платили лірами, в Австрії шилінгами. Це просто було так. Тут хлопцеві не було над чим розмірковувати.

Та все ж він помітив, що курс змінився. Недавно тисяча лір коштувала десять шилінгів, рахувати було просто. Тепер курс був сім шилінгів, так йому здавалося незручно. Він сказав про це батькові, поки вони чекали на матір, той засміявся, наче хлопець сказав щось дурне. Потім вони поїхали далі.

Тепер хлопцю вже зовсім не хотілося спати, він не знаходив місця від хвилювання, що ближче вони під’їжджали до кордону. Мандрівка на Бреннер завжди означала, що він отримає особливі солодощі, щось, що було тільки в Італії. Такий собі ритуал, поїздки завжди були пов’язані з якимись ласощами. Всі троє думали про певні речі, які куплять, і збудження хлопця було частиною цього радісного передчуття.

Хлопець думав про турецький мед5 і магазин іграшок у Штерцінґу, мати про італійський брендовий одяг, який тут був набагато розкішнішим і дешевшим, ніж в Інсбруці; можливо, вона думала ще про яблука, які вони купуватимуть цілими кошиками. Батько думав про вино і фокачу, яку можна було скуштувати тільки тут, італійський сир і prosciutto crudo.

Зразу за Бреннерзеє авто знову ставало в чергу, першими на очі потрапляли митні пости, що стриміли посеред краєвиду, як лисі голови, два шлагбауми, митники у формі. Австрійці давали знак їхати, кордон був за кілька метрів. Мати тримала паспорти наготові й кінчиками пальців водила по дерматинових обкладинках. Проте й тут на них чекав лише короткий погляд усередину авто, і вони вже в Італії. Хлопець притискався носом до скла і допитливо роззирався навкруги. На якомусь вказівнику було написано Alto Adige6.

— Чому тут інша назва? — звернувся він із запитанням до передніх сидінь. — Це ж Південний Тіроль.

Мати вдала, що не почула запитання. Батько злегка знизав плечима.

3

Лукас стрибав по вулиці, два стрибки на одній, потім на другій нозі, приземлявся ноги нарізно, як дівчата у дворі, коли грали в класики. Іноді він спостерігав за дівчатами й тоді, коли вони стрибали на скакалці, наспівуючи пісеньок. Часом йому й самому хотілося пострибати з ними, та друзі завжди смикали за рукав. Ці дівчачі ігри не для справжніх хлопців, які бігають стрімголов і лаються, кидаються камінцями й б’ються. Найневиннішою хлопчачою грою був футбол. І ніякої соціальної мобільності, дворова ієрархія сувора.

Дорога хлопця пролягала вздовж його будинку, повз готель на розі, квіткову крамничку, перукарню й кілька інших магазинів до тютюнового кіоску аж у кінці вулиці. В руці похрускувала зелена банкнота, він мав купити дві пачки сигарет на подарунок тітці від матері. Лукас минав невибагливі чотириповерхові будівлі, соціальне житло п’ятдесятих чи, може, шістдесятих років, де на нижніх поверхах були крамнички, перед ними широкі тротуари й маленькі газони. Майже навпроти — нова Прадльська церква, проста, без прикрас, будівля з шістдесятих. Навколо церкви попритулялися нижчі будинки — два поверхи, маленькі квартири, і ні садків, ні балконів. Житло для переселенців, оптантів із Південного Тіролю, які у 1939 році обрали Австрію. Ця забудова називалася «Новою Батьківщиною».

Дивна назва, думав Лукас, а що тоді стара батьківщина? І взагалі батьківщину можна отак просто побудувати? Стандартна забудова за рознарядкою, соціалістичне досягнення, генеральний план зрівняйлівки, аби нарешті побороти житлову скруту нижчих верств. Хто живе в гарній оселі, той має бути щасливим. Хіба важливо, що він і далі мусить працювати по дванадцять годин на день. Однак ці маленькі споруди здавалися справді затишними, хто б міг подумати? На один будинок лише чотири сім’ї, це ж розбазарювання площі! Отже, переселенців, які шукали нове житло, не могло бути дуже багато. І стара батьківщина мала залишатися досить гарною.

Зовсім по-іншому вписувалися у міський ландшафт будинки Райхенау, багатоповерхівки й висотки. Важкі, як уламки скель, і непривабливі у своїй бетонній пишноті, будівельні гріхи, писали про них газети, житлові хрущоби на місці кварталу бараків, яким Райхенау був після війни. На місці трудового табору націонал-соціалістів, на місці аеродрому для спортивних літаків. На місці болота? Історія Райхенау була наче вигнання диявола Вельзевулом, чуми холерою.

Але свого часу в соціальному житлі був сенс. У вухах Лукаса звучали слова батька. Розповіді про дитинство, скромні умови, невеличкі квартири, холод узимку, протяги й тісноту. Здебільшого це все ж були історії з дитинства баби й діда. Наче історія залежала від покоління. Від дідів — до батьків — до дітей — могло ставати лише краще. І звісно ж, війна, довга тінь десь на задньому плані, яку сьогодні вже ніхто не може уявити. Навіть батько. Але соціальні будинки були тоді чимось особливим, сучасним, світлим, теплим. Нарешті великі кімнати, більше ніякої тісняви, навіть якщо не було меблів, щоб заповнити так багато простору. Тітка була щаслива, коли отримала свою квартиру в Олімпійському селищі. Уявити важко, — батько, — вона півжиття мусила спати на канапі в кухні, бо в квартирі батьків було тільки дві кімнати. Тітка була найстарша, молодші діти спали з батьками.

Дві речі ніколи не мінялися в розповідях — легенда про голодне дитинство і значення Олімпійських ігор. Бо тітка ж отримала свою квартиру не в Райхенау, а в Олімпійському селищі. Це був великий поступ. На короткий час Інсбрук став центром світу, від чого йому залишилися борги на наступні півстоліття і соціальне житло.

Головне, що тітка була щасливою, і, можливо, вона тоді й справді думала придбати у свою стандартну квартиру ще й стандартні меблі, які виготовлялися десь на заміських фабриках за кресленнями урядових віденських архітекторів спеціально для стандартних форм сучасного житла. Сам задум «Ikea» — меблі для простого народу, який у своїй шаблонній кухні смажив шніцелі з супермаркету для діток-школярів, котрі тільки й чекали, коли підуть учитися на машиніста чи водія автобуса. Це соціалізм, якого зараз уже не можна уявити, — тітка. Це була соціал-демократія, — батько. Хоч наші діти пішли не на водіїв, а в лікарняну касу7.

Так багато Лукас уявляти не хотів, його уява не сягала так далеко.

4

Дитинство в ті часи. Хто ще й досі пам’ятає, що це значило? Таке дитинство можна передати лише в малюнках. Різкі тіні, все більш чи менш схематично, розмиті контури. Окремі кольори, як на побляклих фото, прим’яті фігурні краї, нерівне світло, потріскана у багатьох місцях поверхня. Все це має якісні наслідки, і не тому, що ці фото часто розглядали. Якісні спогади про дитинство. Від фото до зйомки. Спогади про відпустку на «Супер-8», дитинство на півдні, в колишній Югославії, десь між Рієкою й островом Крк, Італія, перш за все Італія. Бібіоне, Червія, Пунта Саббіоні, Єзоло, перш за все Єзоло.

Напружене хвилювання перед від’їздом. Авто забите вщент ще напередодні поїздки, останні дні перед нею сповнені дитячим нетерпінням.

Коли ми їдемо у відпустку, коли ми їдемо у відпустку, коли ми їдемо у відпустку? Навіть тричі промовлене запитання не наближає бажаної миті.

Потім намагання не заснути у саме той день. Не заснути за будь-яку ціну. Побороти втому. Страх щось пропустити. І потім все одно сон, і знову не помітити, як батько посеред ночі, уві сні, несе тебе в авто. Нічні поїздки до Італії — через перевантажені дороги, через спеку. Прокинутися вже майже на місці. Тепле повітря, запах півдня і більше ніяких гір. Коли ми нарешті приїдемо?

Тиждень у якомусь готелі майже на пляжі. Готелі стоять щільно, за ними вулиця з різними магазинами, ресторанами, барами, аптекою. Farmacia — світиться зелена вивіска. Знову забули аптечку. Порозуміння у будь-який спосіб, жестикуляція руками й ногами. Так само і в готелі, в ресторанах, із продавцем морозива на пляжі й чоловіком, який торгує нарізаним кавуном і кокосами. Руками й ногами, окрім цього, хіба що якісь обривки слів, варварська мова. Варварська мова для варварів. Чужі. Чужі, тут це ми, не хтось інший. Руками й ногами. Acqua minerale, Spaghetti Bolognese, Pizza Margherita, sin gas, con gas, Spumante8. Спуманте, джерело чогось солодкого, що є тільки тут. Il conto, per favore. Grazie9. Руками й ногами. У готелях і в крамницях. За торговою вулицею — нічия земля. Містечко закінчується, за луна-парком мостяться лише безбарвні підсобки для готельного персоналу. За ними сухі луги, ящірки між камінням, дощ на морі нечасто. Руками й ногами. Власне, це не потрібно. Тут усі говорять німецькою. Сюди приїздить у відпустку половина Інсбрука, інша половина відпочиває на Ґардазеє. І, звісно, ці німці, завжди такі галасливі. Про це ти знаєш іще з дому, дорослішання серед туристів. Пихатість твердої валюти. Марка всемеро дорожча за шилінг. Як тут все дешево. Ти в сім разів дешевший від голосних німців. Тут все таке, як удома. Нюрнберзькі сосиски, булети, пиво «Пауланер» і газета «Більд». Трохи соромно говорити однією мовою з ними. Для італійців усі ми однакові. Ми кращі німці. Майже пошепки. Потім випадкова зустріч із кількома віденцями. Такі самі вульгарні й голосні, як і німці. Знову соромно й трохи гидко. Ми кращі австрійці. Гордість. Про це ти знаєш іще з дому. Гордість всупереч всезнайству, всупереч дойчмарці, всупереч уряду у Відні. Віденці нас зрадили тоді. З баварцями. Мантуя недалеко від Верони, власне, по дорозі в Єзоло. У Мантуї, у путах там вірний Гофер був10. Спогад з іншого часу. Ввечері перед сном болять живіт і рука. Живіт, бо було забагато gelato11, руки позбивані, бо надто швидко тиснули на кнопки автоматів у ігрових салонах. Будь ласка, ще один жетон, будь ласка. Увечері прогулянка, вимитий і щойно причесаний, у легких штанцях і матросці, мати в спідниці, батько в сорочці і лляних штанях. Це гарне місце, диригує мати, ми пройдемось ось тут, батько притискає «Супер-8» до правого ока, дзижчить мотор маленької камери, невимушено, зовсім невимушено ми прогулюємося повз батька, та все одно заворожений погляд прямо в об’єктив, невимушена посмішка, губи матері нафарбовані червоним, згодом колір не можна буде роздивитися, щаслива сім’я. Це відпустка. В кадрі немає батька. Хтось має натискати кнопку. Консервований спогад.

Інше літо у дворі. Відпустка не на селянському обійсті, а у внутрішніх дворах міських будинків, дитинство у соціальних забудовах. Матері́ на кухнях, батьки на роботі. Діти граються у дворі з ранку до вечора, скромні, але захопливі ігри, квач, футбол, звісно, футбол, народобол. Порозуміння між дворовими народами в малих масштабах, хоч і йдеться всього-на-всього про те, хто в якій команді, кого виберуть зразу, кого останнім. На футболі найслабших ставлять на ворота і прикривають, навіть тут панує право сильнішого. Здебільшого найслабші — це дівчата, болісні сигнали симпатії. Війна в малих масштабах. Ієрархія сувора, і її потрібно дотримуватися. Лише ввечері голос матері: Їсти! Кволі спроби потягнути час. Ще п’ять хвилин. Вже темніє. Йди! Негайно! Пригнувшись, прошмигнути під стіною, невелика втіха від того, що завтра все ж буде новий день. Час, коли все заборонено. Заборонено ходити по газонах. Заборонено грати в футбол. Таблички давні, й ніхто не сприймає їх як заборони. Огрубіння звичаїв. Чинити опір намагаються лише старі мешканці. Крики за запиленими гардинами. Каліка, нікчема. Вишкіритися без жодного співчуття. Старі люди й так усі нацисти. Вбивчий аргумент, навіть якщо жодна дитина нічого за цим не уявляє. Нацистів не треба слухатись. Тільки коли футбольні м’ячі залітають у чужі садки, треба вдати покаяння. Ходіння в Каноссу, вибачення крізь зуби. Нацистська свиня.

На вихідних спроба бути сім’єю, вечори перед телевізором за спокійною програмою. Телевізійні події як обривки спогадів. «Dalli Dalli», «Прихована камера», «Розіграш», «Б’юся об заклад…» Чемпіонат Європи з футболу в Німеччині. Спорт як війна іншими засобами. У фіналі голландці мають значну перевагу над останньою командою Радянського Союзу. Після того СРСР розвалиться. Світ ставить диктатуру на коліна. Комуністична свиня не лайливе слово. Досить нацистів. Дитина дивиться тільки футбол. Цього літа більше немає нічого, що варто розуміти. По телебаченню йдуть фільми з Руді Кареллом. Смішний акцент, безжурний зміст. Безтурботне дитинство. Якесь уявлення про щастя. Літо.

5

Лукас прокинувся рано-вранці і швидко одягнувся. Попереду було ще багато літніх днів, та він все одно не хотів втрачати жодного. Вже кілька діб на вулиці ясніло небо, безхмарні, нескінченні, гарячі, без жодної тіні дні. Лукас бігав надворі з ранку до вечора, останнє літо перед початком серйознішої пори. Восени почнеться гімназія і тоді часу стане менше.

Думки про це Лукас відсунув подалі від себе, як миску з-під мюслів. Мати прибрала молоко і масло в холодильник. «Обід о першій, не забудь», — гукнула вона вслід своєму синові, але почула тільки, як із дзенькотом і грюкотом зачинилися двері квартири. Недбале хлопцеве ага проковтнув гумовий ущільнювач.

Петер, Ганс та інші хлопці вже чекали у дворі з м’ячем. Вже майже два роки вони жили спогадами про німецький Чемпіонат Європи і з того часу намагалися наслідувати гру і гравців. Ти ван Брокелен, я ван Бастен, кричали вони один одному. Сьогодні я Гулліт. Це була та екзотика, яку можна було уявити. Темношкірі гравці з африканським корінням у голландській команді, Гулліт, Райкард, Вінтер. В Інсбруці чорні африканці не ходили по вулицях, вони були тільки в телевізорі. Та час від часу хлопці ставали й німцями. Колер, Маттеус, Літтбарскі, Бреме, Фьоллер.

За ворота їм слугували стовпчики, на яких було натягнуто мотузки для білизни, іноді доводилося обходитися власними футболками. За мотузками до стіни будинку тулилися садки, їх більш-менш дбайливо доглядали мешканці першого поверху. З іншого боку жила молода сім’я, що не мала часу для садової роботи, а поряд росли троянди пані Шумахер. Тій дорогу краще було не переходити, одного разу вона вхопила Лукаса за вухо, просто для профілактики. Ризикувати хлопці не хотіли. Вони забралися звідти не тому, що грати в футбол у дворі, власне, заборонено. Таблички були старі, а на старі заборони не варто зважати. І взагалі, думав Лукас, треба дотримуватися правил, які сам вважаєш доцільними. Цілком прагматично.

Вже за воротами був садок похмурого Ланера, чоловіка десь за шістдесят, який щодня сидів і дрімав у своїй невеликій альтанці, порослій хирлявим виноградом. Під лозою росли дикі суниці, й іноді присмерком хлопці пробиралися туди і жменями крали солодкі ягоди. Перший раз було навіть зовсім не страшно, бо вони добре чули телевізор чи радіо в квартирі — так голосно, що Ланер навряд чи б їх застукав.

Мати колись казала, що Ланер жив тут уже давно, та залишався відлюдьком. Він не вітався і майже ніколи не приймав гостей. Мати знала про це й говорила: «Він нічого не робить, все сидить у своїй кімнаті». Отже, це денний злодій, подумав Лукас, він щойно прочитав цей дивний вислів у газеті і не міг уявити, що за ним стояло. Красти час у Господа — теж дивний вислів. У Бога досить часу, думав Лукас, що ж тут такого, коли хтось захоче взяти трохи собі. Лукас розмірковував про осінь і лякався самої думки про те, що потрібно буде йти до гімназії. Він чув не один раз, що тоді часу вже не залишиться. Принаймні свою на два роки старшу кузину він нечасто бачив відтоді, як вона пішла в гімназію. Лукас відганяв цю думку, та його втішало, що деякі люди, яким бракувало часу, могли вкрасти собі ще. Можливо, і він теж колись трохи позичить. Позичати не так погано, як красти.

— Ну бий уже! — кричав Ганс і вимахував руками, Лукас так замислився, що тільки автоматично буцав м’яч перед собою, і смикнувся від несподіванки. Петер у воротах поплював собі в долоні, як перед одинадцятиметровим завжди робив ван Брокелен, Лукас глянув наліво й направо, лівою ногою злегка штовхнув м’яч трохи вбік, потім замахнувся і «щічкою» вдарив по накачаній шкірі. Лукас трохи захитався, якась яма в землі, думав він у мить, що здавалася йому занадто довгою, відчував піт на лобі й легкий вітерець на потилиці. Нога опускалася, і погляд слідкував за м’ячем, та краєм ока Лукас бачив і обличчя Петера, який спершу напружено чекав удару, але потім уже підвівся і переляканими очима дивився услід шкіряній кулі. Тоді Лукас зрозумів, що вдарив надто сильно, згадав, що в момент удару занадто відхилив тулуб назад, і вже сам побачив, чому такий дивний жах відбився в очах Петера. М’яч перелетів через голкіпера і з тріском ударив у виноградну альтанку пана Ланера, пролетів крізь лозу і з глухим скреготом врізався у шибку. Вона не розбилася, але підозріло затріщала. Згодом Лукас хотів би глянути на тріщину зблизька — майстерно викарбувана, як гирло річки з багатьма меандрами, з верхнього лівого до нижнього правого кута, вздовж усієї шибки, солідна річка з багатьма притоками.

Лукас увесь похолов і присвиснув. От лайно. Потім він побачив тінь Ланера, котрий хтозна-звідки взявся. Мабуть, вони раніше не помітили, як той сидів у своєму кутку. Хлопці бачили люті очі й піднесений кулак, Ланер щось кричав, та Лукас не міг розібрати. Рвучким рухом чоловік затиснув м’яча під пахвою, кляті, чув Лукас уривки слів, і чорт би вас узяв. Тоді Ланер зник у своїй квартирі. Хлопці не знали, куди їм подітися. Наступної миті всі почули, як матері гукають їх обідати. І Лукасові теж не спало на думку нічого кращого, як побігти додому. Після обідньої сповіді він ще раз сходить до Каносси.

6

— Іди вже сюди й причешися!

Мати нервувала. Вона не хотіла так просто давати Лукасові спокій і чекала, що він по-справжньому чемно вибачиться перед Ланером.

— А ми не можемо просто купити новий м’яч? — все ж спробував Лукас. — Ти ж сама думаєш, що Ланер — денний злодій, — наполягав він і знехотя провів гребінцем по ще вологому волоссю. Купатися, причісуватися й вибачатися було для Лукаса занадто.

— Ще мені повигадуй! — обірвала мати спроби будь-яких інших дебатів. — Ходімо вже.

Лукас проплентався за матір’ю кілька метрів до дверей іншого будинку. Те, що зараз мало відбутися, було йому дуже неприємним. М’ячі літають, іноді вони б’ють мимо цілі. Це так. Із цього не треба робити драму. Лукас капризував, щоб заспокоїти свою нечисту совість.

Це ж для фотогалереї, такий удар, думав він. Спортивний жаргон. Лукас запам’ятовував фрази спортивних журналістів, вивчав спортивну сторінку газети й уважно слухав, що говорили під час ігор коментатори каналу «ORF». Колись він сам коментуватиме ігри, це була якась напівсформована мрія про майбутню професію: спортивний журналіст. Навіть якщо це здавалося ще таким далеким. Якщо Петер, Ганс та інші хлопці хотіли стати футболістами, то Лукас мав інші уявлення. Звісно, він любив грати у футбол, але ставати профі? Це нереально. Таким наївним він не був.

— Це ж був удар на тисячу гульденів, іноді таке трапляється, — спробував Лукас іще раз, коли вони вже підійшли до дверей.

— Припини так говорити, — сказала мати і натиснула кнопку дзвінка.

Пан Ланер суворим тоном запросив їх до кімнати, Лукас мовчки минув двері, він радів, що мати заспівала літанію вибачення. Страхування, збитки, хлопець. Материн голос долинав до Лукаса наче здалеку, він роздивлявся довкола, чекаючи на ключове слово. Тим часом він розглядав фото на стіні, чорно-білі, чоловік і жінка, троє… четверо дітей, позаду них сільський двір. Поряд — портрет чоловіка, фото дитини, саме селянське подвір’я, жінка з малою дитиною на руках, і знову всі разом перед маленьким авто.

На комоді напівпорожня пляшка шнапсу і дві маленькі склянки, дві повні пляшки зі світло-червоним вином, перевернуті бокали із зеленими ніжками. Біля комоду старий телевізор, накритий вишитим червоними нитками покривальцем зі стилізованим орлом. Навпроти важкий дерев’яний стіл, навколо нього — кутова лава і два стільці, за ними Лукас побачив вікно, тріщину. Лукасе, Лукасе. Скажи щось, Лукасе. Голос матері ставав дедалі нетерплячішим, Лукас стояв, як укопаний, і дивився перед собою.

— Він трохи замріявся, звісно, — аж тепер сказав пан Ланер, його голос звучав приязно, що здивувало Лукаса. Він дивився проти світла і міг розгледіти постать чоловіка лише в загальних рисах. Він відчував запах поту і трохи — червоного вина, але це не було йому неприємно. Лукас вже хотів проказати своє завчене вибачення, аж раптом побачив щось інше. Ланер закотив до ліктів рукави своєї сорочки, і від вигляду його рук Лукас зовсім розгубився. Передпліччя, на яких росло густе волосся, були всіяні сантиметровими плямами, безволосими місцями. Наче шрами, забарвлені у різні відтінки коричневого. На внутрішньому боці рук Лукас бачив їх ще виразніше, плями через кожні кілька сантиметрів, одні червонуваті, інші майже білі. Тоді Лукас подивився на долоні. Вони тремтіли.

— Отже, домовилися, — сказала мати, — як відшкодування Лукас Вам трохи допомагатиме в найближчі дні, добре? Покупки, робота в саду, все, що Ви скажете.

Лукас чув ці слова і все одно не розумів. Він шукав поглядом очі пана Ланера, якому, вочевидь, неприємним було те, що пропонувала мати. — Вікна буде досить, — сказав пан Ланер. — Справді.

Лукас кивнув у бік матері, але вона строго сказала:

— Ні, я наполягаю. Лукасе?

Ключове слово. Він пробурмотів своє вибачення і відчув себе якось недобре. Він зрадів, коли через хвилину вони вийшли у двір.

7

Лукас уже довгенько сидів мовчки на стільці й дивився перед собою. Надворі віяв холодний вітер, та хлопець не зняв шапку й у квартирі. Через своє нове завдання він почувався вкрай незручно, і час минав для нього надто повільно. Наче він уже вічність просидів на своєму стільці, вдивляючись у мовчання старого Ланера, який надзвичайно сконцентровано і повільно натискав на металевий важіль.

Скорившись наполяганням матері, Лукас нарешті відвідав сусіда, через силу й без найменшої радості. До того ж це було взаємним — так принаймні йому здавалося. Якось надто повільно й незграбно відчинив йому Ланер, наче прихід Лукаса був зовсім невчасним, наче йому треба було владнати якісь важливі справи і він хоче, щоб йому не заважали за жодних обставин. Ланер мовчки кивнув Лукасові на кухню маленької квартири, на стілець, потім довго видихав і тримався за спину, наче йому боліло. Фен, сказав він, вибачаючись.

— І що мені зараз робити з тобою, — сказав Ланер, та Лукасові здалося, що ці слова не були запитанням. — Навіщо ти мені оце треба.

Лукас цього теж не знав і вирішив спершу помовчати.

Він мовчки сидів у напівтемряві кімнати і принюхувався до віку речей. Ланер був ще й не найстарішою меблею. Погляд Лукаса блукав по скромній кухні, де стояла лише одна дров’яна пічка, на якій можна було також варити їжу. Від цього дверцята вбудованих шухлядок замастилися і вкрилися кіптявою. Поличка з приправами висіла на стіні криво, на ній стояли тільки баночка з сіллю і ще одна з перцем. У кімнаті було спекотно, бо старий щойно розпалив пічку, на якій щось собі булькав і парував старий казан з водою. У раковині був складений брудний посуд за три дні, із друшляка виглядало кілька вермішельок. Навпроти стояли грубий стіл, кутова лава й три стільці, на одному з них сидів Лукас. Крізь вікно до кухні проникало лише слабке світло — так давно вже те вікно ніхто не мив. Праворуч від столу були двері в коридор, біля них притулився неоковирний комод, що впав Лукасові в око ще з першого разу. І сьогодні на вишитій серветці стояли перевернуті бокали, поряд з ними кілька пляшок вина; дивним чином більшість із них були неповними, але порожньою — жодна. На іншій стіні у багатьох місцях надималися старомодні шпалери, бежеві та блідо-зелені квіти й орнаменти у нездорових коричневих плямах. Між плямами й квітами висіли дві фотографії: на одній з них було старе селянське подвір’я, сфотографоване взимку, бо скрізь лежав сніг. Праворуч на фото біля старої жінки стояли дві корови. На другому фото був чоловік у формі, близько сорока, з вусами й дивним, без ніякого виразу обличчям. Чорно-біла робота якогось фотографа, в нижній частині зображення чорним кольором було написано ім’я, поряд — Зима 1942, Смоленськ.

Лукас зрадів, коли старий почав молоти кавові зерна на невеличкому млинку. Змелене він акуратно затрамбовував у сито і потім вкручував усе це в дивний апарат із довгим важелем. Вдома Лукас бачив тільки кавоварки з фільтрами, у яких кава з натужним хрипом проштовхувалася крізь усілякі трубки. Особливо неприємним йому здавався запах від пригорілого, коли мати надовго залишала у машині кавник. У неї якось не виходило зварити саме ту кількість кави, яку вона хотіла випити, зо дві зайві чашки постійно підігрівалися в машині й смерділи, поки мати не виливала все разом і не мила кавник.

А Ланер користувався зовсім іншим приладом, ретельно тягнув за довгий важіль, безшумно, але на вигляд це коштувало йому великих зусиль. І справді — з таким напруженням він видавив лише маленьку калюжку кави у ще меншу чашку. Потім повторив увесь процес. Ковток кави ніколи не завадить, сказав він і поставив чашку перед Лукасом, водночас одним ковтком спорожнивши свою. Лукас посоромився сказати, що ніколи не пив кави, тому промовчав і випив свою чашку із заплющеними очима. Рот скривився в унісон із відчуттям гіркоти від кави, та зрештою, коли розпробував солод цукру, Лукас прислухався до себе. Можливо, тут, у засланні, він міг би навчитися чомусь більшому, ніж мовчки сидіти на стільці.

Між маленькими гіркими ковтками Лукас показав на фотографії на стіні. Що то за селянське подвір’я, запитав він, і Ланер кивнув.

— Отам справа, біля корів, моя мати.

Лукас не знав нікого, хто виріс би на селянському подвір’ї; всі, кого він знав, усе життя прожили у місті.

— То це була Ваша домівка? — зробив він тверезий висновок, щоб краще уявити собі все це. Домівка на селянському подвір’ї у селі, подумав він, як Еміль з Льонеберґи.

— Я там виріс, — сказав Ланер, — але то не домівка.

Лукас не зрозумів, це здалося йому дивним. Там, де ти виростаєш, у своїх батьків, там зазвичай і є твоя домівка. Він допитливо дивився старому в обличчя. Той пильно розглядав його у відповідь, потім кивнув.

— Вставай, підемо в кіно, — сказав він, — і я покажу тобі свою батьківщину.

Лукас знову прислухався до себе, і трохи згодом обоє були на вулиці. Вони пройшли тією самою дорогою, якою Лукас прийшов сюди, по Ґумппштрассе до старого міста. Повз будинки «Нової Батьківщини», кіоск із цигарками і крамнички, бюро сажотруса, магазини хутра, алкогольних напоїв, широкі газони й низькі живоплоти перед ними. Вони минули перехрестя, пішли далі повз кондитерську і будівлю банку на розі, навпроти — поштове відділення, на іншому розі — продуктова крамниця із широко розбудованим ґанком і навісом на мінімалістичних колонах, до дверей крамниці вели три сходинки, Ланер повернув до них і зупинився.

— Що ми тут робитимемо? — запитав Лукас, бо дивувався, що продуктова крамниця може мати щось спільне з домівкою Ланера. Але той показав рукою на стелю крамниці, яку було видно крізь скло вітрини. Важкі темні балки утворювали раму для фрески. Лукас здивувався, що ніколи не звертав увагу на картину, коли ходив з матір’ю по продукти.

— Якщо ти чогось не бачиш, це ще не значить, що його немає, — Ланер наче прочитав його думки. — І взагалі, колись це була не продуктова крамниця. Раніше, в мої часи, це був кінотеатр.

Лукас намагався зрозуміти, що йому хотів сказати старий. Хлопцю здалося, що той хоче показати більше, ніж просто крамницю, яка раніше була кінотеатром. Йому стало зрозуміло, що вони не підуть по-справжньому дивитися фільм. І все ж, згідно з дивним уявленням старого, вони справді пішли в кіно.

— А домівка?

Лукас не забув, чому вони взагалі вирушили сюди.

Ланер посміхнувся, наче перед тим, як сказати якийсь жарт, та усмішка знову втекла з його обличчя.

— Домівки немає, — сказав він. — Зникла, як кінотеатр. Власне, і той теж зник.

Ланер зробив паузу і пильно поглянув на Лукаса.

— А зараз я піду чогось випити, а ти, ти живеш хіба не майже навпроти на тому боці вулиці?

Не чекаючи відповіді, Ланер пішов і через двадцять метрів зник у невеликому барі. Лукас довго дивився йому вслід, потім разом перескочив три сходинки й чкурнув додому.

8

Біля Тріумфальної арки Джузеппе Монте звернув на південь по вулиці Марії-Терезії. Він ішов тією ж дорогою, що й кожного дня, і заглядав в усі телефонні будки старого міста, про які йому було відомо. В одній із них, на Ландгаусплац, навпроти комунальних установ і казино, йому трапилася особливо цінна знахідка. Він збирав телефонні картки, які власники, виговоривши всі гроші, здебільшого лишали в будках. Монте й сам не знав, коли це дивацтво стало його хобі. Йому подобалися різні мотиви оформлення карток, реклама, корисні поради, та й зрештою були ж і більш екстравагантні колекціонерські вподобання, ніж його. Дехто збирає бірдекелі чи кришки від пива — захоплення, що викривають пристрасть до пиятики. Кожен має справу з тією матерією, що визначає сутність його життя, у колекціонуванні теж. Дехто збирає через високу вартість, як, скажімо, колекціонери годинників, прикрас чи антикварних меблів, а ще хтось вдає, що прагне культури і збирає книжки — персоніфіковане знання, але тут також існують відмінності. Благородніші колекціонери, котрі можуть собі дозволити, збирають антикварні книги, першодруки, рідкісні або особливі видання чи просто цінні томи, на які є великий попит. Ці книжки, як ощадна книжка, за відповідного догляду не втрачають вартості. Та серед збирачів книжок є й колекціонери-сміттярі, котрі не минають жодної коробки зі старими книжками перед книгарнями і купують усі книжки підряд, на які стає грошей. Вони переносять папір, як ховрахи, і напевне вже не можуть згадати, коли востаннє читали книжку. Для них, як і для більшості колекціонерів, об’єкт повністю втрачає значення і саме збирання перетворюється на мету.

Для Джузеппе Монте книжки були зовсім не підходящим об’єктом, бо вони вимагали надто багато місця, їх треба було пилососити і, може, навіть читати. Для нього це мало вирішальне значення. Читати Джузеппе Монте не любив. Принаймні не любив читати те, що виходило за межі щоденної спортивної сторінки й прогнозу погоди. Він вважав, що йому справді пощастило з використаними телефонними картками. Вони маленькі, чисті, і ціла колода — часто здобич за цілий тиждень — без проблем уміщалася в кишеню куртки. Просте, майже невибагливе хобі. У цьому Монте був цілком практичним, не як оті схиблені колекціонери зі Швейцарії, про яких він чув. Там справді буди люди, що збирали фольгу від фасованих вершків, які подають до кави в деяких кав’ярнях. І не тільки збирали, а ще й обережно відривали її від пластикової коробочки, мили, прасували а потім дбайливо вкладали в альбом: наче марки!

Джузеппе Монте бачив таке по телевізору. Але ж це божевілля! Звісно, швейцарські колекціонери вигадували сенс для свого хобі, вони розповідали про серії оформлення з особливими слоганами й мотивами — тварини в альпійських пейзажах або великі спортивні події, але ж якщо відверто, іноді говорив собі Монте, вони просто схиблені!

Монте тугіше затягнув на шиї шарф. В Інсбруці віяв сильний і холодний фен, хоч останні тижні червня були, власне, дуже теплими. Монте подивився у завжди блакитне небо над містом і на стрімкі схили гір, які за цієї погоди здавалися зовсім близькими. Навіть цієї пори року на них ще лишився сніг, окремі язики діставали аж до зелених плям дерев і лук у північному пасмі, дивний контраст.

У такі дні Монте ностальгував за млосними літніми днями й ночами у його рідному селі біля Рима. Як сильно відрізнявся тамтешній клімат, сухий і гарячий влітку, не надто холодний взимку. Ідеальний для густо-червоних вин, які роблять у його місцевості, томатів, таких насичених на смак, як гіркий еспресо, що п’ється тільки маленькими ковтками. Життя там було інтенсивним і хвилюючим, був переконаний Монте, і не лише на смак. Тут, на півночі, йому велося зовсім по-іншому, як прісно й байдуже тут поїдали відносно несмачні продукти, водянисті помідори, водянисту каву, про вино годі й говорити, принаймні в цій частині Тіролю.

Від думки про це Монте скривився. Однак він сам був винен, чому він одружився з жінкою з півночі, австрійкою, тіролькою? Чому не міг взяти когось зі свого села? Батьки теж постійно йому про це казали. Джузеппе Монте тільки знизував плечима. Так вийшло.

Коли його, молодого карабінера, перевели на північ, він не міг уявити, що оселиться тут, у ворожій країні. Коли Джузеппе направили у прикордонні війська на Бреннер, була війна. У той час Південний Тіроль мав винятковий статус. Комітет визволення Південного Тіролю оголосив війну італійській державі, у ніч Пресвятого Серця Ісуса 1961 року одночасно підірвали десятки опор електроліній, це був початок багаторічної партизанської війни. Італійська держава реагувала, як і кожен суверен, що не розуміє мети повстанців, — жорстко. Вона послала війська у свою найпівнічнішу провінцію і перетворила увесь край на казарму, маже 40 000 військових перевели на австрійський кордон, щоб у разі необхідності зброєю придавити народне повстання, якого очікували з дня на день.

Тоді Джузеппе Монте розумів з усього того не дуже багато; найменше він розумів ненависть місцевих, звернену на карабінерів та італомовне населення. Він не розумів ненависть, однак у перші тижні своєї служби відчував її майже фізично. У недовірливих поглядах селян, скутій ході жінок, опущених головах корів і коней на луках. Увесь край здавався просякнутим цією ненавистю, і Джузеппе Монте не знав, звідки вона взялася. Вони ж усі були італійцями, вже кілька десятиліть. Крім відчуття ненависті, в нього було ще одне, не менш неприємне відчуття — страху. Страх перед наступним постом на кордоні, перед простою перевіркою документів на машину, страх бути схопленим просто десь у готелі. Панувала загальна істерія, часом згадував Монте вже із заспокійливої, більш ніж тридцятирічної дистанції. Будь твердим і безкомпромісним, вимагали командири, йде війна. Монте й інші вірили. Вони вірили у свій страх. Монте пригадував, якими вони були знервованими. Як той хлопець, якому під час нічної варти у казармі в Боцені його власний маскхалат і ліхтарик здалися терористом. Він розстріляв їх зі свого автомата. Звісно, йому було за це соромно, він підняв велику тривогу, щоб приховати свою помилку. Наступні кілька хвилин він і його товариші сліпо розстрілювали ліс і ніч.

Зовсім незначні, нікчемні речі могли ставати причиною значних штрафів, наприклад, якщо в авто під час перевірки знаходили запасну каністру бензину. Або якщо ти не в той час був не у тому місці. Фанерні й металеві таблички перед поштою в Боцені застерігали кожного перехожого, що між 21-ю і 5-ю годиною заборонено до будького наближатися і зволікати, почувши наказ.

Тільки згодом Монте почав здогадуватися, що він прийшов на північ не як визволитель, а як загарбник.

Монте вже спустився вниз по вулиці Марії-Терезії, майже відразу за колоною Святої Анни стояли перші дерев’яні ятки, сьогодні був базарний день. Селяни з околиць пропонували зелень, овочі, сир і сало. Джузеппе Монте повільно проходив повз прилавки і насолоджувався запахом товарів, це теж був гарний спогад про дитинство на півдні, про ринок і букет його запахів.

На мить Джузеппе Монте навіть заплющив очі, та коли знову розплющив, не на жарт перелякався. Зовсім неподалік він побачив літнього чоловіка разом із хлопчиком, вони наближалися до нього. Це було більше відчуття незрозумілого страху, ніж справжнього впізнавання, та коли чоловік підійшов ближче, відчуття посилилося. Джузеппе Монте здригнувся, повернув назад і швидко пішов з ринку.

9

Іноді старий згадував Ланергоф таким, яким він його бачив. Це була ветха селянська садиба на схилі, посеред широкої луки. За двором росли старі яблуні, ближче до лісу — дикі каштани. Але вирощували там переважно м’ясних овець. У його спогадах вівці у погоду й у негоду байдуже паслися на схилах навколо двору. Овця це будуще, завжди казав дід. У селі дивувалися, що старий Ланер раптом перевів своє господарство з молочних корів на овець. Свою жінку він вибрав не в селі, привіз її зі Східного Тіролю. Може, тому він так і любив доглядати овець. Убогі схили Східного Тіролю не могли вигодувати нікого, крім них. Але в Південному Тіролі?

Малий Йозеф любив, коли його батько повертався у дім із хліву після стрижки і так сильно пахнув сіном і вівцями. Це був наче якийсь ритуал, мати ставила на пічку жбанок з молоком, коли воно майже закипало, всипала, розмішуючи, манку і відставляла, поки прийде батько. Часом чекати доводилося довго, залежно від того, як сильно пручалися вівці, і манка ставала коричнюватим підгорілим варивом. До манки мати давала батькові трохи вина, дітям діставалася решта молока.

Коли батько, дядько і дід того дня нарешті вийшли з хліву, вони мовчки посідали за великим столом, батраки й служниці, як завжди, разом з ними. Настрій був якимось дивним, думав Йозеф через багато років, хоч він тоді ще не знав, що станеться. Фашисти знову когось шукають, сказала мати батькові перед сніданком, але Йозеф нічого не уявляв за цими словами. Йому було тоді десять, і він ще нічого не знав ні про школу отця Ґампера в катакомбах, ні про те, що вчитися їхньою мовою було заборонено. Угорі, на своїй садибі, вони не дуже багато чули про зовнішній світ. Про долину і взагалі нічого. Він згадував, що цього дня особливо пильно роздивлявся батька, він шукав у його обличчі пояснення пригніченого настрою, який навис над ними всіма. І нічого не знаходив. Косити пора, сказав дід, батько і дядько кивнули, і всі підвелися. Наступного дня міг піти дощ, і всі вирушили косити нижню луку. Робота виснажувала, бо схил був крутий. Вони кілька годин працювали мовчки, аж раптом здалеку почули торохтіння моторів. Звук піднімався з долини, і Йозеф спершу подивився на батька, а потім прослідкував за його поглядом. Ген далеко лісовою дорогою, яка вела до садиби Ланерів, звивалася колона автомобілів. Гуркіт моторів швидко наближався. Ми всі вибігли з будинку, згадував Йозеф, лише батько і далі проводив косою по вже вологій траві. Потім почувся скрегіт гальм, з десяток озброєних карабінерів повистрибували з автомобілів і забігли у двір. Навколо будинку здійнявся неймовірний галас, було не розібрати жодного слова, тільки видно, як карабінери відкривали й закривали роти. Але в тому, що вони кричали, напевне, не було нічого хорошого, бо вони божевільно й люто роззиралися довкола і щосили стискали свою зброю. На батька це не справило враження; він витяг люльку з кишені куртки і почав її набивати, при цьому обперся на косу. Дядько, який стояв поряд, зняв шапку і витер піт з лоба. Дід кивнув жінкам, що ті мають дивитися за дітьми.

Карабінери вже підбігли до трьох чоловіків, Йозеф розумів лише трохи італійської — dai, fai та subito12. Батько все ще ніяк не реагував, бо не розумів зовсім. А це, звісно, була провокація, і перший карабінер вже вибив косу з його руки, а другий так приклався йому по спині рушницею, що батько впав у траву. Вони заламали йому руку за спину, а обличчям придавили до землі. Дідові й дядькові було не краще. Єдине, що Йозеф усвідомив у цю мить, — це пронизливий крик матері і глухий звук приклада, який влучив у обличчя батракові, коли той хотів прийти на допомогу. Потім тут були вже й інші карабінери, вони ревіли, що всі мають лягати на землю. Нічого не відчуваючи, Йозеф став на коліна і завів руки за голову. Тут, вгорі, трава була ще не скошена, і він міг, лежачи обличчям до землі, не дивитися на батька. Він тільки чув італійців, прогавкані накази, але найголосніше — власне дихання і стукіт свого серця. Отже, це і є страх, думав він, і від цього на очі наверталися сльози. Він соромився і почувався безпорадним. А ще відчував шалену лють і хвилювання. Хвилювання не так за себе, як за свого батька, діда, дядька, матір, братів і сестер. Але перш за все йому було соромно, що він нічого не розумів. У ньому росло обурення, все це було несправедливо — тільки це він знав напевне. Чого хочуть ті чоловіки, ми ж нічого не зробили.

Він прислухався уважніше, намагаючись зрозуміти обривки речень, які карабінери кидали чоловікам. Щось проказував лише батько, бо приклад, як вчувалося Йозефу, бив по ньому майже щосекунди. Я не знаю, кричав батько, не розумію я, і потім: Та балакайте ж, чорт би вас узяв, німецькою. І знову звук приклада.

Йозеф підняв голову, він хотів бачити батька, але відчув жорстку руку карабінера, яка притисла його до землі. Від страху в нього потемніло в очах.

Так тривало цілу вічність, настав вечір, і на луку впала роса. Вони й далі мусили лежати. Кілька солдатів обшукували подвір’я, хлів і комору, а вони лежали у траві й не могли поворухнутися. Йозеф поволі переставав відчувати своє тіло, воно неначе помалу глухло. У вухах дзвеніло, біль переходив у притлумлену нечутливість. Наче здалеку Йозеф чув плач інших дітей і матері, лише Анні, якій було всього п’ять, дозволили стати на коліна поряд із матір’ю. Так тривало дві, три години. Вони й далі тримали їх у траві, курили. Запах цигарок вдарив Йозефу в носа і на якусь мить приглушив його лють. Все, що він міг бачити, — це чоботи й недопалки, розтоптані перед його очима. Вже сутеніло. Він знову почув накази італійською, прогавкані в повітря. Потім краєм ока побачив свого батька, в нього з голови цебеніла кров і напухло праве око. Карабінери затягли батька і дядька на заднє сидіння авто, діда лишили в траві, і Йозефу вмить знову потемніло в очах. Гудіння заведеного мотора вже не долинуло до його свідомості.

10

Лукас сутулився за столом і поспіхом їв макарони з томатним соусом. Він не хотів гаяти часу й постійно совався на стільці. Час від часу він засував руку в кишеню штанів і торкався до двох великих банкнот, які подарували йому обидві тітки на день народження. І ще кілька шилінгів, які залишилися від кишенькових грошей. Це були його власні гроші, й він точно знав, на що їх витратити.

Бери салат. Мати.

Мовчки кивнути і відвести очі вбік, цього має вистачити. Сьогодні Лукас не міг влаштовувати звичні протести. Він хотів якомога швидше вискочити на вулицю, і потім до кіоску на розі. Там на нього чекали вони.

Ходити до кіоску Лукас не любив, але ж він і ходив не з власної волі. Найчастіше матері треба було купити пачку сигарет або журнал, іноді отримати виграш по лотерейному квитку для тітки, яка жила в сусідньому дворі. Лукас не щоразу мав кілька шилінгів і міг купити щось собі. Йому не подобався запах кіоску. Цей запах ішов із заднього приміщення, звідки після вічності чекання приходив продавець, якщо чув дзвінок. Це якщо він узагалі його чув. Продавця завжди огортала хмара цигаркового диму і перестояного пива. Він був люб’язним, думав Лукас, так, але якимось неприємним, повнотілим, з поганими зубами і масним волоссям.

У тому задньому приміщенні продавець майже завжди сидів із чотирма-п’ятьма такими ж неприємними типами з навколишніх будинків, які пили пиво вже з десятої ранку. Зруйновані життя, чув Лукас від матері, але в її словах співчуття якось зовсім не відчувалося. Це презирство перейняв і Лукас; хоч він цього й соромився і ніколи не дивився в обличчя жодному з цих життів. Лише голоси, що разом зі словами матері спричиняли цю антипатію. І затхлий запах.

Іноді за прилавком стояла жінка, тоді було цілком нормально. В такі дні й голоси кудись зникали. Жінка йому чимось подобалася, у ті дні, коли вона була з ним особливо люб’язною, він навіть трохи соромився. Лукас думав про те, що раз чи двічі, коли продавець надто повільно виходив із заднього приміщення, він дещо вкрав. Солодощі, які стояли у круглих банках на прилавку, треба було тільки спритно запустити туди руку. Тоді серце Лукаса ледь не вистрибувало. Сором через те, що він щось украв, відчужував його від батьків, для яких чесність була найважливішим — так принаймні йому здавалося.

Все це не мало значення. Сьогодні нарешті настав день, коли їх починають продавати. Лукас не думав про те, що вже через кілька днів сердитиметься через велику кількість дублетів, двійників, як їх презирливо називали вони з друзями. Об’єктами їхнього презирства ставали самі гравці, наче така частота робила їх поганими гравцями. Вже кілька днів Лукас тільки й думав про альбом «PANINI»13 і наклейки з футболістами, які цього року поїдуть на чемпіонат світу до Італії.

Майже три місяці до літа — достатньо часу, щоб заповнити порожні місця в альбомі. Лукас хотів інвестувати саме в це, у портрети гравців національних збірних, які поїдуть до Італії. Тільки згодом Лукас дізнався, що футболісти, за яких він так переживатиме цього літа, були номіновані самою компанією «PANINI», а не тренерами; згодом під час деяких ігор він бачив тих, наклейок із ким — хоч колекція й була зібрана — не було ні в кого у дворі, бо їх запросили до збірних пізніше. Вислів вибір редакції цього літа не мав для Лукаса ніякого значення. Тим сильнішим було презирство до двійників, тим безпосереднішим захоплення рідкісними наклейками, зірками команд. Маттеус, Марадона, Гулліт, ван Бастен. Гарі Лінекер чомусь не був рідкісною наклейкою. Та все ж англієць лишався для Лукаса героєм, згодом трагічним.

Тим часом продавець, посміхаючись, порахував решту, поклав у долоню Лукаса і знову зник у задньому приміщенні. Лукас пішов додому з пачкою наклейок, але дорогою він хотів іще зайти до старого, у якого мусив бувати впродовж останніх місяців. Старий. Так Лукас називав Ланера, але в цьому не було ні підлості, ні глузування. Час, проведений зі старим, поволі став для Лукаса таким же цінним, як і картки в нього в руці. І старий Ланер не робив для цього нічого особливого, він завжди тільки говорив; говорив і водив Лукаса на прогулянки. Де тільки вони не ходили, думав Лукас, дороги туди й дороги назад, маршрути без мети, бо її в них ніколи не було, і все ж не безцільні. Він не міг цього описати, та в прогулянках і розповідях час вився для нього шовковою ниткою, яка, наче між іншим, проводила крізь цілі світи. Ланер про це не знав, але повільно підвівся, коли почув дзвінок у двері.

11

Лукас недолюблював уроки з плавання зі своїм класом. Щосереди у першій половині дня їхня вчителька рішуче брала курс на непримітну будівлю біля парку Рапольді. Лукаса дратували завеликі зусилля, яких коштувала можливість поплавати. Постійне перераховування групи, йти колоною по два, дурощі однокласників, які все тільки затягували. Лукас ставився до цього прагматично, навіть якщо сам часто не міг стриматися і бути слухняним; однак у ті моменти, коли все затримувалося через чийсь непослух, йому вдавалося себе опанувати. Та однаково дорога до басейну тривала нескінченно довго. На місці було не набагато краще. Час тягнувся, поки вчителька купувала для класу квитки, поки вони нарешті заходили в роздягальні, поки кожен знаходив собі шафку і нарешті міг зняти свій одяг. Він ненавидів це, бо все тяглося так довго, бо вже в роздягальнях було так тепло й волого, що з першої ж миті йому ставало недобре. Його штани ставали завузькими, футболка починала кусатися, він пітнів і від гидкого лоскоту поту на шкірі ще дужче хотів пірнути у воду. Та час тягнувся, аж поки клас не заходив у душову. Лукас вважав поганими дні, коли мати забувала спакувати йому капці. Вологе й задушливе тепло, душі, з яких постійно капало, поспіх численних хлопчаків і кількох чоловіків — хлопець із задоволенням відмовився б від усього цього. І страшна думка про грибок, про який він знав лише з розповідей тіток і уявляв його як щось середнє між бородавками й цвітною капустою. Від цього по шкірі пробігав мороз, і він згадував про капці, які лишилися вдома, десь у передпокої. У пориві слухняності й від огиди він аж надто старанно вимивав ноги під дезінфекційним краном. У такі миті Лукас думав тільки про те, чи йому вже починати тужити за домом, чи день ще може стати стерпним. Він думав про двадцять шилінгів, які мати дала йому на обід, і про картоплю фрі й кетчуп, на які він їх насправді витратить. Це принаймні давало надію, що день іще може покращати, як добре, що батьки трохи проспали й через це не мали часу приготувати йому бутерброди.

Потім нарешті у великий басейн, знову задуха, знову колона по двоє, поки кожен не покладе куди-небудь свій рушник, нервовий фальцет учительки, яка цими днями була перезавантажена і робила хлопцям зауваження просто так, навіть якщо вони ще нічого не накоїли. Сьогодні вони прийшли під конвоєм молодої практикантки, яка втомлено й знуджено стояла поряд і щораз позіхала, ледве прикриваючи рот рукою. Все затягувалося, а Лукас чекав і чекав, тоді він нарешті пірнув, і все було забуто. День ще міг стати гарним.

Йозеф Ланер дивився на календар, що висів у кухні поряд із годинником. Була середа, і він знав, що це означає. За мить у двері подзвонили. З порога посміхався приязний молодик із соціальної служби. Пане Ланер? Йозеф Ланер глянув на соцпрацівника — нещасливо закоханий і гуманітарій, мабуть, історія, можливо, історія мистецтва. Всю першу половину дня сьогоднішній доглядач розповідав про дівчину на ім’я Анна, з якою вони хотіли зробити ремонт у невеличкій квартирі — за одним пунктом Ланер змінив свою думку.

Йому навіть подобалася така опіка раз на тиждень, навіть якщо ця увага стала для нього не такою важливою, відколи його регулярно провідував сусідський хлопчик. Відтоді, як він уже два роки майже не виходив за двері й цілі дні проводив у квартирі, це було для нього приємним урізноманітненням — ненадовго вийти з соцпрацівниками чи іншими доглядальниками. Вони водили його у басейн, на аквааеробіку в групу інших пенсіонерів, як-от сьогодні.

Ланер якось навіть соромився цих обережних терапевтичних вправ, які робила група. Ходьба у воді, водний теніс із жалюгідними гумовими м’ячиками й пластиковими тарілками, на вигляд як одноразовий посуд, лежання у воді з якимись пінопластовими ковбасами під потилицею, всі ці підбадьорливі слова молодої білявої терапевтки з бортика басейну, віддані погляди соцпрацівників у довгих шортах, які допомагали літнім дамам лежати у воді. Ланеру все це здавалося трохи смішним, напевне, тому, що він був єдиним чоловіком у групі й мішенню для підморгувань і ядучих реплік дам. У відповідь він завжди мовчав або кривився. Коли дами починали говорити про своїх померлих чоловіків — тема, яку вони заводили майже відразу після ламентацій про значні й дріб’язкові тілесні недуги — Ланер ішов пірнати. Зануритися у воду, затримуючи дихання, це він любив. Любив він і неприємний момент, коли, здавалося, ось-ось забракне повітря, і завжди трохи відтягував виринання, поки не починало злегка пекти в легенях, лише тоді розплющував аж до тієї миті заплющені очі, відчував, як хлор видавлює сльози, випірнав і віддихувався.

…а потім Герберт раптово помер, почув він одну з дам, імені якої ніколи не міг запам’ятати, і зрозумів, що насправді нічого не пропустив. Лукас лежав на спині, як потопельник, і його тримала вода. Інші хлопці товпилися навколо єдиного трампліна і намагалися більш чи менш елегантно пірнути, частина дівчат із цікавістю спостерігали за ними від краю басейну, інші посідали на лавах і стільцях десь біля вчительки і гортали свої журнали про коней. Лукас любив відчувати, як його вуха занурювалися у воду, і він більше нічого не чув, здавалося, в цю мить увесь галас припиняв існувати. Хлопець дивився на високий дах над басейном, товсті вентиляційні труби, годинник на стіні. Краєм ока він спостерігав за професійними плавцями, що приходили регулярно й пропливали доріжку за доріжкою. Їх можна було впізнати по серйозних обличчях і, звісно ж, по окулярах для плавання, які вказували на те, що це — спорт. У декого навіть були гумові шапочки на головах. І так вони розтинали води басейну, розмірено, як пароплави, що ходять за графіком.

Ще Лукас розглядав візерунок на кахлях, стільці, рятувальний круг і чергового, який дивився дуже строго і ходив туди-сюди. Двома рухами хлопець підплив до бортика і віддихався. Хлор подразнював ніздрі, й очі трохи сльозилися, та це не було занадто неприємно. Крізь сльози Лукас дивився на дитячий басейн навпроти, в іншому залі. Він спостерігав за матір’ю з дітьми, тоді — за пенсіонерами та їхніми вправами у воді, які завжди здавалися йому трохи жалюгідними, навіть якщо він трохи соромився цієї думки, бо мимоволі згадував про свою бабусю, а вона, звичайно, жалюгідною не була.

Наступної миті він побачив, що з дитячого басейну йде Ланер, бере рушник і витирається. Лукаса вразило, яким же худим був цей чоловік. Він знову бачив маленькі коричневі плями на його руках. За мить хлопець відчув, як його штовхнули у спину, пальці відпустили бортик, і однокласник щось зарепетував йому прямо у вухо, потім його потягли під воду, і пронизливий дзвінок, що пролунав у басейні, потонув у тиші під водою. Якусь мить Лукас розмірковував, чи не проігнорувати це нахабство, затим вирвався з рук однокласника і добре постарався дати йому здачі.

* * *

Фен дув так гучно, що не було чути нічого іншого. Лукас заплющив очі.

Він не бачив дурнуватих витівок своїх однокласників, не чув слів учительки, яка вимагала поспішити. Він заплющив очі й поринув у жар повітряного струменя. Прилад був зовсім близько до голови, власне, занадто близько. Хлопець дивувався, якими гарячими були ці прилади, власне, надто гарячими.

Лукас понад усе ненавидів крайнощі. Йому було неприємно, коли їжу подавали надто гарячою й він мав чекати, щоб не обпекти собі язика. Мати завжди сварила його за це, бо думала, що він або вже крадькома з’їв щось солодке, або знову не хоче їсти овочі. І те, й те було неправдою, тільки Лукас не міг їй пояснити. Щоб уникнути неминучої дискусії, він жував гарячий рис і обпікав язик. Він знав, що тепер не відчуватиме ніякого смаку і що страва для нього геть зіпсована, однак з почуття обов’язку підносив до рота ложку за ложкою.

Так йому було й у басейні, контрастний душ відчуттів. Відвідання басейну — лише послідовність неприємних відчуттів. Вже на початку тобі недобре, бо ти одягнений, а температура в басейні така, що на лобі одразу виступає піт, довгі хвилини, поки тобі нарешті дадуть квиток і ти зможеш пройти в роздягальню, виснажливе вилущування з одягу, який прилип до тіла. Нарешті ти стоїш в одних плавках, заскочити в туалет, який завжди біля душових, гаряча пара, від якої мокріє усе тіло, важка задуха, як у джунглях. Піт. Вологий туалетний папір, який робить похід до туалету ще неприємнішим. Гидка підлога, дрібні клаптики паперу. Злість через те, що забув свої капці і маєш тут ходити й стояти босоніж. Думка про дезінфекційний кран на виході з душу, над краном — табличка з довідкою про грибок. Огида, поки спітнілий сидиш на унітазі. Потім душ, завжди то надто гарячий, то надто холодний, струмінь або надто сильний, що аж шкіра болить, то надто розпилений. Потім саме плавання, хлор в очах, помітити, як за метр від тебе виринає і плює у воду якийсь старий, огида від думки про менших за тебе дітей і про те, що раніше ти теж справляв природні потреби, коли прийдеться. Неоднозначне ставлення до хлору, який забиває носа й ускладнює дихання. Кінець уроку, холод. Сироти на шкірі. Поки теж не минуть. Знову душ, туалет, переодягання, тіснява, бо навколо всі товчуться і так мало місця перед власною шафкою, потім нарешті влізти в одяг. Знову спека й піт на лобі. Відчуття прилиплого до тіла одягу. І наостанок ще фени, завжди надто гарячі, вони ніколи не бувають просто теплими. Шкіру голови пече, хочеться, щоб волосся нарешті висохло, знову піт, шкіра свербить, і тобі недобре в цьому тілі. Контрастний душ почуттів. Потім надвір на холод, зима це чи весна, а за рогом дме холодний вітер, і ти надягаєш вовняну шапку, щоб не було переохолодження. Застуда не прийде, натомість буде ця спека, цей піт на лобі, свербіж із голови розповзатиметься по всьому тілу, буде дискомфорт, легка огида і повільно ростиме злість.

Надворі нестерпне очікування, поки всі повиходять. Лукас переминається з ноги на ногу, ще й через те, що йому треба в туалет — ще раз іти в басейні було гидко. Нарешті всі тут, і їх рахують. Все, їх відпускають, і вони можуть іти додому. Лукас перестрибує через дві сходинки й біжить геть.

На іншому боці вулиці він бачить процесію і чує духову музику — вулицею марширують оркестри у народних костюмах.

Зацікавившись, Лукас приєднується до глядачів і роздивляється музикантів. Марш музик у строях зачаровує його і водночас приголомшує, такого він ніколи раніше не бачив, тому зупиняється. Йому подобаються прапори, які несуть перед собою деякі оркестри; там написано, звідки вони, здогадується Лукас, навіть якщо й не знає таких місць. Шландерс, Еппан, Рачінґс, Франценфесте, Пфіч, Маульс. Назви нічого йому не кажуть. Він помічає лише, що всі носять різне вбрання, яке трохи відрізняється кольорами й малюнками. Лукаса зачаровує синхронність і злагоджене просування маршу, він надовго затримується серед глядачів.

Раптом до нього заговорила маркітантка і дала шматок білої редьки. Молода дівчина, не набагато старша за нього самого. Коли вона заговорила, Лукас так розгубився, що зовсім нічого не зміг сказати, він дивився тільки на світле волосся й білі зуби, вона всміхнулася, і він на мить засоромився, бо, мабуть, надто довго дивився їй в очі. Він знітився й узяв шматочок редьки, не дивлячись на дівчину. У його горлі запекло, й на очі навернулися сльози. Лукас іще жодного разу в житті не їв білої редьки й був дуже здивований, що взагалі існує такий неприємно гострий, але все ж непоганий смак. Коли він знову підняв очі, дівчина зникла.

Зі сльозами в очах він роздивляється ряди музикантів, щоб знову її знайти. Він сердиться, що нічого не сказав, простого дякую вистачило б, і щойно Лукас вирішує піти за дівчиною, знайти її зову, щоб виправити свою помилку, помічає його. Старий Ланер стоїть менш ніж за три метри від нього серед глядачів і байдужим поглядом проводить марш музикантів. Він здається надламаним, з опущеними плечима і сумним поглядом. А ще малим і охлялим, на мить Лукасу стає його шкода. Все ще з гострим присмаком у роті і трохи оглухлий від голосної музики Лукас робить крок до Ланера й бере його під руку. Лише тоді він бачить сльози в очах старого. Коли Ланер його помічає, каже:

— Як у Зіґмундскроні14. Як у Зіґмундскроні. Ланер трохи тремтить, повторюючи ці слова.

— У Зіґмундскроні, — каже Ланер ще раз, і тільки тоді у Лукаса з’являється відчуття, що Ланер його впізнав. Вони кивають один одному.

12

Після Зіґмундскрона все було по-іншому.

Старий Ланер поволі опановував себе. Спогади, які розбурхав марш оркестрів, виявилися занадто сильними. Це щастя, що Лукас випадково його побачив. Хлопець узяв Ланера за руку і відвів до лавки. Тепер вони сиділи в тіні, і хвиля спогадів старого поступово спадала, його тремтіння припинялося, і погляд поволі знову ставав тверезим. Вони якийсь час посиділи на лаві під старим дубом, музики оркестрів було майже зовсім не чути, бо ті помарширували до старого міста. Лукас усе ще відчував у роті гострий смак і думками був із дівчиною. Наступного разу він їй обов’язково щось скаже — тільки не знав, що. Хоч Лукас досі навіть гадки не мав, як поводитися з дівчатами, не сумнівався, що вони його цікавлять. Він вирішив, що наступного разу обов’язково щось вигадає.

Після Зіґмундскрона все було по-іншому, знову почав Ланер, і Лукас кивнув. Хлопець розумів, що йому не треба нічого говорити, і наступної миті спогади старого справді полилися.

— Зіґмундскрон нас зруйнував, — сказав Ланер. — Не тільки мене, перш за все моїх батьків. Але все, власне, почалося раніше. У тридцяті, ще до війни. Ми були оптантами, мої батьки, сестра, я. Після того, що сталося в нашій садибі, ми переїхали з Південного Тіролю до Інсбрука. Мій батько так чи інакше не міг лишатися, у нашому дворі було забагато людей. Його старший брат Луїс тоді вже взяв свою Луїзу і жив з нею у дідовій господі, як і ми. А ще батькова сестра, Анна. Тільки інша сестра, Зіґрід, виїхала вже давно і працювала покоївкою в Мерані. Було зрозуміло, що садибу успадкує Луїс і що нам більше не буде місця. У Південному Тіролі була традиція, у нас двір не ділили, тому Луїс успадковував усе. Нам так чи інакше треба було б виїжджати, але куди? Та історія з карабінерами підштовхнула мого батька виїхати з Південного Тіролю. 1939 року ми за першої можливості переїхали до Інсбрука, там у той час будували цілі райони для оптантів, і ми отримали квартиру в Прадлі. Ти її бачив, я там і зараз живу.

Лукас кивнув.

— Отож ми були в Інсбруці, батько перебивався підробітками, потім почалася війна, і він пішов на Південний фронт. Всього через кілька днів матері прийшов лист, що батько пропав безвісти. Три роки про нього не було нічого чути, а потім звістка про поранення. Потім знову були листи, і на початку 1943 року він повернувся до Інсбрука, без руки й без ока, інвалід війни. До того мати годувала нас картоплею і хлібом, присмаченим хіба що запахом шинки, бо в нас нічого не було. Лише час від часу родичі з Південного Тіролю передавали трохи сала, кілька яєць. Вони писали, що в них і в самих нічого немає, до нас вони ніколи не приїздили. Потім, із пенсією за інвалідність, стало трохи краще, якраз після війни. Батько зміг викупити невеликий тютюновий кіоск за рогом, я почав працювати на пивоварні в Інсбруці. Потім був мир і державний договір, тепер ми могли їздити до родичів у Південному Тіролі, та це була сумнівна втіха. Шо вам тут треба, — це так вони нас вітали, якщо взагалі розмовляли з нами. Сами ж пішли, то нічого ото нити, казав і батьків брат. Він збудував у господі маленький пансіонат, у Південний Тіроль знову стали приїздити у відпустку німці, але й багато французів, які досі бували в цих краях тільки під час війни. Братові з його господарством велося непогано, а ми були бідні родичі з міста, яких соромляться. Осталися б тут, то й жили б гарно, казав Луїс, батько мовчав. Коли я ходив по селу, місцеві тільки сичали мені в спину. Чортів оптант. Зрадник. Ми стоїм за батьківщину, а ви собі красиво живете. Я тоді часто думав: якби ж ви знали, як ми насправді живемо в Інсбруці. Що ми роками їмо одну картоплю, капусту й горох — найпростішу їжу. А м’ясо водилося тільки в Південному Тіролі. Я був тоді дуже худий.

А потім цей великий мітинг у замку Зіґмундскрон у листопаді 1957 року, де зібралися 30 тисяч людей, і новий лідер Народної партії Південного Тіролю, Сильвіус Маньяґо, кричав у натовп: Геть від Трієнта! Навпроти трибуни, на Білій Вежі, розмістився Луїс Амплац. Він скандував: Геть від Риму. Вимоги Маньяґо були для нього недостатніми, він хотів разом із народом піти на Боцен, такий панував настрій. Щось мало статися. Маньяґо зміг заспокоїти людей і відмовити від маршу, він знав, що це напевне призведе до сутичок, що за кожним деревом стояв карабінер із зарядженим автоматом.

Країна була на межі, італійці вважали, що будьякої миті може спалахнути громадянська війна, народ повстане, та до повстання тоді не дійшло. Нас, оптантів, вони все одно видавали за тих, за кого нас вважали — за зрадників батьківщини й боягузів, і карали нас перш за все мовчанням.

Батько пішов зі мною в Зіґмундскрон, можливо, щоб показати братові, що він не боягуз, навіть без руки й без ока. Там було як сьогодні, багато людей, багато в народному одязі, як на оцьому марші. Всі збуджені, сталося кілька дрібних сутичок, лунали постійні вигуки про незалежність і знову й знову — Геть від Трієнта. Цілий край був розбурханий, і батько теж гаряче дискутував, але у відповідь чув лише мовчання. Ми ж були оптантами. Наступного дня ми повернулися до Інсбрука повністю розчаровані. Після Зіґмундскрона карабінери занесли нас із батьком у свою картотеку, тоді ми про це не знали. Батько так і не дізнався, я ж довідався через кілька років.

13

Ця весна видалася дуже теплою, і вже так скоро мали початися великі канікули. Вже так скоро, нарешті, розпочнеться Чемпіонат світу в Італії. Вже кілька тижнів хлопці в школі не говорили ні про що інше, навіть дівчата у класі Лукаса виявляли інтерес, правда, більше до Італії, ніж до футболу. Сьогодні ми знову їдемо до Єзоло. — Ми до Бібіоне. На перервах розмовляли здебільшого про цілком приземлені речі, наприклад, скільки хто міг з’їсти морозива (хлопці), або як довго прозасмагати на сонці (дівчата). Останні вже кілька тижнів стрибали «в резинку» й наспівували сентиментальний радіохіт Джанни Нанніні й Едуардо Беннато «Un’estate italiana»15, це мало бути італійське літо. У відповідь дівчатам хлопці горлали зухвалу версію «Azzurro»16 групи «Tote Hosen»17. Senza di te…18 Спроби сторін зблизитися видавалися перспективними.

Одного квітневого дня Лукас прошмигнув додому, низько нахиливши голову, в нього напухла губа й боліло обличчя. Більше, ніж біль, його сердила власна лють і те, що він не міг її позбутися. Наступного разу, думав Лукас, він ще покаже цьому макароннику.

Все почалося зовсім невинно, на уроці природознавства, коли вчителька розповідала про фрукти й овочі, про те, що краще купувати продукти з околиць, ніж привезені звідкілясь здалеку. Лукас згадав сюжети про Африку, які він дивився, і про голод; Ефіопія — це звучало для нього як щось геть далеке, та він не міг забути телевізійні зображення дітей з роздутими животами. Діти з телевізора байдуже дивилися в камеру, над їхніми обличчями дзижчали цілі рої мух. В житті Лукас бачив мух тільки тоді, коли котрась випадково залітала до їхньої квартири. А якщо томати з Італії, це добре? — спитала одна з однокласниць. Вчителька кивнула. А яблука з Південного Тіролю? — спитала дівчинка знову, у відповідь Марко вигукнув із задньої парти:

— Що за дурне питання, Південний Тіроль — це також Італія.

Увесь клас засміявся, а дівчинка почервоніла. Піа, так її звали, і Лукасові стало її шкода, та й подобалася вона йому більше, ніж зазвичай подобаються однокласниці. Але не це його розізлило. Наполовину щоб захистити Піа, наполовину із власного обурення він вигукнув:

— Ти сам дурний, Південний Тіроль — це Південний Тіроль.

Цього Марко, звичайно, не міг стерпіти, він густо почервонів і вилаявся у відповідь італійською. Навіть якщо він народився тут, то завдяки своїм батькам почувався італійцем, і це безглуздя з Південним Тіролем ганьбить їхню честь, лаявся Марко. Він справді сказав честь, думав Лукас, що за ідіотизм. Що ти знаєш про честь, відповів він.

З губ Марко було готове зірватися puttana чи інше лайливе слово, та це вже було занадто. Вчителька заспокоїла обох і сказала, що тут важко вирішити. Вона завжди така дбайлива і так прагне всіх помирити, подумав Лукас, і Марко теж замовк. Тоді вчителька змінила тему й заговорила про вміст вітамінів у цитрусових.

Лукас не міг забути про свою злість. Коли пізніше, на великій перерві, хлопці грали в футбол, вона знову нагадала про себе.

Хлопці поділилися на дві команди, які, можливо, зустрінуться на чемпіонаті, а саме на Італію та Австрію.

— Давайте, наче ми граємо у відбірковому турі, — під’юджував Марко, — бо ви точно не пройдете до фіналу. Чемпіоном світу буде Італія.

— У твоїх мріях, — огризалися хлопці з другої команди, але Марко вже почав виспівувати імена гравців італійської збірної, наче простий перелік прізвищ був серенадою. Дзенґа — Барезі — Берґоні — Баджо— Мальдіні— Дона-Дона-Донадоні— Скіллачі. Лукас і хлопці з його команди стакато вигукували австрійців. Герцоґ — Жак — Пекль — Русс — Польстер.

Потім почалося, і сутичка була жарка, м’яч переходив від одного гравця до іншого, і хлопці пітніли й бігали щодуху. Раз за разом команди підходили до воріт суперника, та удари проходили мимо воріт, навіть коли Марко з чистої самовпевненості спробував зробити «мертвий м’яч», реальної небезпеки для воротаря це не створило. Як і їхні кумири, хлопці робили підкати, випробовували прийоми й стилі своїх ідолів, які знали з телевізора. Гостра боротьба призвела до сутички в центрі поля. Порушення правил накопичувалися з обох сторін, і настав вирішальний момент, коли «італійці» втратили м’яч і намагалися контратакувати. Лукас отримав передачу, елегантною дугою пробив розлагоджену оборону суперника і вийшов один на один з воротарем. Щойно він примірився, як йому найкраще обійти воротаря, котрий і так майже лежав, навісним чи прямим ударом, або все ж одурити голкіпера й вдарити у порожні ворота, він почув за спиною чиєсь дихання, краєм ока спробував роздивитися, як далеко був суперник, та його вдарили ззаду і збили з ніг. За мить він побачив, як Марко забрав м’яча й побіг геть.

Фол, закричав Лукас, гравці його команди теж на все горло заявляли протест, та Марко не звертав на це жодної уваги й хотів продовжувати гру. Тоді Лукас підстрибнув, люто налетів на Марко і обома ногами заїхав йому по ногах. Як гравці з телевізора, Марко прокотився ще два-три метри, потім підвівся і з ревом підбіг до Лукаса.

— Що ти мелеш! — закричав він.

— Фол був ще раніше, ти ідіот! — відповів Лукас. Потім вони наскочили один на одного і покотилися по землі, Марко тягнув Лукаса за волосся — це, власне, засуджувалося між хлопцями, бо так, мовляв, б’ються тільки дівчата. Лукас вирвався і вдарив своєму супротивникові кулаком у живіт, той наосліп ударив у відповідь, тобто він справді заплющив очі й розмахував кулаками в повітрі. Тоді все й сталося, Марко влучив Лукасові в око й по губі, Лукас відчував, що кров цебенить у нього по обличчю і в ньому сильнішає біль. Він хотів відповісти на напад і вдарити сам, та хтось схопив його за плечі, і так бойових півнів розборонили. Шкільний сторож, який наглядав за порядком і на перервах, розтягнув обох хлопців і накричав на них. Лукас майже не чув слів, тільки шум у вухах і постійно повторюване про себе Ти в мене ще отримаєш.

14

Джузеппе Монте не любив говорити про час, коли був молодим карабінером. Це все було так давно, що вже майже неправда. Йому скоро виходити на пенсію, минуле вже не мало його обходити, однак у своє рідне село він так і не повернувся. Він жив зі своєю німецькою дружиною — бо ж оженився на австрійці — все ще у Південному Тіролі, в Боцені. Разом вони набагато частіше їздили в Інсбрук, ніж у Рим, як-не-як вона була з Північного Тіролю і мала там багато давніх друзів. Кілька років тому вони навіть придбали квартирку в Іґлсі під Інсбруком, щоб не зупинятися повсякчас у готелях. Теща Монте досі жила в Інсбруці, в Заґґені, вона не хотіла ні лишати квартиру, ні перебиратися в будинок для літніх людей, ні їхати до своєї дочки в Боцен. Я переїду тільки раз, казала вона, на цвинтар. У дружини Джузеппе Марії було в Інсбруці навіть кілька шкільних подруг, з якими вона часто спілкувалася саме в останні роки. Її дедалі більше тягло в місто дитинства, напевне, це було пов’язано і з тим, що в Боцені вона так ніколи й не почувалася вдома, бо коли їхній єдиний син виріс, вже наче й не було причини далі регулярно їздити до Інсбрука. Джузеппе теж любив Інсбрук, йому подобалися гори, прохолодніший клімат, який вчишся цінувати вже у віці, стабільність, бо в Італії, тут він мав бути відвертим, обставини суттєво змінилися. Він мав можливість виговоритися, коли розповідав інсбруцьким друзям Марії, що в Боцені іноді навіть ставлять ґрати на балкони другого й третього поверхів, бо цілі банди грабіжників не бояться видертися на вищі поверхи й обнести квартиру. Про це він принаймні чув, від знайомих.

Тут це теж було — в Австрії, в Тіролі, в Інсбруці, не кажучи про Іґлс, та все ж дещо по-іншому. Він взагалі любив перейматися і гіперболізувати у гнівних тирадах невміння північних тірольців варити нормальний еспресо.

Часто він думав, що те, як склалося його життя, було дивовижно. Він дивувався, чому саме він одружився з німкенею, як казали у них на півдні. Власне, насправді з австрійкою. І наче цього було замало, дружина його єдиного сина теж була німецькомовною, ще й матір’ю-одиначкою з двома дітьми. Колись давно чого тільки він не наслухався в казармі. Він не знайде собі італійку, так казали, коли хотіли натякнути на брак мужності в кого-небудь. У цих натяках його теж мали на увазі. Слова товаришів ранили Джузеппе, але він мовчав.

Він і так багато років тому вже дійшов висновку: говорити потрібно не про все, у мовчанні знаходив перевірений засіб вгамувати свої тривоги і переживання. Саме на початок його служби припадають кілька подій, яких краще б не було. Монте не хотів аналізувати цей досвід, бо що дасть копирсання у минулому, думав він і обходив мовчанням щораз більше тем. Джузеппе привчив себе до цього, і його батько колись поводився саме так.

Що особливого було в тому, що його дружина — австрійка, що такого, що його невістка розмовляє німецькою? Йому подобалися подруги дружини, їхні чоловіки, він любив, коли вони разом кудись виходили чи виїздили, подобалося, що останні роки минули без особливих хвилювань. І йому було неважко мовчати, коли подруги дружини запропонували поїхати разом на італійське свято в Галлі під Інсбруком, фольклористичну пародію на його батьківщину з поганим еспресо і недопеченою піцою, туристичний атракціон, італійське свято відповідно до того образу Італії, який вигадали північні тірольці. Навіщо справжньому італійцеві відвідувати італійське свято в Галлі у Північному Тіролі. Це абсурд. Тірольці ж не ходять на тірольський вечір у ресторані «Зандвірт» над річкою Інн. А північні німці — на гамбурзький рибний ринок в альпійських містечках.

Та подругам дружини ідея сподобалася. Монте мовчав.

— Ти зараз прийдеш? Andiamo19.

— Pronto20.

За роки Джузеппе Монте звик до мішаної мови, якою з ним розмовляла дружина. Особливо з друзями з Інсбрука вони вільно переходили з італійської на німецьку й навпаки. Рідна мова дружини назавжди лишилася для нього чужою, у нього вона й через сорок років була ламаною і з сильним акцентом.

Джузеппе насилу виловив кілька монет із гаманця і вкинув їх у паркувальний автомат. Все одно вони знайшли місце неподалік, і йти було недалеко. Лише відчайдушні водії в такий день намагалися припаркуватися біля ринкової площі, більшість їхали відразу в підземний гараж. Але Джузеппе пощастило, якраз перед ним звільнив місце голландський турист.

— От бачиш, — сказав він Марії, та вона дивилася кудись у повітря й голосно дихала через рот. — Certo. Dai!21

Коли вони вийшли з машини, відразу почули голосну музику і вигуки продавців на площі.

Джузеппе була зовсім неприємна метушня, та він все одно постійно супроводжував дружину.

— Чому знову рибний ринок? — ремствував він. — Хіба ми тут ще ніколи не були?

— Це просто нагода, — відповіла Марія. — І це тобі, зрештою, завжди подобалося. Ходімо вже, ми й так пізно приїхали.

Джузеппе поклав чек із паркувального автомата за лобове скло і пішов за дружиною.

— Але не змушуй мене сьогодні їсти щось у паніровці. Я цього не переварюю, — пробурмотів він.

— Хоч і любиш?

— Si però22.

За кілька кроків у ніс вдарив запах олії й поту, як це завжди буває спекотного літа на людних масових заходах. Із колонок гриміла духова музика, що мала нагадувати про місто, яке дало назву святу. Організатори вважали доцільним проводити гамбурзький рибний ринок, що мандрував австрійськими містами, і в Інсбруці. Гамбурґ був далеко, й автентичний флер тут намагалися передати бемканням дзвонів та інтенсивним запахом риби. «Замало моря, забагато гір?» — спитав Джузеппе, коли вони багато років тому були тут уперше, та Марія лише похитала головою.

Ось вони вже побачили друзів, ті махали руками і кликали за свій стіл. Всі пили пиво, їли смачні канапки, розмови були щирими, та здебільшого пролітали повз Джузеппе. В такі дні він усе ж почувався в Інсбруці чужим і думав про Рим, про Італію, про гарячі літні вечори і жінок у коротких спідницях. Це все було давно, думав він, було давно.

— А де, власне… — він почув краєм вуха запитання Марії і повернувся до неї. Його дружина звикла майже завжди перекладати, щоб він теж міг брати участь у розмові. Для Джузеппе, що погано розумів навіть письмову німецьку, сільський діалект місцевих здебільшого ставав нездоланною перешкодою.

— Domando, che dov’è Lukas23.

— А, Лукас, — пробурмотів Джузеппе, згадуючи, що так звали сина котроїсь із подруг його дружини, яка відразу ж відповіла:

— А он він іде.

І справді, Лукас підійшов прямо до їхнього столу, за ним літній чоловік, хоч Джузеппе й не був певний, що вони йшли разом.

— Ми ще ходили гуляти, — сказав Лукас, стоячи біля них.

— А, пане Ланер, — почув Джузеппе чийсь голос і ковтнув пива. Він збагнув, що на ньому зупинився чийсь погляд, це дивне відчуття, коли за тобою спостерігають. Збентежено підняв очі; чоловік, який прийшов із Лукасом, дивився прямо на нього. Їхні погляди байдуже зустрілися, перш ніж Джузеппе, наче само собою, опустив повіки. Та коли він знову підняв очі, погляд усе ще був на місці. Він мав знати цього чоловіка, той нагадував йому про щось, про когось? Джузеппе не міг зрозуміти і почувався незатишно, навіть якщо не міг сказати, чому. Тепер, як йому здалося, це помітив і Лукас, бо хлопець дивився то на нього, то на старого чоловіка. У метушні, яка тут панувала, ніхто, крім них трьох, не помічав, що відбувається. Монте бачив, як старий чоловік щось бурмоче, потім — як Лукас тягне його за рукав. Хлопець кивнув і сказав щось у галас навколо них. Вони сиділи за пивними столами серед сотень інших людей, і через шум нічого не було чути й за три метри. Джузеппе побачив, що хлопець знову киває, і йому здалося, що той старий трохи виструнчився, відкрив рота і знову поворушив губами. Що він говорив, Джузеппе все ще не міг зрозуміти. Лише зараз Марія повернулася до нього і простежила за його поглядом, тепер вона теж дивилася на чоловіка, якому було десь за шістдесят, трохи згорбленого, як їй здавалося, з утомленим обличчям, худого, на вигляд трохи змученого, але досить приязного. Погляд, Марія теж бачила погляд. Погляд, який важко було оцінити, трохи відсторонений, трохи настирливий — і те, й те заразом.

Тоді Джузеппе побачив, як чоловік показує на нього пальцем, і голосно й чітко почув його слова.

— Що він тут робить?

Чоловік не питав, він більше дивувався чи говорив до себе самого.

— Mi scusi, ma conosciamo?24 — пробурмотів Джузеппе.

Та наступної миті чоловік попрощався з хлопцем і зник у натовпі. Лукас підсів до своїх батьків.

— Chi è questo signore?25 — спитав Джузеппе, і коли Марія переклала, її подруга ніби між іншим відповіла:

— Сусід.

— Un vicino26, — повторила Марія, перш ніж відкусила від свого бутерброда з оселедцем й огірком і почала жувати. У темній кімнаті, де були спогади Джузеппе, засвітився маленький вогник. Він був ще слабкий, його треба було роздмухати, щоб стало світліше.

15

Йозеф Ланер сидів у старому кріслі, яке дісталося йому ще від батька. Це була одна з небагатьох частин спадщини, які він узяв із собою в Північний Тіроль. Уже не раз Ланер хотів його викинути, бо на спинці й бильцях уже не було тканини, яка б ховала нутрощі крісла, та жодного разу на це не зважився. Колись він уже тягнув його з вітальні надвір, до смітника для габаритного сміття. Це коштувало великих зусиль, через двері під’їзду крісло довелося пропихати. Коли мебля вже стояла перед будинком серед іншого мотлоху, йому стало її шкода. Щойно Ланер на хвильку сів у крісло, підійшов якийсь молодик і спитав, чи може взяти крісло собі. Щось подібне не так просто знайти, сказав він. Трохи згодом підійшов турок, який теж хотів узяти крісло. Добре, добре, лопотів він. Коли згодом повз Ланера проходила молода жінка з дитям на руках і спитала, чи можна їй на стільці переповити дитину, Ланерові було досить. Ні, не можна! — закричав він, а потім ще:

Це мій стілець. Тільки в ту мить він помітив, що жінка сказала стілець, і розсердився ще дужче. Його не можна брати, коротко пояснив він. Я виніс його надвір, тільки щоб провітрити. Це непорозуміння. Ланер рідко так брехав. Засоромлений і зворушений, він чекав, поки жінка заспокоїть дитину, і потім потягнув крісло назад.

Тепер, сидячи в цьому кріслі, Ланер згадував про свою спробу позбавитися старої речі. Він посміхнувся. При цьому йому зовсім не хотілося посміхатися, надто наполегливо зустріч із тим італійцем нагадала йому про минуле. Він дивувався, яким несподіваним було життя, і що саме тоді, коли він гадав, наче все, що було раніше, вже ніяк його не стосувалося, його знову наздогнало саме те минуле. Це дивно, пробурмотів Ланер. Поринувши в думки, він пригадував розмиті образи, намагався знайти той момент своєї історії, коли змінилося його життя. І я нічого не міг зробити по-іншому, бурмотів він. Я сам не міг впливати на все це. Потім він поринув у спогади.

Він згадав себе молодим, відкритим, допитливим, чоловіком, який, власне, жив хорошим життям. В Інсбруці їхня родина непогано влаштувалася, відколи він знайшов роботу у пивоварні, навіть заробляв трохи грошей. Одного вечора Ланер був на танцях і запрошував молодих жінок. Він ще не хотів себе зв’язувати, але йому лестило, що всі вони так охоче відповідали на його запрошення. Він їм подобався і в юнацькій самовпевненості навіть не помічав, що вони перешіптувалися, коли їх усіх запрошували по черзі. Ланер просто не повірив би, що здався їм легковажним. Сьогодні, через багато років, він би назвав молодого себе радше недосвідченим, але без поганих намірів.

Так наївно він і вплутався у ту справу з Луїсом Амплацом. В обід він пішов у їдальню пивоварні, бо по п’ятницях завжди були дуже смачні кнедлі з кислою капустою. По п’ятницях у їдальні було й більш людно, бо багато хто заходив поїсти з вулиці. Тож Ланер ледве зміг десь притулитися зі своїм пивом і тарілкою. Він кивнув сусідам за столом і почав їсти. За якусь мить він краєм вуха почув розмову між двома чоловіками. Вони говорили про подорож до Південного Тіролю і про те, як низько літали ластівки. Скоро Святий Мартін, сказав один із них. Тоді знову засвітяться вогники у ліхтарях.

Ланер дивувався, чому чоловік так наголошував слова, але більше дивувався з того, що він говорив про день Святого Мартіна, літо ще ж було в розпалі. Це звучало, як мова злодіїв.

Коли один із чоловіків пішов, другий заговорив із Ланером, приязно спитав про його роботу і похвалив ремесла взагалі й пивоваріння зокрема.

Він, мабуть, уже перехилив кілька кухлів пива, думав Ланер, і вони трохи розговорилися. Говорили про Південний Тіроль, про погоду, трохи про спорт. Чи він не збирається невдовзі їхати через Бреннер, запитав чоловік, і Ланер відповів, що час від часу їздить у Штерцінґ по вино, а восени — коли з’являються перші каштани.

Ага, продовжив чоловік, а чи не захоче він до нього в гості, він живе над річкою Етч. Ланер і тоді нічого не запідозрив, щось пожартував у відповідь і попрощався, бо його перерва закінчилася. Коли через кілька місяців він дізнався, що чоловік, із яким він базікав у їдальні, був Луїс Амплац, було вже пізно. Разом із Зеппом Кершбаумером Амплац уже став засновником Комітету визволення Південного Тіролю, організатором підриву електроопор у Вогняну ніч 196127 року та інших акцій.

У будь-якому разі за Амплацом стежила італійська поліція, і разом з ним до списків ненадійних потрапив і Ланер. Поліцейські вважали, що він такий самий ворожий до держави терорист, який планує наступної миті підірвати якісь електроопори. Через кілька тижнів Ланер, як і планував, поїхав до Штерцінґа, щоб купити вина й каштанів. Та подорож закінчилася на Бреннері, його схопили прямо на кордоні.

***

— Що з тобою? — Марія сиділа перед своїм трюмо й розчісувала довге чорне волосся. Вона вже багато років критично розглядала своє обличчя, дивилася, як з’являються перші зморшки, як швидко їх більшає. Коли їй виповнилося п’ятдесят, Марія почала фарбувати волосся. З того часу вона запитувала себе, чи вже посивіла повністю. Вона робила все, що могла зробити, аби не так швидко піддаватися старінню, та все ще була красивою жінкою. Жінкою, яка ще отримувала компліменти. І жінкою, яка уважно розглядала не тільки себе. Коли Джузеппе над чимось замислювався, то вона звертала на це увагу, ще перш ніж він сам помічав, що його щось тривожить, що він чогось не може вирішити відразу.

— Це через того чоловіка, ти його знав?

Голос Марії був м’яким і ласкавим, здебільшого Джузеппе заспокоювався, коли просто її слухав. Сьогодні він не відповів.

Він лежав у штанях і шкарпетках на їхньому ліжку й дивився в нікуди. Час від часу він бурчав щось, що мало вважатися відповіддю. «Я не знаю» або «Можливо. Можливо, я його знаю, можливо, ні. Хіба я знаю». Марія чекала, та він нічого більше не говорив.

Через якийсь час Джузеппе різко сказав:

— Тебе це не обходить. У мене є минуле, яке тебе не обходить, цього має бути досить.

Тоді встав і пішов з кімнати.

У коридорі Джузеппе взяв з гачка пальто, ключі від квартири і взув прості шкіряні черевики, які не треба було зашнуровувати. Потім вийшов з будинку і подався на прогулянку.

— Не чекай на мене, я не можу спати і трохи пройдуся, — крикнув він, майже зачинивши двері, наполовину просячи вибачення, бо тільки зараз зрозумів, що був грубий. Водночас Джузеппе розумів, що за грюкотом дверей Марія його не почує. За мить він уже вийшов на тьмяно освітлену вулицю.

Джузеппе швидко йшов вулицею, що трохи піднімалася вгору, і потім повернув на посипану гравієм стежку до парку й конгрес-центру. Лише коли він помітив, що йде надто швидко і попри нічну прохолоду пітніє, став здогадуватись, як сильно розхвилювався. Він ніколи б не подумав, що його минуле наздожене його так безпосередньо. Він уявив, щойно здасть форму в останній день служби, то минулим вважатиметься і все пережите. Він більше не хотів згадувати про події початку служби, про небезпеку деяких днів, про хвилювання. Все це тоді буде вважатися минулим. З тієї миті, як піде на пенсію, він хотів бути приватною особою. У його уяві обидва світи були строго розділені. Одним життям була робота, іншим — сім’я. Йому самому було дивно, що такий поділ працює. Це все ж я, думав Джузеппе, та наступної ж миті засував скляну перегородку між собою та своїми спогадами і вирішував дати спокій минулому. Він виконував обов’язок, говорив він собі. Обов’язок перед державою, перед суспільством, він робив свій внесок. Служити народові, дивний каламбур. Решта його життя належатиме йому, вирішив Джузеппе, і коли у свій останній робочий день крізь скрипучі двері, які десятиліттями відчиняв щодня, вийде на волю, він повторить: Я виконував свій обов’язок.

І після того залишиться мовчання, бо про те, про що не можна чи не хочеш говорити, потрібно мовчати. Приблизно так Джузеппе десь прочитав це речення. Слова філософа, це Джузеппе ще пам’ятав; якого — вже забув. Йому було досить цієї фрази. Вона була гарна сама по собі й добре пасувала до його наміру дати спокій минулому.

Ще перед будівлею конгрес-центру Джузеппе зійшов на вузьку стежку, що вела до кінцевої станції канатної дороги. Гравій скрипів під його рвучкими кроками, що в темряві були дуже невпевненими. Але прогулянка його заспокоїла, він ішов уже повільніше й поринув у роздуми.

Ці очі, я їх знаю, думав він. Але ж тоді мене там не було. Та я пам’ятаю, пам’ятаю ці очі. Я був молодий, Господи, який я був молодий. Тоді мене щойно перевели до Південного Тіролю. Я ж нічого не знав. Не знав, що на мене чекатиме. Не знав нічого про цей край, про цих людей. Я думав, це Італія, думав, я пробуду тут пару років, пару років, пару років. Служба на кордоні, потім назад на південь, підвищення в кишені. Більше я ні про що не думав. Бо ж був мир. Господи, я просто нічого не знав.

Щоправда, я вже чув, що південні тірольці були німцями, що за фашизму теж не все пахло трояндами, але ж де то було. У моєму селі були фашисти, але й комуністи в нас були. І ті, й ті були бідні, під час війни, перед війною й після. Мої батьки й родичі вирощували оливи і давили олію, для римлян, для багатих римлян. Сам із цього ніхто не багатів. Це був шанс — піти в карабінери, поїхати геть і повернутися з грошима, може, збудувати дім, одружитися. Одружитися. Точно не на римлянці. У вухах голос моєї матері. Але точно й не на німкені, та вона цього вже не бачила. Може, на щастя. А може, й ні. Для мене це значило, що я один був тут угорі, на кордоні. Зовсім один.

І потім раптом, як грім серед ясного неба, все стало як на війні. Вся провінція в надзвичайному стані. Воєнне правосуддя. Вони переводили на північ цілі підрозділи, казарми були повні. Повні страху теж. Як ми боялися, що це почнеться будь-якої миті. Про це ми думали, не про щось інше. Зараз у нас знову війна, думали ми всі. При цьому більшість із нас зовсім не знали війни, хіба з розповідей. Те, що ми знали, був чортів страх, який з’являється тоді, коли боїшся за життя, кожної миті. Ми думали, південні тірольці, я маю на увазі, цілий регіон зараз повстане, командування теж так говорило, нічого іншого, вони застерігали нас, не довіряй жодному південному тірольцю, всі вони вороги, і кожен окремо теж, вони зараз піднімаються проти вас, ось що вони нам говорили. Громадянська війна. Це було слово, якого ми всі боялися. Ніхто його не вимовляв, адже слово супроводжувало кожен патруль, кожен перевал на кордоні, будь-яке чергування вгорі на Бреннері.

Руйнування, сліпа лють руйнування, підірвані стовпи, ненависть в очах населення, принизливі жести, коли зустрічаєшся з ними на гірській стежці, зневага, коли замовляєш еспресо в кафе на розі. Я не розумів цього, я просто цього не розумів, я був молодий, такий молодий.

Але я вже знаю, це все було не так просто. Одного дня я чергував у казармі, записував входи й виходи, хто приходив, хто йшов. Там бачиш усе, на чергуванні, все. Це було вночі, десь о другій чи о третій, зайшли двоє наших, трохи п’яні, але в гарному настрої.

Вони вели хлопця в наручниках, я не запам’ятав імені, я вніс його в журнал і не думав про це. Їх же всіх звали однаково, Ґрубер, Ланер, Маєр, Доблер, хто їх розрізнить, мені всі прізвища були однакові. Якусь мить я дивився йому в очі, а він дивився на мене. Ці очі я назавжди запам’ятав.

Однак того вечора я зрозумів, що вони щось планують, ось вони спіймали хлопця, який може їм щось розповісти, це був один із терористів, котрі на нас напали. Ми всі чекали на те, що візьмуть когось з опору і він здасть інших, Амплаца чи Кершбаумера. Свідок звинувачення. Ми знали, офіцери казали нам, хто були ватажки, тільки вони ухилялися від покарання. Так ми всі чекали, поки вони нарешті заговорять, нарешті заговорять, щоб усе нарешті минуло. Щоб знову припинився цей страх. Тож того вечора вони повели хлопця в кімнату для допитів — так ми казали на неї, хоч уже знали, що з усіма затриманими там поводяться грубо. Як саме, ми не знали, ми, рядові карабінери, я цього не знав, я ще так недовго пробув у Південному Тіролі, я не знав цього, мене там ніколи не було.

Але відчувати, відчувати я міг. Після того вечора я в будь-якому разі знав, але й тоді я нічого не сказав, не хотів собі в цьому зізнаватися. Я чув крики, лайку, крики, потім тишу. Трохи згодом вони винесли того хлопця, він втратив свідомість. Від його рук ішов дим, смерділо паленим м’ясом, я бачив трохи крові, але не міг точно роздивитися, бо відразу опустив очі й втупився у свій журнал, наче мені там щось треба було писати. Мені стало млосно, під шкірою голови й під нігтями щось запекло, я через силу намагався це перебороти, я не хотів, щоб воно розросталося, це почуття, сором, огида, я не міг цього сказати. Я вкусив себе за губу й наступної миті відчув металевий присмак власної крові. Почуття — чим би не було те, що крадькома в мені піднімалося, — я ковтав разом із кров’ю, душив кожен порух. Я незворушно кивнув обом колегам, які витягали назовні того хлопця. Я глянув на сторінку в журналі, й мій погляд розплився, я більше нічого не міг читати, букви танцювали перед очима. Я знову спробував придавити це відчуття, букви стали чіткіші, і коли я вільно зміг прочитати перші рядки, вже знав, що знайшов необхідний вентиль. Хто промовчав раз, може мовчати вічно. Так я й ніс свою службу. Я хотів вижити, так, я хотів вижити. Жити.

***

Лукас лежав у дитячій кімнаті із заплющеними очима. У ньому все кружляло, і він намагався заспокоїти карусель усередині себе. В останні тижні він знову і знову розпитував старого Ланера про Південний Тіроль, і той без великих вагань, відкрито й щиро розповідав. Можливо, іноді надто відкрито й щиро.

Ланер говорив про свою сім’ю, своїх батьків, інших родичів, про невелике село, звідки походила його родина. Він розповів, чому приїхав до Інсбрука, як було в Південному Тіролі у міжвоєнний час. Фашизм і всі ті звірства, і щоб ніхто не говорив німецькою, щоб люди почувалися людьми другого сорту. Як це не просто вразило, а зламало його батька, чому він, щойно випала нагода, переїхав до Інсбрука. Мовчання батька — сумний він був, казав Ланер, холодний.

За ту частину спадщини, яку батькові після певної тяганини все ж почали виплачувати, вони хотіли побудувати будинок. Навіть надивилися землю в середньогір’ї біля Інсбрука, хотіли її придбати. Але з війною прийшла інфляція, а через інфляцію спадщина більше нічого не була варта. Вони мусили тоді заселитися в одну з квартир, збудованих у цей час для переселенців.

В Інсбруці вони ніколи не почувалися вдома. Звісно, через жалюгідну квартиру, в якій вони тоді жили, теж. Були чужими, коли їхали в гості в Південний Тіроль. Злі погляди родичів, закиди, приниження. Знову мовчання. Старий Ланер — і Лукаса це особливо дивувало в його розповідях — теж колись був молодим, спочатку навіть дитиною. Його молодість тривала не так довго, як міг уявити Лукас. Він мав рано стати дорослим, Ланер, взяти на себе відповідальність, не бути більше тягарем, дуже рано, надто рано.

Останні тижні Лукас слухав старого з відкритим ротом, годинами. Ланер мав не просто терплячого, але й зацікавленого, щирого, навіть захопленого молодого слухача. Лукас не відводив очей від губ старого Ланера й запам’ятовував усі його історії. Ще дорогою додому він завчав почуте, бо забувати нічого не хотів. Життя старого Ланера здавалося йому таким сповненим пригод, особливо в порівнянні з життям батьків і своїм власним.

Але ще більше його дивувало те, що він нічого не знав про Південний Тіроль, хоч із батьками вже багато разів їздив на південь. Про націонал-соціалізм він уже багато чув, про євреїв, зрозуміло, про циган, навіть у школі це побіжно проходили, однак більше з документальних фільмів, які вечорами час від часу дивився батько. Він також знав дещо про Андреаса Гофера, зрозуміло, його знала кожна дитина в Північному Тіролі. Про сутички на Берґізелі, французів і ненависних баварців, але найпевніше знали про зраду кайзера у Відні. Віденці нас зрадили, на них не можна покладатися.

Ця правда горіла у кожному дитячому серці від Ландека до Куфштайна. Чортові віденці. Чортові німці. І вони теж, бо через туризм, особливо тих німецьких гостей з їхньою дойчмаркою, в кілька разів дорожчою за шилінг, тут почувалися меншовартісними. Гордість навіть молодих підштовхувала до неприязні, ненависті, яку легко було перейняти. Чортові виродки.

При цьому Лукас не знав жодного віденця, а в Мюнхені чи Розенгаймі, куди він їздив з батьками, йому завжди дуже подобалося. Жодних негативних вражень.

Зовсім інші картини з Андреасом Гофером, який сам боровся проти несправедливості. Картини, які Лукас повністю запам’ятав з Інсбруцької панорами, героїчний міф. Чари героїзму, який безпосередньо стосувався їх, молоді. Це було тут, в Інсбруці, у нас за рогом. Лукас шукав на панорамі свій будинок, але в 1809 році його ще не існувало, тоді Прадль ще був селом, і видно було лише кілька окремих дворів.

Коли вони востаннє говорили про минуле — а Ланер говорив майже завжди про минуле, — у Лукаса з’явилася одна думка.

Це було ні відкриття, ні раптове осяяння. Він підраховував. Коли було те чи те, коли Ланер переїхав до Інсбрука, коли помер його батько, коли сталася та історія в пивоварні, коли та фатальна поїздка до Штерцінґа. Про Штерцінґ із Ланера важко було щось витягти, лише що то був поганий час. Далі цього пункту вони не заходили у своїх розмовах, бо Ланер більше нічого не хотів говорити. Він затинався, ухилявся, питав Лукаса про його пристрасть, про футбол. До цієї теми він більше не повертався.

Коли після останньої зустрічі Лукас вийшов від старого, стрибав сходами вниз і водночас пробігав пальцями по перилах, у нього з’явилася проста думка. Що, думав він — і десь у підсвідомості він думав ще й чорт забирай, — страй робив останні тридцять років? Що це мало значити, що він говорив лише про час своєї юності, час, коли він був молодим, але не про довгий час після того? Чи останні тридцять років він був саме тим упертим і трохи дивним старим чоловіком, з яким познайомився Лукас? Чи він останні тридцять років чекав у кущах, щоб відібрати м’яч у дітей, які, вочевидь, йому заважали?

Навряд чи, відповів собі Лукас, одним стрибком перескочив останні п’ять сходинок і вийшов на вулицю. Він вирішив розпитати старого наступного разу. Потім Лукас подумав про вечір, що його батьки запросили друзів, Марію, яка йому подобалася, і її чоловіка. Ланер його знав, подумав Лукас, і якщо вже старий нічого не хоче розповідати, то, можливо, заговорить італієць. Лукас засміявся, коли помітив, що і він уже називає його так. Потім сплюнув на землю і вирішив ще трохи потинятися, перш ніж іти додому.

16

— А це тобі ще трохи грошей, загорнула у плівку, тільки ж не забудь.

Мати Лукаса готувала все для подорожі дбайливо і дуже ретельно. Вона дивилася, щоб усе було охайно, нагадувала Лукасові перед від’їздом ще раз покупатися й позрізати нігті. Якусь мить вона подумала, чи самій не підстригти сина, бо на перукарню вже не було часу. І це ж Лукас їде тільки на два дні. Одну ніч переночувати.

Світло-зелена пластикова коробка вже кілька днів лежала у сушарці, щойно мати нарізала хліба, сиру й шинки. На столі у кухні лежав загорнутий у фольгу шматок сала, ще помідори чері, два банани і щось солодке в дорогу. Все це вміститься у рюкзак, який досі вони брали хіба що в гори, на зістранзькі чи альдранзькі28 луки — навіть коли мандрували недалеко, лише до Рехенгофа, мати пакувала повен рюкзак бутербродів і фруктів, наче вони справді могли померти з голоду. А ще Лукас дуже любив місцеву їжу, наскільки це дозволяли батьки. Наприклад, суп із кнедлями в зістранзькій долині, морозиво в Рехенгофі чи у Планьотценгофі швейцарський салат із ковбаси.

Як буде у Південному Тіролі, Лукас навіть не уявляв. Коли він про це думав, поїздка видавалася абсолютною прем’єрою. Він вперше подорожуватиме без батьків. Лукасові досі було дивно, що вони взагалі погодилися, коли Ланер попросив узяти його на два дні до Південного Тіролю. Так, вони помітили, що останнім часом Лукас проводив зі старим паном набагато більше часу, ніж того вимагало покарання, але поїздка й ночівля, тут вони завагалися. Врешті-решт здивовані були всі — Лукас, що йому дали дозвіл, і самі батьки, що так спонтанно дозволили.

Німецька збірна зараз у Кальтерні, сказав Ланер, і раз уже скоро почнеться чемпіонат світу, я хочу сказати, якщо Лукас, тобто я хочу сказати, такий фанат, не обов’язково Німеччини, але футболу… Так чи інакше там можна було б подивитися, як німці тренуються, додав Ланер, майже перед початком турніру.

Вони всі там, відразу ж погодився батько, Бекенбауер, Фьоллер, Маттеус, Бреме, звісно, Клінсманн. Коли батько так несподівано виявив свою обізнаність — він же думав тільки про свою роботу — Лукас уже знав, що переміг, що мати вже нічого не скаже проти. Добре, тільки й промовила вона, тоді нехай.

Вони хотіли їхати поїздом, через Бреннер, далі до Боцена, тоді мали пересісти на приміський автобус, який селами довезе їх до Кальтерна. Було вирішено, що вони переночують у родичів Ланера, ті їх зустрінуть. Про все домовлено, казав Ланер, я дзвонив. Чи це все ж не надто великий клопіт для нього, спитала мати, перш ніж попрощатися, та Ланер тільки похитав головою. Йому й так треба туди, сказав він, у Південний Тіроль, він має зустрітися з родичами, бо його двоюрідний брат хворий, та і взагалі він вже давно не був там унизу, це була гарна нагода. Це гарна нагода, справді, сказав Ланер. Я вже давно хотів поїхати, зараз справді настав час, я радий, що не мушу їхати сам. Матір задовольнило таке пояснення.

Вони вирушили після сніданку, до вокзалу пройшлися пішки, було недалеко. За останні кілька місяців вони двічі-тричі на тиждень виходили разом на прогулянки, тому натренувалися. Часом вони проходили далекі відстані, у Заґґені аж до берега Зілля, і потім далі, до Зілльцвікля, звідти до ресторану «Зандвірт», Олімпійського селища й Баґґерзеє. Часто вони навіть не помічали, як далеко заходили, бо так захоплювалися своїми розмовами — то монологами, то просто жартами. І не було такого, щоб завжди говорив тільки старий, зовсім ні. Часто розмову вів сам Лукас. Він тоді розповідав про школу, ще краще про футбол і про те, як він радіє чемпіонату в Італії. Іноді він згадував і хлопців, Марко, з яким насправді не дуже дружив, та останнім часом він усе ж частіше говорив про Піа і про те, як тепло йому ставало, коли він був десь біля неї. Він би ніколи не заводив таких розмов зі своїм батьком, не кажучи вже про матір. Та з Ланером все було по-іншому. Той слухав його і нічого не вимагав — Лукас навіть собі самому не міг би все описати краще. Ланер, коли вони бували разом — говорили, гуляли, жартували, — не висував ніяких вимог. Він тільки слухав.

Так само й Лукас слухав, коли Ланер хотів про щось поговорити. І це багато значило. Не в останню чергу саме через це вони разом їхали до Південного Тіролю, так би мовити по слідах минулого, минулого Ланера, як жартував Лукас. Зачекай, поки сам станеш старим, казав Ланер у відповідь з награною серйозністю. Потім вони сміялися. Вони були таки дивним дуетом.

Майже перед вокзалом, біля рожевої башти з годинником, вони звернули на пошту. Поки Лукас чекав, Ланер замовив переговори з Італією. У кабінці він зняв слухавку, пальці трохи тремтіли, другою рукою розгорнув зіжмаканий папірець із номером телефону, який записав недавно, коли Монте зателефонував і попросив зустрітися; потім набрав. Минуло трохи часу, поки він додзвонився, бо кілька разів забував про нововведення — не набирати нуль. Нарешті Ланер почув звук виклику.

Тим часом Лукас планував, як буде поводитися. Він формулював окремі речення, які скаже футболістам, прокручував їх у голові, подумки намагався пожартувати, але вибрав дві фрази, що мали продемонструвати, який він великий фанат, однак не справляли б враження, що він іще маленький хлопчик. Лукас нізащо не хотів здатися наївним. Фахові знання, казав він собі, я можу заговорити з ними про останні ігри або про коментарі в останніх газетах. Якийсь час Лукас купував собі «Шпортбільд» і студіював аналітику й новини. Наостанок він іще подумав, з ким першим із футболістів хоче заговорити. Клінсманн, перебирав він, ні, Маттеус, може, ще Літтбарскі, він здається найсимпатичнішим. Поряд уже стояв Ланер. Готово, сказав старий. Тоді вони пішли до поїздів.

На вокзалі вони стали в чергу до каси. Чекання трохи затяглося, бо якийсь німецький турист наполягав на спеціальній знижці, про яку він десь почув. Сума була невелика, але туристові йшлося про принцип. Здавалося, на касира дедалі гучніший голос німця не справляв особливого враження. За німцем стояла його сім’я, біляві, як і батько, всі в надто коротких, надто яскравих штанях. Складалося враження, що дружині було трохи соромно за цю сцену, і вона почала обсмикувати комірці трьом своїм хлопчикам. Ті сприймали все це байдуже й знуджено, бо добре знали свого батька. Ланер наче й не помічав суперечки, натомість він звернув увагу Лукаса на дві великі фрески, намальовані над їхніми головами на північній і південній стінах вокзалу.

Історія Тіролю у минулому й зараз, сказав він.

Принаймні так її бачив Макс Вайлер.

Лукас уже не раз бачив ці фрески, але ніколи про них не замислювався, ніколи не пов’язував малюнки з Тіролем. Ім’я Макса Вайлера він уже чув, але не більше…

— Дивися, — пояснював тепер Ланер, — на північній стіні видно минуле, справа цісар Максиміліан, він тримає у руці маленьку фігуру зі Шварцмандеркірхе. Він наче тримає у руці власний надгробок, ось що хотів цим сказати Вайлер. А в центрі Інсбрук із реклами Тіролю. Готичні силуети будинків із золотими дахами, зліва обов’язково Андреас Гофер, ти про нього напевне знаєш.

— Це ми вчили у школі, — сказав Лукас. — Зандвірт29 із Пасаєра, що переміг французів. Ми з класом ходили на панораму, там я його теж бачив.

— Саме так, — кивнув Ланер. — Південний тіролець, як і я, тоді це був Тіроль, який лишається ним сьогодні, навіть якщо історія вирішила щось по-своєму.

Тепер кивнув Лукас, він мимоволі згадав про Марко і їхні суперечки. І все ж перепитав:

— Але дивно, який галас вони здіймають навколо Гофера, не тому, що він був тільки господарем заїжджого двору, — ну, через це, я думаю, теж, — а тому, що було кілька боїв, у яких він переміг. У кінці його все ж розбили, і все стало, як було. Французи, я маю на увазі, власне, баварці, все одно лишилися в Тіролі. Хіба все це мало сенс?

Ланер заговорив голосніше, хлопцеві здавалося, що він говорив більше не про Андреаса Гофера, а про щось зовсім інше.

— Але що ти робитимеш, коли за день раптом не зможеш чи не матимеш права жити так, як століттями жила твоя родина? Якщо ти більше не зможеш говорити своєю мовою, святкувати свята, як того вимагає звичай, якщо тобі забороняють всю твою культуру, а тебе карають ще й за те, що ти народився таким, яким народився? Так не можна, чи що ти скажеш?

Лукас похитав головою.

— Я цього зовсім не можу уявити, — додав він. — Я думаю, часи були такими, як тобі про них розказують. Не лише про Південний Тіроль, Ланер, я кажу й про війну, у це так важко повірити, я просто не можу уявити. В нас удома дід, та й дядько теж, вони зовсім не говорять про цей час. Нічого. Іноді я слухаю, коли ми збираємося на свято і дорослі говорять про політику, але війна, на цю тему не говорять. Все, що я знаю, я чув у школі чи по телевізору, тато іноді теж дещо розповідає, але завжди, завжди ці історії звідкілясь здалеку, з Берліна, з Мюнхена, з Відня, про Гітлера, Черчилля і Сталіна, лише великі історії, про євреїв і російську кампанію, і що все це було жахливо, голод, смерті. Але я ніколи не чув чогось, що дужче стосувалося б мене. Про мого дядька, моїх сусідів чи про Інсбрук, про Південний Тіроль. Історія завжди десь далеко, як у тумані.

— Так, туман.

Ланер повторив слова хлопця, не відриваючи погляду від фрески Вайлера. Він довго нічого не казав, потім повернув голову.

— Я теж довго дивився крізь туман, все розмите й нечітке. Я довго дивився крізь цей туман і нічого не знав. Не хотів нічого знати, я мовчав, бо думав, що так краще, коли я нічого не кажу, не ставлю незручних запитань. Зараз я про це шкодую.

— Що? — спитав Лукас.

— Ну, туман, — голосно засміявся Ланер. — Вже час розвіювати туман, починається фен. Відсьогодні настає пора вітрів.

Ланер показав на фігуру Гофера на фресці:

— Знаєш, Лукасе, історія й справді часто виявляється такою, як ми її собі розповідаємо. Тут немає правди, чогось, що завжди є істинним. Світ завжди такий, як ми його тлумачимо. Дивись на цю фреску Вайлера, коли її відкрили, був жахливий скандал, бо в Інсбруці її не зрозуміли, можливо, не захотіли зрозуміти. Всі переймалися тим, що Гофер на портреті не має бороди, уяви собі. Нема бороди — нема мистецтва, чи як?

Лукас не стримав сміху. Він зовсім не помітив, що господар з Пасаєра був без бороди.

— Або соратники Гофера на фресці, на всіх трьох лише чотири ноги. Скандал? Ну то й що, сказав би я, чи тобі здається, що вони будь-якої миті попадають?

— Звичайно, ні, — чмихнув Лукас, і вони вдвох засміялися.

— На вокзалі у Боцені нас зустрінуть, — сказав Ланер, коли вони вже стояли на пероні. Лукас кивнув. — Ми можемо переночувати в Ланергофі, як і домовлялися. Тоді я зможу тобі показати, де я бігав у лісі, коли був малим, а ще там є вівці.

— А собака? — спитав Лукас, і Ланер усміхнувся.

— Так, собака теж.

Лукас уявив волохатого, великого, як ведмідь, собаку, що вайлувато бігає луками. Він уявив нескінченні літні дні, коли косять сіно, собака завжди поряд, дрімає на сонці. Лише час від часу піднімає голову, потім знову простягається і заплющує очі.

Лукас уже багато разів уявляв, яким приємним має бути життя собаки. Спати, лежати, їсти, спати. Десь між тим усім прогулянка, потім знову спати. Втомлене задоволення на ситих луках, навколо якого дзижчать бджоли та інші комахи. Якщо йому на носа сідає муха, собака зовсім не реагує, лише глибоко зітхає чи проводить по носі довгим язиком.

Через гучномовець всіх попросили відступити від краю перону. Під’їжджав поїзд. Під скрегіт гальм Ланер промовив ще одну фразу. Коли Лукас, не розуміючи, подивився на нього, він повторив голосніше:

— Я й до нього додзвонився. Ми зустрінемося.

І поговоримо.

— Джузеппе? — спитав Лукас, і Ланер кивнув — з таким виглядом, наче був десь не тут.

— А мені можна бути з вами? Я маю на увазі, під час розмови.

Коли Ланер не відповів, хлопець спробував по-іншому.

— Це не обов’язково, але ти ж мені потім розкажеш? Коли-небудь?

Тепер Ланер дивився йому в очі так, наче розмірковував, як би в найпростіший спосіб сказати неприємну правду.

— Я не знаю, — сказав він. — Я не впевнений, чи хочу все знати, чи хочу про все говорити. Деякі речі, мені здається, краще забувати, ти не думаєш? Я хочу сказати, чи справді треба говорити про все?

Поїзд зупинився, пасажири виходили, витягали великі сумки й валізи. Якась літня пані в костюмі й з пуделем на руках зачепилася об двері своїм екстравагантним капелюхом, він злетів у неї з голови і потрапив у вузький проміжок між пероном і колією. Намагаючись зловити капелюх, вона майже впустила пуделя. Вже нахиляючись по капелюх, дама передумала й надала перевагу пуделю. Намагаючись після того зберегти рівновагу й хоч трохи гідності, вона довгим кроком переступила на перон. Ланер, що спостерігав за цією сценою, несамохіть усміхнувся, однак простягнув дамі руку, якої вона все ж не взяла. Дивно, подумав він. Незграбне теж буває комічним.

За кілька хвилин Ланер і Лукас сиділи в пошарпаному купе, які були тільки в «італійських» поїздах. Після того, як трохи посовали й посмикали, вони все ж відчинили вікно, і знадвору повіяло теплим повітрям. Наче здалеку долинув свист кондуктора, і вони відчули легкі поштовхи поїзда.

Рушили.

17

Поїзд котив до Бреннера. Обабіч пролітали прямовисні схили Віпталю, десь нижче, здогадувався Лукас, мала бути річка Зілль. Вони з Ланером радше тихо спостерігали, ніж мовчали, вони сиділи й розглядали пейзажі. Лукас питав про назви деяких долин, Ланер відповідав одним словом або знизував плечима; часто він не знав назви. Я тут ще ніколи не був, говорив він. Я цього не знаю. На це Лукас майже нічого не відповідав. Я в Америці теж ніколи не був, думав він. І все ж я щось знаю, я ж знаю, що там колись жили індіанці і що зараз це країна безмежних можливостей. Лукас думав, що, можливо, мати так багато можливостей не так і приємно, він сам іноді не міг вирішити, хоче піти грати в футбол чи поплавати. Коли він згадував про матір, то безмежні можливості були більше погрозою, ніж обіцянкою. Лукас хихикнув, згадавши, що його мати ніколи не могла вибрати між макаронами пене і фузілі, хоч заздалегідь планувала приготувати на вечерю якусь пасту. Найчастіше вона роздумувала з півгодини, голод ставав сильнішим, потім зрештою швидко смажила шматок м’яса, а до нього рис. Звичайно, казала вона. Це я й хотіла зробити з самого початку.

— Чому, власне, ти більше не спілкуєшся зі cвоєю сім’єю?

Лукас поставив питання, яке цікавило його вже давно, та він наважився спитати тільки зараз, наче мимохідь, між долинами. Ланер ніби не здивувався і думав недовго.

— Так вийшло, Лукасе, через мого батька. Тоді моїх батьків і мене більше не хотіли бачити в Південному Тіролі.

Лукас думав про історії, які раніше розказував Ланер, про політику, дикі часи «бумзерів»30, в’язницю і як на це реагували південнотірольські родичі. Це все було зрозуміло, але зовсім ніяких контактів… Лукас допитувався. Зараз, коли він вже за кілька годин побачить інших, він хотів знати, до кого їде.

— Але зовсім один, так довго, — спитав Лукас і спробував, щоб у його питанні не прозвучало жалості. — Тридцять років один в Інсбруці?

Тут Ланер голосно розреготався, що йому з очей аж потекли сльози.

— Чому один? Як ти до цього додумався?

Ну, виправдовувався Лукас і перерахував події з життя Ланера: тоді й тоді померли батьки, тоді й тоді Ланер приїхав до Інсбрука, тоді й тоді він більше не міг працювати, більше не їздив до Південного Тіролю. Коротше: відтоді й відтоді, дуже довгий час, Ланер один сидів у своїй інсбруцькій квартирі і пив вино, варив спагеті й час від часу виходив на прогулянки. Лукас міг уявляти Ланера тільки таким, із яким він познайомився. Самотнім старим чоловіком, який за кущами в своєму саду чекає, поки прилетить м’яч. Монотонне й нудне заняття. І що це тоді за сміх? Жалість, яка прокралася в думки Лукаса, змінилася на легкий подив.

— Але ж ні, — сказав Ланер і вибачився, що так розреготався, витер сльози й пояснив.

— Я був цілком нормальним, якщо ти про це. Я був одружений, маю двох дітей, Томаса й Крістіну. Та вони зараз дорослі й живуть власним життям. — Одружений! — вигукнув Лукас. — І ти мені про це не казав? — Він теж полегшено розсміявся. — Розкажи, — додав він.

— Особливо нема чого розказувати. Вони поїхали вчитися до Відня, там закохалися, одружилися, понароджували дітей і лишилися там, як часто буває. Вони провідують мене час від часу, коли мають можливість. Іноді я їжджу до Відня.

Лукас подумав, чи не спитати йому ще про дещо, та не наважувався, потім все ж тихо спитав, що сталося з пані Ланер. Він вагався, бо підозрював якусь хворобу, автокатастрофу чи щось подібне.

— Любов, — сказав Ланер коротко. — Та більше не до мене. Ми шість років тому розлучилися, але все в порядку. Ми просто — як там кажуть у фільмах? — стали чужими одне одному…

— У поганих фільмах, — сказав Лукас. Йому якось полегшало від думки, що Ланер був не тільки нещасним. Трагічних характерів він не зносив, навіть у фільмах.

Бреннеро — Бреннер. Вагонний гучномовець з хрипом оголосив кордон. Лукас схопив свій рюкзак і шукав паспорт, гучномовець казав, що в поїзд зайшли прикордонники.

Ось ми й тут, сказав Ланер. Тепер полетимо назустріч щастю. Навіть якщо Лукасові не подобалася іноді цинічна манера старого, він чмихнув. Звикаєш до всього, думав він, до будь-яких дивацтв, якщо лише, так, якщо лише ти любиш людину. Він думав про слово любов, але воно було зарезервоване для його батьків. Інших слів для своїх почуттів Лукас не мав.

Людина — це тварина зі звичками, сказав Ланер і якось вгадав, про що саме в цю мить думав Лукас. Ці контролери, кожен вважає це нормальним, і наче свині, яких ведуть на бійню, ми браво чекаємо, поки нас перевірять. З правильної країни — проїздіть. З неправильної — назад під ніж. Але ми вже так звикли до того, що нас сортують, що навіть не дивуємося.

Тварина зі звичками, подумки повторив Лукас і вкотре здивувався, які ідеї завжди приходять Ланеру. Він вже поповнив свій запас нових слів на цей місяць; колись їм знадобилося півдня, поки Ланер пояснив значення слова цинізм. Точно, сказав тоді старий в кінці їхньої розмови, коли вони вже стояли на порозі квартири. Це я.

Після того, як прикордонники перевірили паспорти і Ланер поклав свій назад зі зневажливою посмішкою, він мовчки чекав, поки ті вийдуть із купе.

— А щоб ти знав, що на тебе чекає, я розкажу тобі дещо про мистецтво, — сказав він нарешті й знову повернувся до теми їхньої розмови на вокзалі в Інсбруці. — Щоб ти не думав, що подорож нічому не навчає, — іронізував старий.

— Як у поганих фільмах, — повернув йому фразу Лукас. — Я увесь перетворився на слух.

— Є мудрості, — пишномовно почав Ланер. — Їх має знати кожен, наприклад: Південний Тіроль. Але спершу приклад: оркестр провалюється на партії фагота. Також мудрість. Звідки я про це знаю? А хтозна. Я не граю на інструментах і не маю дядька або друга, який би грав або диригував оркестром. Завжди, коли я слухаю оркестр, особливо духовий оркестр, я у жодного інструмента не чую так виразно фальшивих нот, як у фагота. Так, добре. І навпаки справедливо й те, що оркестр особливо гарний тоді, коли ти не чуєш фагота. Тоді ти напевне знаєш, що це хороший оркестр. Ти розумієш, що я маю на увазі? Коли, тільки вдруге вслухавшись, ти помічаєш, що ось же він, фагот. Значить, такі оркестри хороші, так? Добре.

Лукас, відколи вони почали спілкуватися, більше не міг дивуватися з того, про що говорив Ланер і як він говорив. Він і до цього звик, звик просто кивати під час монологів Ланера.

— Добре, — сказав старий. — Далі. Те, чим є Макс Вайлер для Північного Тіролю, для Південного Тіролю є Альбін Еґґер-Лінц. Показовий художник.

Тут Лукас все ж перепитав, що таке показовий художник.

— Ну то я краще скажу типовий. Типовий художник. Вони малювали таких людей, що були типовими для свого краю. Вайлер північних тірольців, Еґґер-Лінц південних тірольців. Дивися, творчість Вайлера здебільшого не сприймали, всупереч або саме через те, що його дуже хвалила преса, критика, мистецькі інституції, він ще в молоді роки отримав багато нагород і офіційних замовлень, але прості тірольці його не сприймали, бо здебільшого вони відхиляють те, чого не розуміють. Можливо, вони почуваються занадто розгаданими, але не хочуть, щоб про них так говорили.

Лукас думав про Андреаса Гофера, лижника, Золотий Дашок31, Максиміліана. Він згадував, що був приголомшений, якою великою була фреска. — Це все не більше, ніж кілька речей, які Вайлер намалював, вивернувши їхню душу, так просто. Але уявлення, на жаль, інші. Північним тірольцям роками, століттями лестили, їм подобалося, що всі завжди хотіли до Тіролю, будь-що до Тіролю. Резиденція цісаря, транзитні маршрути, Олімпійські ігри, туризм — це все великий, широкий світ, це дуже лестить, так що вони рано чи пізно починають вірити, що й самі є великим, широким світом. А тут приходить Вайлер і малює їх ідіотами на лижах, які тужать за цісарем Максиміліаном і Андреасом Гофером, і їхній знаменитий Золотий Дашок в серці Інсбрука, символ… В Інсбруці таке траплялося, мабуть, кожному з місцевих — якийсь турист питає про той Золотий Дашок, а вони стоять прямо перед ним.

Ах, це він? — дивуються тоді туристи — і: Я думав, він більший. Це, звісно, підточує пиху.

— Так а сучасність? Лижі, спорт і природа, нічого більше, звісно, Вайлер малює поряд студентів університету, але що вони роблять? В них не надто зацікавлені погляди. Вони ледь не засинають на своїх лавах. А як уявляють себе тірольці? Вони сповнені гордості за один із найстаріших університетів Європи, який свого часу прославили єзуїти, кузня елітарних кадрів, але сьогодні? Два образи заперечують один одного, це ображає тірольців з півночі. Але що інше мав би розповідати їм Вайлер?

Поїзд котив по Південному Тіролю, старі вагони підстрибували на шпалах і трясли Ланера з Лукасом. Лукас думав, як гарно, коли можна просто слухати. Гарно також, коли хтось вміє розповідати. У своїй сім’ї він цього, власне, не зустрів, і його знову й знову дивувало, про що тільки знав Ланер. Такою він ще не бачив свою батьківщину, мало знав про її живопис, музику, фільми — чи й зовсім нічого. Він знав телевізор і фільми по «ORF» в неділю пообіді, «Готель “У білого жеребця”» та інші фільми Петера Александера. Дужче йому подобалися фільми Бада Спенсера й Теренса Гілла, «Його звали Трійця», «Суцільні неприємності», «Два небесні пси на дорозі в пекло» і, звичайно, «Nobody».

Їх усі я теж знаю, звісно, сказав колись Ланер, після того як Лукас розповів йому про свої недільні розваги. Хлопця виправдовувало те, що йшли дощі. Я їх люблю, сказав Лукас і додав, що добре мати на світі когось такого, як Бад Спенсер, котрий уміє говорити про різні речі так просто. Сумніваєшся — дай по шиї, сказав Ланер, і всі будуть задоволені. Тут Ланер правий, подумав Лукас, потім ще перепитав про готель «У жеребця». Це вже відбулося, сказав Ланер, це має своє значення і право на існування. Після 1945 року світ лежав у руїнах, і невинні розваги ставали дедалі важливішими, щоб знову відчути щось подібне до нормальності. Легкі комедії були саме тим, що треба, говорив Ланер, гумор — якщо його застосовувати в малих дозах — це щось подібне до медицини. І зрештою, додав він, і зрештою Вольфґанґсзеє лише після фільму стало називатися Вольфґанґсзеє, до того воно називалося Аберзеє, заради туристів переназвали ціле озеро, уяви собі.

Лукас не міг у це повірити, Аберзеє, що за дурня. Але історія хороша, вирішив він, навіть якщо в ній ні слова правди.

Це не так уже й дивно, продовжив Ланер, у Південному Тіролі в часи фашизму перейменували цілий регіон, це відбувається так просто, за владним рішенням. За день італізували всі німецькі назви, можеш собі уявити? Але ж приживається, навіть якщо вигадані назви — так чи інакше все так просто не перекладеш — іноді бувають геть гротесковими, абсурдними.

Гротескові й абсурдні, Лукас знову поповнив свій словниковий запас на цей місяць, за наступної можливості він одним махом виверне обидва слова на голову Марко, подивимося, що він на це скаже. Тільки два місця не стали називати себе по-новому, підсумував Ланер. Одне з них — це Лана. Назву другого старий забув.

— А Еґґер-Лінц? — спитав Лукас, коли повернувся з туалету і знову впав у своє сидіння. — Що він говорив про південних тірольців, про твою батьківщину?

— Батьківщина — не знаю. Я тут народився, трохи ріс. Але своє життя я провів на півночі.

Лукас кивнув.

— Так, і Еґґер-Лінц вхопив у своїх малюнках типове для своєї місцевості, він, я думаю, так це пояснював сам. Вуглуваті, дуже характерні голови й тіла на його малюнках символізують простоту, яку він хотів відобразити. Просте, тяжке життя селян, які своєю роботою карбують цю землю, так само як і робота й земля карбує їхні голови й тіла. Еґґер-Лінц бачив найвиразніші відбитки цього у фізіономіці південних тірольців, чіткіші, ніж в обличчях північних чи східних тірольців.

Фі-зі-о-но-мі-ка, занотував Лукас подумки.

— Це вчення про характерні особливості тіла, тобто обличчя, статури і так далі, — пояснив Ланер. — Але це широка галузь. Еґґер-Лінц, в усякому разі, показував, яке воно на вигляд, просте життя. Що про це казали люди, я не знаю.

Просте, тяжке життя, думав Лукас, але нічого не казав, бо не мав жодного уявлення, що б це могло означати.

— Так це й було, — сказав старий. — Життя, просте й суворе, сповнене зусиль, воно, звичайно, накладає відбиток. А зусилля найкраще терпіти мовчки. Мовчазна, щиро релігійна порода людей Південного Тіролю, але десь в іншому місці все так само. Це щось за межами зображеного на картині, зображення переважно й говорять про щось більше, і зрештою люди тут і в Північному Тіролі чи в Форарльберґу, в Бреґенцервальді, в Алльґой чи у Вале не надто суттєво відрізняються. Мовчання скрізь однаково німе.

На останньому реченні Ланера почувся скрегіт гальм. Больцано — Боцен, пролунало із гучномовця. Старий і Лукас мовчки вийшли з купе й ступили на перон. Повітря тремтіло від спеки, тут на них обох чекав південь. А був ще навіть не полудень.

18

В останні дні й тижні Джузеппе Монте не знаходив собі місця. Його совість була нечиста, бо він роками відводив погляд і мовчав. Він відчував провину й каяття. Вночі він погано спав, а зранку був не в гуморі й роздратований. Лише після третього-четвертого еспресо його настрій кращав, навіть якщо це просвітлення тривало здебільшого недовго. Для Марії він став нестерпним, він про це знав. Монте відчував, що її ранить його замкненість, він не говорив про те, що його турбує. Джузеппе Монте розумів, що це несправедливо до неї, вона такого не заслужила.

На її питання, чи його меланхолія пов’язана з тим чоловіком, Джузеппе лише щось бурмотів, поки Марії не урвався терпець і вона не сказала: він або я. А потім вона поїхала до Інсбрука, сама. Вперше за багато років, Джузеппе навіть не міг пригадати, коли таке було останній раз. Тепер він вирішив щось зробити.

Найгірше було ночами. Найчастіше він прокидався, бо серце шалено калатало, а простирадло промокало від поту. Якийсь час у ньому ще жив сон, він чув крики, які йому снилися.

Вже кілька тижнів повторювалися різні варіанти того самого сну. Завжди були сутінки чи темрява, Джузеппе бачив себе молодого, як він стоїть чи сидить у порожній, погано освітленій кімнаті; він знав лише, що має тут чекати, але не знав, чого. Щоразу чекання було неприємним, він почувався погано, переступав з ноги на ногу або совався на твердому стільці. Його мучила спрага, в горлі пересихало, і кожні кілька секунд він намагався прокашлятися. Здебільшого в цю мить йому снилося, що він поглядом шукає в кімнаті пляшечку води, склянку поряд із нею. Монте поспіхом хапав пляшку, підносив її до рота, але пляшка щоразу була порожня, у склянці теж було лише кілька крапель, які він пожадливо намагався проковтнути. Але втамувати спрагу це не допомагало.

Джузеппе щоразу згадував про те, як у дитинстві батько показав йому один фокус. У їхньому селі, коли опівдні на полі нічого було пити, клали в рот монетку чи камінець і совали його під язиком. Поступово виділялася слина і робила спрагу принаймні більш стерпною, навіть якщо це не тамувало її повністю. Джузеппе уві сні починав похапцем шукати в кишенях штанів монетку чи камінець, але марно. Кімната була зовсім порожня і ретельно виметена, ніде ніякої монетки чи камінця. Джузеппе горбився і на колінах повзав по всій кімнаті, під столом, стільцем, по всіх кутках, скрізь. Він мацав гладку підлогу, на дотик вона була наче кахлі. Було прохолодно, майже холодно. Щойно Джузеппе хотів нахилитися дужче, щоб полизати підлогу, сподіваючись, що це спрацює, як монетка, він чув голоси. Чув так, наче вони долинали із зовсім іншого приміщення. Джузеппе розбирав лише бурмотіння, що поволі гучнішало. Він розумів окремі слова, потім знову нічого. До нього долинали окремі слова, назви місць, які він знав. Він голосно й чітко чув Рома, потім Лана і Бреннеро. Чоловічий голос багато разів проказував Тіроло, Тіроло, Тіроло. Довго хихикала жінка. Потім знову нічого не було чути. Джузеппе вслухався у тишу й чекав, все ще стоячи на колінах на підлозі, спраглий, але уважний. Потім він чув важке дихання й хрип, тоді звук металу, наче по кахлях проводять важким ножем, і звуки ударів, наче бляшанкою об щось металеве. Знову дихання й хрип, слабке харчання. Потім тиша. І раптом крик, пронизливий і довгий, набирав гучності й стихав, як сирена, що повільно перейшла у змучений лемент, хрипіння, важкий подих. Більше Джузеппе нічого не чув.

За мить до кімнати заходило багато одягнених у темне людей і зупинялося навколо Джузеппе.

Двері, крізь які вони увійшли, лишалися прочиненими, і конус слабкого світла падав у кімнату. Розгледіти все одно можна було небагато, тільки стіл, на ньому лампу, пляшку води і склянку. Джузеппе знову відчував неприємну сухість у горлі, у роті, та все одно хотів спитати чоловіків про крики, хрип, харчання і схлипування. Він відкривав рота, але в горлі так пересохло, що він не міг сказати жодного слова. Темні чоловіки, здавалося, все розуміли, вони кивали, кивали і шкірилися, але нічого не пояснювали. Мовчання чоловіків крижаним покровом огортало Джузеппе і майже не давало йому дихати. Потім він відчував, як цей холод тисне йому на груди, його серце билося швидше, дедалі швидше, аж поки не ставали нестерпними це калатання і цей холод. Джузеппе прокидався. На груди тисло й після сну, і це його лякало. Важко дихаючи, він підводився на ліжку і намацував тумбочку, де стояла склянка води. Не уві сні рот і горло Джузеппе теж були пересохлі, наче хтось засипав їх пилом. Він квапливо ковтав склянку води. Поволі заспокоювався, і серце починало битися повільніше. Він намагався запам’ятати образи зі свого сну, враження було сильним і не хотіло блякнути. Неприємне відчуття залишалося. Він обережно намагався говорити, наче боявся, що, як і уві сні, не матиме голосу. Che cosa faccio qui32, промовив він цієї ночі, а потім — наче само собою, німецькою: Warum? Чому? Наче сам був цим здивований, він доповнив своє питання чужою йому мовою. Чому це… мовчання?

Джузеппе вирішив зробити щось завтра ж. Марія вже три тижні була в Інсбруці, він не бажав, щоб так тривало й далі. Джузеппе хотів говорити; зараз, нарешті, після всіх цих років, він не волів віддавати мовчанню всю ту територію, яку досі завжди відводив йому, наче так і належить. Він волів говорити і знав, з ким. Наступного дня він йому зателефонує, принаймні спробує знайти його номер. Джузеппе вже знав, як все влаштує. Тепер він був зовсім спокійний. Він плавно впав назад у ліжко й міцно заснув до ранку.

19

Старий Ланер розмірковував про те, яким різним буває сприйняття. Він думав про очевидну невідповідність між уявленням і дійсністю й дивувався. Дещо його вражало.

Про що б він роками не розмірковував, це ще подумки вкладалося у слова і речення, які він хотів сказати, він намагався, роками, в думках лишитися спокійним, мудрим, не хотів, щоб його вважали холеричним дідком, диваком чи родичем несповна розуму. Так він для себе вирішив. Він примирився з роками без будь-яких контактів із південнотірольською ріднею. Він примирився з існуванням великої образи, яка змусила обірвати контакти. Це визначав не тільки його власний досвід, але й передусім розповіді його батька, який розсварився зі своїми братами й сестрами, що лишилися в Південному Тіролі. Услід за батьком Ланер автоматично теж розсварився з південнотірольською ріднею, хоч тоді він лише приблизно розумів усю історію. Все це було давно, з тих років збереглося лише відчуття відчуженості, бо саме батько мав піти з двору, відчуття, яке Ланер взяв і собі. Роками він навіть не намагався контактувати з південнотірольською ріднею, навпаки. Коли батько помер, через кілька років після нього не стало й матері. Ланерові подобалася позиція аутсайдера всередині сім’ї, яка виявлялася в тому, що він категорично відхиляв будь-які спроби контактів з південнотірольськими родичами. Бо насправді в перші роки було кілька таких спроб, листи, дзвінки, навіть несподівані відвідини в Інсбруці. Ланер завжди то відмовлявся, то вибачався, поки ті спроби зрештою зовсім не припинилися.

Він не був самотнім, навпаки. Він мав дружину, дітей і соціальне життя, якщо завгодно, соціалізацію. Та все ж не мав рідні в Південному Тіролі. Цей міст він підірвав, вважав Ланер, хоч найчастіше відмовлятися і вибачатися за нього мала його дружина. У спогадах саме він був тим, хто постійно давав відсіч будь-яким авансам. Та й усі стосунки з південнотірольською ріднею розгорталися тільки в його уяві. В уяві Ланер малював стосунки батька з одним із його братів, і, знаючи про певні події лише з батькових розповідей, він робив висновки про різні речі, висновки, які завжди закінчувалися обвинувальним вироком відповідній частині південнотірольської рідні й розумінням батька. У цих уявленнях він усе ділив на або-або, при цьому завжди був солідарним зі своїм батьком в історії його викорінення з південнотірольської батьківщини і таким чином сам повертався до цього пункту. Між екстремумами все було сірим, Ланер відчував свою правоту, він відчував себе зрадженим замість свого батька. Після всього, що сталося, примирення бути не могло. Ланер був непримиренним, крапка, все, амінь. А хіба він був неправий? Хіба тоді, коли його затримали, його не катували італійські карабінери? Цього він не придумав. Хіба йому — в цьому він, власне, пізніше не був такий упевнений — не погрожували і не били? За що? — думав Ланер. Він був невинний, не мав нічого спільного з активістами і лише випадково потрапив у поле зору охоронців порядку. Ланер згадував про інші історії, про відпочивальників, які так само випадково потрапили на гачок правосуддя. Як ті троє молодих хлопців, туристи з Німеччини, які просто голосно святкували одного вечора. Коли одного з них затримали карабінери, вони пішли до казарм і вимагали звільнення товариша. І їхні засукані рукави, звісно ж, засвідчили, що вони хотіли штурмувати будівлю. Зрештою всі троє на тиждень потрапили під варту.

За роки Ланер багато забув. Лише сліди від опіків, які залишили карабінери, коли гасили недопалки об його передпліччя, і через багато років нагадували йому про жорстокий допит, про дні, проведені в ув’язненні. Все інше його пам’ять огорнула мовчанкою.

Тоді що ж так сильно зруйнувало мене? — думав Ланер. Я довгі роки мав зовсім інше життя в Інсбруці.

Все, що було мені потрібне, це трохи солідарності, трохи схвалення, трохи розуміння. Та не було нічого. Нічого від батькових братів і сестер, нічого від їхніх дітей. Ланер дивувався, що тепер готовий зустрітися з родичами. Він дивувався, що кілька днів тому взяв у руку слухавку, щоб зателефонувати тим, хто досі жив у Ланергофі, й запитати їх, чи можуть у них переночувати він і одна дитина.

Ще більше Ланер здивувався, коли родичі відразу сказали: Так, звичайно, потім додали: без проблем, ми вас зустрінемо. Він, Ланер, був напоготові біля телефону, але з нього раптом упав тягар вічного протистояння з південнотірольськими родичами, його побороло тепле почуття, яке він не міг визначити. З нього спав увесь баласт, ця позиція спротиву, враженого самолюбства, яких він уперто тримався роками, бо свого часу не відчував солідарності. Спершу він просто радів, потім, невдовзі після того, як поклав слухавку, знову став скептичним, подумав, що його рідня щось замислила, таємний план, щоб через роки знову його образити. Невдовзі після розмови по телефону він занурився в нове почуття, потім і ця емоція ослабла, зараз ішлося про хлопця, не про нього. З якихось причин родичі пускали переночувати в Ланергофі їх обох, напевне через хлопця. Заради хлопця, подумав Ланер, я це теж прийму.

Через кілька хвилин після останнього слова розмови, коли у вусі вже лунали тільки короткі гудки, Ланер енергійно поклав слухавку. Один раз, потім ще. Після п’ятого разу він дав телефону спокій. Ланер подумав про хлопця і стиснув губи.

Для себе я нічого не хочу.

20

Вони їхали мовчки. Лукас просто поїдав очима ландшафт, який пролітав мимо них, і за кожним деревом, за кожним будинком підозрював спогад старого Ланера. Той сидів поряд з водієм і дивився перед себе.

Родичів, здавалося, це зовсім не бентежило. Іріс, дочка дядька, кузина Ланера, зустріла на вокзалі обох гостей Південного Тіролю, на пероні щиро їх обійняла і відразу почала розказувати. Від обов’язкових за інших обставин поцілунків у щоки вона утрималася. Іріс розповідала, що нового було в сім’ї, хто з ким одружився, хто помер, як поводилися її діти і які в них були успіхи в школі. Що Ланергоф він, мабуть, не впізнає, що в останні роки вони багато чого перебудували і здавали туристам більше кімнат, господарство було тільки хобі, приробіток завдяки дотаціям. Ланергоф перетворився на справжній міні-готель, він побачить.

Коли вони проїхали знак із назвою села, Ланер все ж почав роздивлятися, його цікавило, як за роки тут усе змінилося. Він і справді не впізнавав жодного будинку, все стало іншим. Більшість мешканців щось добудували чи принаймні зробили ремонт, всі будинки сяяли свіжою штукатуркою, поряд зі старими дворами, що стали чимось на зразок ремінісценцій, височіли велетенські ангари сучасної архітектури, за ними було видно ділянки землі відповідних їм розмірів: нові, так само велетенські сільськогосподарські машини, різні трактори, комбайни, сіноворушилки всіх кольорів і форм.

Ланер згадував історію, яку йому розповіли про одне село в Форарльберзі. Там теж процвітали селяни на гроші ЄС та інших благодійників. І в тому селі з роками теж озброювалися найновішими машинами, будували великі ангари для техніки і тримали все більше й більше корів, щоб господарство лишалося прибутковим. Все множилося, і зростання не лише змінювало обличчя села, але й менталітет мешканців.

Серед селян все ж був один, хто опирався цьому всьому, не купував нових машин і не будував нових ангарів, натомість дбав про свій старий трактор так добре, як міг, і сподівався, що ним він усе зможе обробити. В селі з нього сміялися, називали ідіотом і дурилом, бо той і далі тягався зі старим мотлохом, замість іти в ногу з часом, інвестувати і рости.

Селянин не зважав і далі робив своє. Бо поки інші тягли свої кредити, тримали все більше худоби, аби лишатися рентабельними, вили від такої кількості роботи і більше ні на що не мали часу, він чудово давав раду своїм кільком коровам і насолоджувався вільним від роботи часом. Коли його знову дражнили й висміювали у шинку, він нікому не розказував, що не має ніяких боргів. Він мовчки здував піну зі свого пива і пив довгими ковтками.

Принаймні так Ланер уявляв сцену в сільському шинку. Авто підстрибувало на кам’янистій дорозі до Ланергофа, і старий прокинувся від своїх думок. Перед останнім поворотом він із цікавістю підняв голову, бо чекав побачити старий двір, яким він його знає, яким його пам’ятав ще з дитинства. Ось він його побачив, і все справді було так, як говорила Іріс. Від старого Ланергофа лишилося небагато.

Старий сарай знесли і на його місці поставили нову струнку будівлю. Саме обійстя стало більшим, при-, наді вибудови змусили його трохи безформно розростися вшир, первісні пропорції не збереглися. Ланергоф більше не був схожим на сільську садибу. Дерева не лишилося майже ніде, натомість фасад, як і в інших будинків у селі, був білосніжно поштукатурений, на фронтальній стіні над вхідними дверима стилізований малюнок зображував двох селян із косами, на задньому плані жіноча фігура з хлібом у руках, біля неї мала дитина, що дивилася на жінку. Всі до одного були біляві, здорові й щасливі, принаймні такими вони здавалися. Над цим усім височів балкон на всю ширину будинку, прикрашений пишними яскравими геранями. Увесь будинок наче з рекламного буклета. Частину двору перед будинком засипали гравієм і обсадили декоративними кущами. Зліва від входу розмістилися шість навісів для автомобілів, усі були зайняті. Великі авто з німецькими й голландськими номерами, машини гостей.

За хвилину Іріс припаркувала авто і сказала Так, потім: Ось ми й приїхали. З легкою нехіттю і втомою у тілі Ланер пішов за Лукасом, який швидко вискочив з машини. Він прислухався до приглушеного гавкання собаки з будинку, потім увійшов сам.

21

Лукас лежав на ліжку в мансарді, яку відвели йому Ланери. Крізь відчинене вікно до нього долинав запах сіна, спів цвіркунів та звуки інших комах. Він принишк і вслухався в ніч.

Лукас був утомлений і ситий. З часу їхнього прибуття в садибу не минало й півгодини, щоб Іріс не пропонувала їм з Ланером чогось поїсти чи чогось випити. Приязнь у селі — це приязнь до шлунка, прошепотів йому Ланер, коли ніхто не чув. Розмовляти вони не хочуть, їжі буде досить. Лукас саме запихав до рота маленьку канапку з ковбасою й мовчки кивнув. Йому вже давно нічого так не смакувало. Він накинувся на їжу з апетитом, розпаленим частково довгою подорожжю, частково хвилюванням і радісним передчуттям того, що на нього чекає далі. Йому сподобалася Іріс, тому хлопець не бачив нічого страшного в тому, щоб дозволити себе побалувати. Сім’я туристів, яка зупинилася тут на ціле літо, сиділа неподалік за дерев’яним столом і дивувалася, з яким апетитом і скільки їв хлопець. Діти відпочивальників, які мали сидіти рівно і поводитися чемно, дивилися на Лукаса великими очима. Лукас теж дивився на них краєм ока; якби вони були трохи старші, він би точно спитав, чи не хочуть вони зіграти у футбол.

Ланер займався у першу чергу тим, що відмовлявся від страв, нагадування про вік ставало гарною відмовкою. Мені, старому, дитячу порцію, казав він, потім лише куштував і випивав трохи вина. Розмову все одно взяла на себе Іріс, котра переказувала всі новини про родичів, але говорила й про інші речі. Хто був бургомістром у селі, хто виграв на останньому конкурсі найкрасивіших балконних квітів і що їй самій дістався приз за найбільший у селі гарбуз. Вона розповіла про це наче зовсім між іншим, але дуже кокетливо.

Коли звичайні історії були розказані, вона почала говорити про справу, про пансіонат, про садибу, і коли нарешті розповіла про все, хотіла показати фотографії з останньої відпустки. Ми й в Інсбруці були, додала вона. Новий рік у горах. Було чудово, феєрверк, гори, такі милі люди.

Ланер тільки кивнув.

Якби я знала, де ти живеш, ми б, звичайно, заїхали. Ми часто буваємо в Інсбруці, їздимо в «Ікею». У паузах між розповідями Іріс Ланер трохи розповідав про себе, про Лукаса і чому вони подорожують разом. Він спитав також про дядька і тітку. Але загалом розмови лишалися порожніми. Зараз, коли він лежав у ліжку, Лукас не міг зрозуміти, чим відрізнялася розмова Іріс із Ланером від розмов з їхніми гостями. Вона говорила приязним, але однаковим тоном і про смерть своїх батьків, і про те, як пропонувала туристам ту чи іншу подорож.

За столом Лукас майже увесь час слухав, лише коли Іріс запитала, у якої збірної тренувальний табір у Південному Тіролі, він трохи включився у розмову. Як на уроці, він проказав напам’ять імена німецької команди і став розповідати, як сильно чекає на Чемпіонат світу. Іріс щось пробурмотіла про те, що ігри й туризму посприяють, це добре для Італії. А то ми, італійці, завжди трохи пасемо задніх, засміялася вона й підвелася, щоб принести ще їжі. На слові ми, італійці Ланер тільки здригнувся.

У Лукаса злипалися очі, такий він був втомлений. Вже засинаючи, він згадав розповіді Ланера в поїзді. Що південні тірольці були такі неговіркі й майже не розкривали рота. Такому уявленню Іріс не відповідала точно, думав хлопець. І потім провалився в сон.

Коли Лукас уже давно спав, Ланер ще сидів разом з Іріс і її чоловіком у кімнаті внизу. Цю кімнату Ланер також майже не впізнавав. Старої дерев’яної обшивки на стелі й на стінах більше не було, за словами Іріс, після смерті батька її змінили першою. Білі стіни були тепер скромно поштукатурені, розбавлені лише кількома фотографіями краєвидів у невибагливих рамках, між ними, звісно, сімейні фото. Лише старе розп’яття в кутку нагадувало Ланеру про стару кімнату. Важкий дубовий стіл і стільці теж замінили, сучасні меблі були оббиті скромною тканиною. Все було стриманим і сучасним, Ланер вбачав у цьому недостатньо смаку. Наче доказ цього, на столі перед ним стояли солянка і перечниця від «Alessi», два яйця на ніжках, на вигляд як дві дупи. Якраз вони, думав Ланер, чудово вписувалися в інтер’єр. Іріс долила Ланерові ще трохи вина, витримавши паузу, стала серйозною, наскільки взагалі могла бути, і запитала Ланера, чому він насправді, через скільки часу, дав про себе знати. Нам дуже приємно, сказала вона. Але, чесно кажучи, ми здивувалися. Зрозумій мене правильно, ми, звісно, завжди тобі раді…

Потім вона розповіла, не чекаючи на відповідь, про кредити, які вони виплачують за будинок, про роботу і про те, як складно заробляти гроші сільським господарством. Якби не було туристів, сказала вона і підкреслено голосно зітхнула.

Ланер замислився. Він думав про стару дерев’яну обшивку, про старий Ланергоф, про луки перед будинком. На якусь мить він згадав про той день, коли прийшли карабінери, як він лежав у траві, як батька із закривавленим обличчям заштовхали в машину. Але цей спогад здався йому майже несправжнім, він не міг пов’язати образи з відчуттями, які мав у той день. Коли він намагався думати про луку, йому уявлялася сім’я туристів, де дітям постійно наказували сидіти тихо і мовчати. Образ батька зник у тумані за сім’єю туристів.

— Йозефе? Йозефе! Чого ти хочеш насправді?

Лише зараз Ланер усвідомив, що Іріс вже якийсь час ставить йому запитання.

— Іріс хоче сказати… — почав чоловік Іріс, чиє ім’я Ланер знову забув. — Вона хоче сказати, що ми вклали багато грошей, у нас кредити, я не хочу скаржитися, справи йдуть добре, але ми маємо не так багато, я маю на увазі, ми не можемо нічого дати…

Лише зараз Ланер зрозумів, що йому хочуть сказати. Вони обоє думали, що він приїхав до Південного Тіролю заявляти якісь права на спадок, претендувати на частину Ланергофа, чи що, вони думали, він хоче грошей.

— Я знаю, що тоді зі спадком для твого батька обійшлися не зовсім справедливо, — продовжила Іріс. — Але що ми маємо робити зараз. Ми були тоді дітьми, ти мусиш це розуміти.

— Це все було дуже давно, — асистував дружині чоловік Іріс. — А сьогодні в ЄС, я хочу сказати, в Австрії, все йде до того, що ми скоро вступимо, тоді вже не буде кордонів, Йозефе, ти так не вважаєш?

Кордони. Рішення. Спадок. Високі матерії, подумав Ланер. Переконання, випадковості, невдачі. Первісток. Другий син. Є батьківщина. Нема батьківщини. Все було давно, думав Ланер. Можливо, все й справді було дуже давно.

Ланер одним ковтком допив свій келих і знову собі налив. Він не міг стримати гіркої посмішки, коли подумав, що розп’яття стало єдиним нагадуванням про стару домівку. Саме те розп’яття, якого він трохи побоювався в дитинстві. Воно було вирізьблене дуже натуралістично, зображувало спотвореного, змученого Ісуса, страждання, які справді можна було побачити. Саме цей обідраний тип мав бути Спасителем? Ланер згадував, як у дитинстві боявся цього розп’яття, відчував щирий жах.

Іріс та її чоловік усе ще чекали на відповідь, вони теж боялися щось втратити. Натомість Ланер раптом усвідомив, що вже давно втратив те, що сподівався знайти в Ланергофі. Свою батьківщину, принаймні своє уявлення про домівку, якою він її пам’ятав. Батьківщина його дитинства за роки десь загубилася, Ланергоф більше не був садибою, яку він знав, луки були іншими, і тих людей тут більше не було. Звісно, він та сім’я Іріс були родичами, був якийсь зв’язок навіть із цим новим Ланергофом, кімнатами для туристів і вульгарними ящиками для квітів на балконах. Може, батьківщина малого Ланера зникла ще тоді, коли помер батько. І він сам надавав Ланергофу і всьому, що з ним пов’язане, того значення, якого цей дім уже давно не мав. Значення, яке для нього особисто було пов’язане із досвідом в’язниці. Сучасний Ланергоф нічого про це не знав, зараз Ланер це усвідомив.

Він знову спорожнив бокал одним ковтком і мовчав. Тепло від вина повільно розходилося по тілу, і разом з ним Ланера сповнювала легка втома, але більше якесь полегшення від того, що не потрібно більше шукати образ батьківщини, який стільки років так багато значив. Він не почувався ні самотнім, ні покинутим, лише звільненим. Ланер несамохіть посміхнувся цим думкам, від чого Іріс та її чоловік ще більше розгубилися.

Потім старий сказав їм обом, що все насправді так, як він казав по телефону. Він хотів показати Лукасу цю місцевість, і так, справді, вони хочуть поїхати у тренувальний табір німецької збірної, більше нічого. Від них йому нічого не треба, сказав він, але він дуже вдячний за можливість переночувати в Ланергофі. Тоді засміявся й додав, що вино дуже хороше. Він уже й забув, наскільки хороше південнотірольське вино.

Іріс полегшено і квапливо налила Ланерові ще. Їй було трохи незручно, що вона запідозрила якісь приховані наміри у свого гостя. Лише коли її чоловік почав розказувати анекдот про селянина й священика, вона приєдналася до спільного сміху. І вони втрьох підняли келихи за здоров’я, перш ніж випити їх до дна.

В той самий час Джузеппе Монте сидів у маленькому барі неподалік від дому і потягував з келиха кампарі. Навколо нього було гамірно, бо п’ятниця і молодь заполонила міські бари. Він почувався чужим серед молодих людей, яким було наче цілком комфортно в нерозбірливому шумі голосів і гучної музики. Джузеппе здавалося, що бармен дивився на нього з легким співчуттям, наливаючи кампарі, перебільшено дбайливо поклав йому дві картонні підставки і серветку. Наче Джузеппе в своєму віці більше не міг акуратно тримати склянку, наче бармен мав запобігати тому, щоб цей гість не розбризкав напою. А може, це була просто ввічливість, Джузеппе не знав.

Коли почалася нова пісня, половина бару раптом почала рухатися, дівчата запищали й збуджено засмикалися в такт мелодії, чоловіки енергійно закивали головами. Джузеппе відчув це все за одну мить і чекав, що відбудеться, принаймні що пісня почнеться, залунає спів, він відчував гарячкове напруження молодих людей. Він не знав пісні. Його погляд ковзав по приміщенню, нічого не відбувалося. Пісня не починалася, повторювалися ті самі ритми, було добре чути ударні у постійно однаковій мелодії без початку й без кінця. Джузеппе відвернувся. Він був тут зовсім чужим, подумав він. Я тут зовсім чужий.

Краєм ока він далі спостерігав за молоддю, помітив хлопця, що перехилився через барну стійку і заговорив з барменом. Раніше його не було видно, напевне, він тільки щойно зайшов. Хлопець щось енергійно говорив барменові, Джузеппе прислухався. З уривків слів було зрозуміло, що хлопець хотів лише купити пачку сигарет, байдуже, яку. Джузеппе зауважив тільки зараз, що на питання німецькою бармен відповідав італійською, якої хлопець, вочевидь, не знав. Можливо, він був зовсім не звідси, можливо, просто турист із Австрії, можливо, німецький турист. Навіть у галасі музики Джузеппе почув зневажливий тон бармена, як він, наче так і треба, вичитав хлопця і сказав, що сигарети можуть купувати лише клієнти закладу. Хлопець розгублено дивився в обличчя бармена, намагався пожартувати. Ну, сказав він, якщо бармен продасть сигарети, то він стане клієнтом закладу. І широко посміхнувся, наче справді не знав, що давав зрозуміти йому бармен. Але той спохмурнів, похитав головою і жестом показав «ні». Розмова здавалася скінченою, і розгублений хлопець пішов, справді без сигарет.

Лише зараз Джузеппе зрозумів, що зайшов у так званий «італійський» бар. Вся молодь говорила італійською, жодне слово, що долинало до його вух, не звучало німецькою. Раптом його кинуло в жар, у голові Джузеппе зароджувалася думка, яку він не хотів приймати. Хлопця не обслужили, бо він не був італійцем. Джузеппе було соромно від самої думки якось оцінювати цю сцену. При цьому ж ні про що особливе не йшлося, той хлопець хотів лише купити пачку сигарет.

Джузеппе стало недобре. Це навіть для нього було занадто, він не міг уявити, що світ у Південному Тіролі був досі таким, як і за часів його молодості. Так багато недовіри, так багато ненависті. Він навіть не хотів про це думати. Чи можливо, що взагалі нічого не міняється? Справді нічого не міняється? — думав Джузеппе і поглядав у бік бармена. Той вже узявся за інші справи і вправно приготував кілька коктейлів, обмінюючись голосними репліками з кількома гостями, з якими, вочевидь, був знайомий. Джузеппе згадав історію, яку йому розповіла дружина. Марія говорила про знайомого, який був уже старий і не сповна розуму, здається, йому було десь під вісімдесят, тож він народився близько 1910 року. Дружина розповіла, як мало в того чоловіка лишилося спогадів про сім’ю, дітей і внуків, він забув усе, не впізнавав навіть свою дружину, коли та приїздила в будинок для літніх людей. Марія говорила про відчай, сум, який охопив родину, коли той чоловік так тяжко занедужав.

Він більше не пам’ятав про те, що донедавна було змістом його життя. Єдиними спогадами, що лишилися, були його спогади про війну, про Другу світову. Він знову й знову розповідав про те, як був на фронті і як потрапив у полон, як спочатку був у росіян, а потім через якусь хитрість потрапив до американців, але й про те, що росіяни були набагато добрішими до нього, ніж ті інші. Знову й знову він розповідав історії про війну, а під час зустрічей не впізнавав ні доньку, ні дружину.

Як взагалі можливо, подумав Джузеппе, що пережите на війні, що складало все ж відносно невелику частину його життя, лише кілька років, могло бути таким важливим, що стало єдиним спогадом? Єдиним, про що він знову й знову розповідав і постійно повторював, наче тільки воєнні переживання щось важили в його житті. А весь час після того, коли він одружився й народилися діти, виросли його донька й сини, його робота — час, коли він насправді жив, — все це блякло у порівнянні з кількома роками молодості.

Так не можна, подумав Джузеппе. Він намацав у кишені кілька монет, покликав бармена і замовив пачку цигарок. Потім заплатив за кампарі й уважно порахував гроші, щоб не лишити чайових. Нетвердим кроком і з дрожем у руках він пішов до виходу. Джузеппе Монте здавалося, наче музика, яка заповнила всю кімнату, відступала все далі, наче його вуха поступово закладало ватою. Він намацав у кишені ключі від квартири й пачку сигарет, подумки підбирав німецькі слова, які сказав би тому хлопцеві, коли б віддавав йому цю пачку. На мить Монте уявив, як би той здивувався, але не став складати промову про справедливість і несправедливість. Коли Джузеппе вийшов із бару, йому спало на думку, що навряд чи він іще зустріне цього хлопця, він, напевне, більше його не знайде. Все ж чоловік вийшов у темну ніч із бажанням щось зробити. Стало холодно. Місяць був високо.

22

В останні тижні Йозеф Ланер придумав так багато фраз, які хотів кинути в обличчя карабінерові. Він роками носив у собі спогади, та раптом від них майже нічого не лишилося. Коли він помітив, що минуле нічого не важить для його рідні, що те значення, якого він роками надавав своїм переживанням, не існувало для молодих, йому відкрилося, що все, можливо, і справді тече і змінюється. Тож він більше не хотів думати про «колись», він хотів припинити.

Ланер вийшов із вокзалу, згадуючи, як описав йому дорогу той інший. Він ніяк не міг пройти повз місце, де вони мали зустрітися. Бар «Il Conte» мав бути майже навпроти вокзалу, з червоними маркізами і столиками на тротуарі. Ланер поглядом шукав його, побачив, як зблиснув червоний колір, і повільно рушив.

У мене лишилися тільки питання, думав він.

Більше ніяких звинувачень, тільки питання.

Він його зразу впізнав, хотів сказати Ланер, він все зрозумів: коли його схопили й катували, той теж там був.

Він хотів спитати, чи той розумів, що з когось знущалися.

Він хотів спитати, чи той боявся, коли все почалося — побиття і таке інше.

Він хотів спитати, де його домівка, де для нього Італія і чи той вважає, що щось змінилося.

Він хотів спитати, чи нарешті не досить минулого і чи той міг би собі уявити, щоб два старі чоловіки нарешті припинили бути ворогами. Просто так.

Йозеф, хотів сказати він. Я той самий Йозеф. Тоді Ланер зайшов у тінь червоної маркізи і зігнав голуба. За мить він побачив чоловіка за столиком, що простягав руку йому назустріч. У тиші він складав у голові перше речення.

***

Джузеппе Монте в той самий час чекав у невеликому барі біля вокзалу. Кожні кілька хвилин він обводив поглядом столики під маркізами і вокзальну площу. Між столиками ходили кілька голубів і клювали крихти.

Монте був зовсім спокійний. Він думав про Марію і що скоро зустрінеться з німцем. Зрештою, він був радий, що той дав про себе знати.

Йому полегшає, коли він нарешті поговорить із кимось про минуле, він занадто довго мовчав.

Він скаже тому іншому, що напередодні був у барі і якою дивною йому видалася молодь.

Що від їхнього спільного минулого лишилося мало, що молоді вже нічого про це не знають.

Що він тоді був там, що вів журнал у зовсім іншому приміщенні.

Що він чув його крики, але не наважився щось вдіяти.

Що він нічого не зрозумів, що йому було соромно. Роками.

Що тут він почувається вдома, хоч він і родом із села неподалік від Рима. Він скаже йому про оливи і вино. Про спекотні дні влітку.

Що він не зрозумів цього краю, що Південний Тіроль лишився для нього загадкою.

Що він не розуміє гори, але нарешті хоче їх пізнати. Giuseppe, скаже він. Sono Giuseppe. Come stai?33 Монте допив свій еспресо. Коли гіркий смак поступово минув, він побачив, що до нього підходить чоловік. Із простягнутою назустріч рукою. З посмішкою на губах.

***

В Лукаса горіли щоки й підгиналися коліна, він стояв перед виходом на поле. В його голові стрибали картинки, він не міг повірити, що менш ніж за двадцять метрів від нього тренуються гравці німецької збірної. Він пильно дивився туди і старався все запам’ятати.

Позаду справа кілька гравців проводили тренувальний матч на маленькому полі, поряд двоє чи троє відпрацьовували спринт і короткі паси. Маттеус, якого Лукас відразу впізнав, робив легку бігову розминку навколо поля, він був травмований, як знав Лукас із газет. Хлопця захопило тренування воротаря, що відбувалося в нього перед очима. Тренер Зепп Маєр, легендарний мюнхенський голкіпер, «Анцинзький Кіт», робив удари по м’ячу і змушував Бодо Іллґнера стрибати направо й наліво. Лукас згадав про одну з ігор бундесліги по телевізору, мюнхенська «Баварія» проти «Бохума», коли на полі раптом з’явилася качка, і Зепп Маєр стрибнув за нею, щоб зловити. Згадуючи про ці кадри, Лукас сміявся, зараз Маєр, наче качок, ганяв інших голкіперів.

Тримаючи під пахвою свій альбом «PANINI», Лукас чекав, поки гра закінчиться і він зможе попросити у гравців автографи. Ланер сказав, що забере його в обід, потім вони знову поїдуть поїздом до Інсбрука. Цього ранку старий здавався якимось дивним, наче погано спав. Лукас думав про те, що після цієї подорожі він не дуже може уявляти Південний Тіроль батьківщиною Ланера. Для нього це все ще була місцевість, куди він їздив з батьками у відпустку, де трохи пахло півднем і було тепліше, ніж удома. Він думав про турецький мед і запах піци, про італійський лимонад і ґрісіні, що стояли на столах у кожній кав’ярні. Він думав про всі ті речі, яких не було вдома і які він любив.

Коли Лукас переводив погляд на площу, з одного боку бачив дзвіницю Кальтерна і поряд з нею кілька дахів, укритих червоною черепицею. На горизонті височіли гори, на схилах зеленіли виноградники, далі, в долині, відкривалися нескінченні поля яблунь. Якщо повернути голову, то зовсім далеко Лукас міг роздивитися Кальтернське озеро, що срібно поблискувало на сонці. Повітря трохи тремтіло, день знову буде спекотний. Лукас думав про відпустки зі своїми батьками й відчував легку ностальгію.

Дім — це не місця, зрештою, це завжди люди, трохи сумно сказав йому Ланер сьогодні зранку, коли Лукас запитав старого, чи той радий нарешті знову бути вдома, у Ланергофі. Лукас не зрозумів, що старий хотів цим сказати, але зараз почав здогадуватися.

Це не лише люди, думав Лукас. Це й місця, пейзажі, і спогади про місця й пейзажі, де ти провів гарні дні. Всі ці спогади і є батьківщиною.

Лукас вирішив розповісти Ланеру про своє відчуття батьківщини. Тоді йому спав на думку вислів, що мав описувати подорож для них обох.

Пора вітрів, думав Лукас.

Він повторив цей вислів кілька разів і подумав, що і в Ланера нарешті з’явиться поняття, яке він муситиме вивчити.

І площею якраз пролетів теплий вітер, коли Лукас підняв очі й помітив, що гравці повільно повертаються з поля. Він рвучко підвівся, відчував, що в нього горять вуха, і став придумувати слова, з якими звернеться по автограф. Він подумав і про те, що попросить Ланера купити десь пляшку вина на подарунок батькові. І, звичайно, турецький мед. До виходу з поля підійшов перший гравець.

Літературно-художнє видання

Бернд ШУХТЕР

Пора вітрів

З німецької переклала Олександра Григоренко

Редакторка Марина Александрович

Обкладинка Анни Стьопіної

Макет Романа Сабадаша

Видавництво «Книги — ХХІ»

А/с 274, м. Чернівці, 58032, Україна

Тел./факс: +380 (372) 586021, моб. +380 (98) 7150181

е-mail: booksxxi@gmail.com

www.books-xxi.com.ua

Свідоцтво про державну реєстрацію ДК № 1839 від 10.06.2004 р.

Примітки

1 Фен (також фьон) — сильний і поривчастий місцевий вітер, що дме з гір у долини. — Тут і далі примітки перекладачки (якщо не вказано інше).

2 Назва національного жіночого одягу, характерного передусім для Австрії та Баварії.

3 Від лат. vir — чоловік. Той, що має фізичні та біологічні характеристики зрілого чоловіка.

4 Від лат. mulier — жінка. Слово, на відміну від «вірильний», є новотвором і в оригіналі, і в перекладі.

5 Поширена в Північному Тіролі назва південнотірольських ласощів, йдеться про нугу з мигдалем.

6 Італійська назва Південного Тіролю.

7 Ці обидва підприємства були в Австрії тими, куди традиційно йшла працювати молодь або дорослі лівих переконань і здебільшого з робітничих сімей. Консервативно орієнтовані громадяни радше ставали підприємцями або вступали до Австрійського селянського союзу. — Прим. автора.

8 Мінеральна вода, спагеті болоньєзе, піца «Маргарита», з газом, без газу, спуманте (італ.). Sin gas — приклад ламаної італійської, якою говорять туристи з Північного Тіролю, правильно «без газу» має бути senza gas. — Прим. автора.

9 Рахунок, будь ласка. Спасибі (італ.).

10 Перший рядок пісні про героя Андреаса Гофера, гімн Південного Тіролю.

11 Морозиво (італ).

12 Давай, роби, негайно (італ.).

13 Італійська компанія, що спеціалізується переважно на випуску колекційних наклейок, карток із портретами спортсменів та ін.

14 Фортеця у Боцені, що стала символом боротьби Південного Тіролю за автономність. 17 листопада 1957 року там відбулося велике народне зібрання, що рішуче вплинуло на хід автономізації Південного Тіролю.

15 «Італійське літо» (італ.).

16 Італійський хіт, виконаний уперше Адріано Челентано у 1968 році.

17 Відома німецька панк-група, назва якої дослівно прекладається «Мертві штани».

18 Без тебе… (італ.)

19 Ну ж бо (італ.).

20 Вже йду (італ.).

21 Звісно. Давай! (італ.)

22 Все одно (італ.).

23 Я питаю, де це Лукас (італ.).

24 Вибачте, ми знайомі? (італ.)

25 Хто цей пан? (італ.)

26 Сусід (італ.).

27 Ніч з 11 на 12 липня 1961 року, коли радикальними активістами було підірвано 37 опор електроліній, що паралізувало роботу кількох великих електростанцій. Ця акція стала кульмінацією у боротьбі за автономію Південного Тіролю.

28 Зістранз і Альдранз — територіальні громади в окрузі Інсбрук-Ланд.

29 Господар заїжджого двору Зандгоф.

30 Йдеться про південнотірольських активістів-підривників, «бумзер» — звуконаслідувальне слово, що натякає на звук вибуху.

31 Das Goldene Dachl, зразок пізньої готики в Інсбруці й один із символів міста. Отримав свою назву завдяки яскравому балкону.

32 Що я тут роблю? (італ.)

33 Джузеппе. Я Джузеппе. Як справи? (італ.)