# Транс-Атлантик

Вітольд Ґомбрович

«Транс-Атлантик» — це єдиний твір Ґомбровича, всі події якого розгортаються не в Польщі. А проте саме зв’язок з Вітчизною залишається осердям, в яке автор спрямовує вістря свого гротескного письма. Історія, розказана від першої особи, піддає випробуванню ідеї святощів, традиції й самототожності, через що ця книжка свого часу спровокувала гостру критику автора з боку співвітчизників. Втім, як і всяка добра метафора, ця оповідь може сказати більше, ніж те, що лежить на поверхні. Та передовсім «Транс-Атлантик» — це художній експеримент, який припаде до смаку поціновувачам стилістичної вправності.

Текст повісті доповнено авторськими передмовами, які допоможуть читачеві краще зрозуміти задум автора.

УДК 821.162.1–3

ББК 84 (4ПОЛ)

Ґ64


TRANS-ATLANTYK

Copyright © 1953, Rita Gombrowicz

All rights reserved


Перекладено за виданням:

Witold Gombrowicz. Trans-Atlantyk. — Wydawnictwo Literackie, Kraków, 1993. — 139 s.


Вітольд Ґомбрович

Ґ64 Транс-Атлантик [Текст] : роман / Вітольд Ґомбрович; пер. з пол.: Андрій Бондар. — Львів: Видавництво Старого Лева, 2015. — 160 с.

ISBN 978-617-679-205-5


УДК 821.162.1–3

ББК 84 (4ПОЛ)


Книжку видано за фінансової підтримки Інституту Книжки


Вітольд Ґомбрович © текст, 1953

Андрій Бондар © переклад, 2015

Назар Гайдучик © дизайн обкладинки, 2015

Видавництво Старого Лева © українське видання, 2015

Усі права застережено


ISBN 978-617-679-205-5 (укр.)

ISBN 83-08-02524-2 (пол.)

## Передмова до «Транс-Атлантика» (1957)

Здається, я вже можу не боятись обуреного реву: перше зіткнення «Транс-Атлантика» з читачем відбулося кілька років тому, на еміграції, і вже залишилось позаду. Тож тепер настав час відвести від цього твору іншу небезпеку, а саме — занадто вузьке та поверхове прочитання.

Нині, напередодні його виходу на батьківщині, я мушу вимагати глибшого і всебічного прочитання тексту. Мушу, оскільки цей твір певною мірою стосується народу, а наше мислення ні на еміграції, ні на батьківщині ще не є в цьому плані достатньо вільним — воно досі судомне і навіть манірне… Ми просто не вміємо читати книжки на цю тему. Занадто сильний у нас досі цей польський комплекс і ми занадто обтяжені традицією. Одні (до їхнього числа належав я) замалим не бояться слова «батьківщина», немовби воно повертає їх у розвитку на 30 років назад. Натомість інших воно ставить на колії чинних у нашій літературі шаблонів. Чи я перебільшую? Але пошта приносить мені різноманітні голоси з батьківщини про «Транс-Атлантик», і я довідуюся, що це «памфлет на побожно-патріотичну фразеологію» чи «сатира на довоєнну Польщу»… Знайшлася навіть особа, що визначила його як… памфлет на санацію. У цьому масштабі найвища оцінка, на яку я міг претендувати, це та, що вбачає у творі «національний рахунок сумління», а також «критику наших національних вад».

Але навіщо мені якісь битви з довоєнною Польщею чи з віджилим стилем застарілого патріотизму, якщо переді мною стоять інші й більш універсальні проблеми? Невже я гаяв би час на цей трухлявий дріб’язок? Я належу до амбітних стрільців, які коли вже хиблять, то тільки по великій дичині.

Я не заперечую: «Транс-Атлантик» є, серед іншого, сатирою. І є також, серед іншого, навіть досить інтенсивним порахунком… ні, не з якоюсь конкретною Польщею, а з такою Польщею, яку створили умови її історичного буття та її місця у світі (тобто зі слабкою Польщею). І я погоджуюся, що це піратський корабель, який провозить контрабандою чимало динаміту, щоб висадити в повітря наші колишні національні почуття. Ба навіть приховує у своїх нутрощах один чіткий постулат щодо цих почуттів: подолати польськість. Послабити нашу відданість Польщі! Хоч трохи відірватись! Підвестися з колін! Виявити, узаконити цей другий полюс почування, який наказує особистості рятуватися від народу, як і від будь-якого колективного насильства. Здобути — і це найважливіше — свободу від польської форми, залишаючись поляком, бути все ж таки ширшим і вищим за поляка! Ось вона — ідейна контрабанда «Транс-Атлантика». Отже, тут могло би йтися про докорінну ревізію нашого ставлення до народу — настільки глибоку, що вона могла б цілковито переінакшити наше самовідчуття і визволити енергію, і це б, можливо, врешті-решт стало у пригоді самому народові. Ревізію, до речі, універсального характеру — оскільки те саме я запропонував би представникам інших народів, бо проблема полягає не у ставленні поляка до Польщі, а людини до народу. І, врешті, якнайтісніше поєднується з усією сучасною проблематикою, оскільки я (як завжди) прагну наснаження, збагачення індивідуального життя, підвищення його опірності гнітючому переважанню маси. В такій ідейній тональності й написано «Транс-Атлантик».

Я неодноразово аналізував цю ідею в своєму щоденнику, друкованому в паризькій «Культурі». Тепер він публікується книжкою в Парижі. До цього тому не ввійшов фрагмент із «Культури» від березня 1957 року, який також є коментарем до моєї єресі.

Однак чи викладена щойно думка є темою твору? Чи мистецтво взагалі є творчістю на тему? Ці питання, вочевидь, актуальні, оскільки ще не в усьому вітчизняна критика звільнилася від соціалістичної манії вимагати «мистецтва на тему». Ні, «Транс-Атлантик» не має жодної теми, крім історії, яку він розповідає. Це всього лиш розповідь і не що інше як певний описаний світ, що остільки може бути вартим чогось, оскільки виявиться потішним, колоритним, новаторським і збудливим — а відтак чимось блискучим, мерехтливим, з мінливою грою безлічі значень. «Транс-Атлантик» є потроху всім, чого бажаєте: сатирою, критикою, трактатом, грою, абсурдом, драмою, — але не є чимось одним, тому що є самим мною, моєю «вібрацією», моїм приземленням, моїм існуванням.

Чи це про Польщу? Але ж я ніколи не написав жодного слова про щось інше, крім самого себе, — я не почуваюся вповноваженим на таке. 1939 року я опинився в Буенос-Айресі, викинутий з Польщі й свого попереднього життя, в надзвичайно небезпечній ситуації. Минуле збанкрутувало. Теперішнє — темне, як ніч. Майбутнє — з невиразними обрисами. Ні на що неможливо опертись. Під ударами повсюдного Становлення руйнується і тріскає Форма… Все старе — вже сама імпотенція, а нове й народжуване — насильство. Я на цьому бездоріжжі анархії, посеред скинутих богів, покладаюся лише на себе. Що ж ви хочете, щоб я відчував у таку мить? Знищити в собі минуле?.. Віддатися майбутньому?.. Так… але я вже нічому не хотів віддаватись усією своєю сутністю, жодній народжуваній формі — я хотів бути чимось вищим і багатшим за форму. Звідси походить сміх у «Транс-Атлантику». Більш-менш такою була моя пригода, з якої постав гротескний твір, розіп'ятий між минулим і майбутнім.


* * *


Для порядку слід додати, хоч, можливо, це й зайве: «Транс-Атлантик» — фантазія. Все вигадано у вельми вільному зв'язку з реальною Аргентиною і реальною польською діаспорою в Буенос-Айресі. Моє «дезертирство» також по-іншому явлене в реальності (нишпорок відсилаю до мого щоденника).


Відчуваю потребу повідомити Родині, моїм родичам і друзям про отакий собі початок моїх пригод, уже десятирічної давності, в аргентинській столиці. Я нікого на ці свої старі галушки, на ріпу, може, і сиру, не запрошую, бо в олив’яній мисці — Пісні, Вбогі і до того ж, вочевидь, і Срамотні, на олії Гріхів моїх, Сорому мого важкі ці крупи мої, Темні, з кашею чорною моєю, що їх і до рота краще не брати, бо хіба що на вічне прокляття, приниження моє, на безупинному шляху Життя мого і під цю тяжку, стрімку Гору мою.

Двадцять першого серпня 1939 року прибув я на кораблі «Хоробрий» до Буенос-Айреса. Плавба із Ґдині до Буенос-Айреса надзвичайно приємна… така, що мені навіть не надто хотілося сходити на берег, бо впродовж двадцяти днів людина між небом і водою, від усього відлучена, в повітрі скупана, у хвилі розчинена і вітром обвіяна. Зі мною Чеслав Страшевич, мій супутник, каюту ділив, бо нас обох як, прости Господи, літераторів ледь оперених, запросили в цю першу подорож нового корабля; крім нього, були сенатор Рембелінський, міністр Мазуркевич і чимало інших осіб, з якими я познайомився. А також двоє вродливих, струнких і моторних панянок, з якими я у вільний час баляндрасив і пустував, голівки їм морочив і отак, повторюю, між Небом і Водою, і знай уперед, спокійно…

Отже, коли до берега пристали, ми з паном Чеславом і сенатором Рембелінським рушили до міста, зовсім наосліп, немовби без броду, бо жоден з нас тут ніколи ногою не ступав. Гамір, пил і сірість землі неприємно вразили після отої чистої, солоної молитви хвиль, яку ми на воді промовляли. Одначе перейшовши через площу Ретиро, на якій стоїть вежа, що її збудували англійці, ми опинилися на вулиці Флорида, а там розкішні крамниці, надзвичайна пишнота Краму, товарів і елегантної публіки цвіт, там Склади великі, і кондитерські. Там сенатор Рембелінський все на гаманці позирав, а я афішу, де слово «CARAVANAS» написане, побачив і кажу панові Чеславу в цей ясний, Гамірний день, коли ми отак собі ходили й ходили:

— А бачиш, пане Чеславе, оці «Caravanas»?

Але ми одразу мусили повертатися на корабель, де капітан Голів і Представників тутешньої Польської Громади приймав. Велика купа цих Голів і Представників зійшлась, а я одразу ж собі ворогів нажив, бо в стількох нових, невідомих обличчях, як у лісі заблукалий, в іменах і титулах губився, змішував людей, справи та речі, то горілку пив, то знову не пив і як навпомацки полем ходив. Так само і Його Високість міністр Косюбідзький Фелікс, наш посол у цій країні, присутністю своєю це Прийняття вшанував і, скляночку в руці тримаючи, стояв зо дві години, то того, то сього стоянням своїм найлюб’язніше вшановуючи. У промов, розмов вирі, у ламп неживому блиску, я, мов у телескоп, на все це подивлявся і, всюди Чуже бачачи, Нове і Загадкове, якоюсь ницістю і сірістю вражений, до дому свого, Друзів і Товаришів звернувся.

Одначе мало з цього пожитку. Недобре якось було. Тому що там уже, пане, щось закручується, хоч і порожньо, як у полі вночі, там, за Лісом, за Стодолою — тривога і кара Божа і немовби щось затівається; але кожен думав, що, може, якось обійдеться і, мовляв, як із великої хмари невеличкий дощик, і що воно як із бабою, що качається, виє, стогне з великим Животом, Чорним і Немилосердним, що пнеться Сатану народити, а виявляється, що це її лише кольки мучили; тож і боятися нема чого. У ці останні дні перед початком війни я з паном Чеславом, сенатором Рембелінським і міністром Мазуркевичем був на багатьох прийняттях, бо це і Його Високість посол Косюбідзький, і Консул, і якась Маркіза в готелі «Альвеар» і ще бозна-хто і що і де, і з якої причини, і з чим, до чого і навіщо; але коли ми виходили з тих прийнять, на вулицях нам у вуха ліз набридливий крик газет: «Polonia, Polonia». Вже тоді нам ставало щоразу важче, щоразу сумніше, і кожен хвоста підгинає, як прибитий ходить — так само Клопотами нафарширований, як і Ласощами. Аж раптом до каюти нашої (бо ми все ще на кораблі мешкали) забігає Чеслав: «Не сьогодні-завтра почнеться війна, нічого не вдієш! Щойно Капітан видав наказ завтра відпливати нашому кораблю, бо хоч ми до Польщі вже не дістанемось, то, мабуть, кудись до Англії, Шотландії берегів доберемось». Коли він це промовив, ми кинулись одне одному в обійми й одразу ж упали на коліна, помочі Божої благаючи та Господу Богу себе офіруючи. Й отак навколішках я й промовляю Чеславу:

— Тож пливіть, пливіть із Богом!

А Чеслав мені:

— Як же ж так, адже ти з нами пливеш!

А я до нього промовляю (навмисне не підводячись із колін):

— Тож пливіть і щоб щасливо вам доплисти.

Він каже:

— Що ж ти таке кажеш? То ти не попливеш?

Я відповідаю:

— Я би до Польщі поплив; а навіщо мені до Англії? Навіщо мені до Англії чи до Шотландії? Я тут залишусь.

Отак я йому мимохіть говорю (бо всієї правди я сказати не міг), а він знай дивиться на мене й дивиться. Потім озвався, але дуже спохмурнілий:

— Не хочеш з нами? Хочеш тут зостатись? Але ти до Посольства нашого піди, там зареєструйся, щоб тебе дезертиром або й кимось гіршим не оголосили. Підеш до Посольства, підеш?

Я відповів:

— Що ти таке собі вигадав, певно, що піду, адже я знаю свої обов’язки громадянина, ти вже за мене не турбуйся. Але краще нікому не кажи, може, я ще від свого наміру відмовлюсь і з вами попливу.

Лише тоді я з колін підвівся, бо найгірше минулось, а Чеслав мій славний, але спохмурнілий, і далі дарував мені щиру дружбу (хоча немовби якась таємниця між нами з’явилась).

Я чоловікові цьому, Землякові, правди всієї не хотів відкрити, а також іншим Землякам і Краянам своїм… бо тоді б мене, мабуть, за неї живцем спалили, кіньми або кліщами розірвали і багнюкою закаляли. А притичина моя найбільша була в тому, що, на кораблі мешкаючи, я жодним чином крадькома його покинути не міг. Тому я якнайобережніше з усіма поводжусь, немовби в цьому розгардіяші щоденному, в битті сердець, у запалі вигуків і приспівок, у тихих зітханнях страху та турботи теж за іншими покрикую або співаю, або бігаю, або зітхаю… але вже коли линви відв’язують, коли корабель, людьми розшарпаний, від людей-Земляків чорний, ось-ось уже відчалити має, відплисти, я з чоловіком, який за мною дві мої валізки ніс, східцями на суходіл спускаюсь і віддалятися починаю. Віддаляюсь, а нічого не знаю, що там, за спиною, в мене робиться. Жорствою висипаною алеєю віддаляюсь і вже далеченько відійшов. Лише коли вже добряче віддалився, став і назад подивився, а там корабель від берега відчалив і на воді стоїть — важкий і пузатий.

В цю мить хотів я на коліна впасти! Одначе зовсім не впав, а тільки тихцем собі Клясти-Проклинати сильно, але сам до себе, почав:

— Тож пливіть ви, пливіть, Земляки, до Народу свого! Пливіть ви до Народу вашого святого, либонь, Проклятого! Пливіть до Монстра того св. Темного, що віками здихає і здохнути не годен! Пливіть до Дивака вашого св., цілою Природою проклятого, що все родиться й родиться, а досі Ненароджений! Тож пливіть, пливіть, щоб він вам ні Жити, ні Здохнути не дозволив, і завжди вас поміж Буттям і Небуттям тримав. Тож пливіть до Розтелепи вашої св., щоб вона вами далі Теліпала!

Корабель уже розвернувся і відпливав, а я ще оце сказав:

— Тож пливіть до Безумця, Шаленця вашого св., ах, либонь, Проклятого, щоб він вас скоком, шалом Мучив, Терзав, кров’ю вас заливав, Риком своїм ричав, вирикував, Мукою вас мучив, Дітей ваших, дружин, до Смерті, до Скону, сам конаючи в конанні своєму Шалу свого вас Бісив-Троюдив! З таким-от Прокляттям від корабля відвернувшись, я ввійшов у місто.


* * *


Мав я лишень 96 доларів, яких мені щонайбільше на два місяці щонайскромнішого життя вистачити могло, а тому помізкувати треба було, що і як влаштувати. Надумав я передусім до пана Чечишовського рушити, якого ще з давніх часів знав, бо матір його, овдовівши, під Кельце в Адася Кшивніцького родині оселилася, за дві милі від Кузенів моїх, Шимуських, куди я з братом моїм і братовою часом заїздив, переважно качок постріляти. Отже, цей Чечишовський, що тут уже кілька років мешкав, міг мені прислужитися порадою й поміччю. От із клунками я одразу до нього й поїхав, і так усе вдало склалося, що я вдома його застав. Мабуть, це найдивніша була людина з усіх, кого я в житті зустрічав, бо був він худорлявий, дрібненький від Блідниці, на яку страждав у дитинстві, дуже Блідий за всієї своєї ввічливості, люб’язності, як заєць полохливий, вухами стриже, вітер ловить, а іноді ні з того ні з сього Крикне і Затихне. Уздрівши мене, він крикнув:

— Які люди!

І обіймає, сісти запрошує, стільчика підсуває і, чим може прислужитися, запитує.

Істинну і тяжку та Блюзнірську причину того, що я залишився тут, пояснити йому я не міг, бо він, бувши Земляком, міг мене виказати. Тому я кажу йому, мовляв, так і сяк, побачивши, що я від батьківщини відрізаний, з великим Болем і жалем вирішив тут залишитися замість того, щоби до Англії або Шотландії в мандри поплисти. А він відповідав мені однакою обережністю, мовляв, у прагненні до Матері нашої серце щире кожного Сина до неї, до неї птахом лине, але, каже він, Нічого Не Вдієш, я розумію Скорботу твою, але ж океану ти не перескочиш, тому я рішення твоє схвалюю або не схвалюю, і ти добре зробив, що тут зостався, хоча, може, і недобре. Говорить він таке і пальці свої заламує. Помітивши, що він так тії пальці гне-вигинає, я подумав: «Якщо ти тії пальці так вигинаєш, то, може, і я для тебе повигинаю», — і теж заходився пальці заламувати, а водночас кажу:

— Ти так вважаєш?

— Я не настільки навіжений, щоб у Нинішній Час щось вважати чи не вважати. Але якщо вже ти тут залишився, то йди мерщій до Посольства — або не йди, і там зареєструйся — або не реєструйся, бо якщо ти зареєструєшся або не зареєструєшся, то ти можеш наразитися на великі неприємності — або не наразитись.

— Ти так гадаєш?

— Гадаю — або й не гадаю. Роби те, що сам вважаєш за потрібне (тут він знову заламує пальці) — або не вважаєш за потрібне (і пальці заламує), бо ти сам головою відповідаєш за те (знову пальці заламує), щоб тебе щось Лихе не спіткало — або спіткало (і знову заламує).

Тоді вже я йому пальці вигинаю і кажу:

— Й отака твоя порада?

А він усе пальці заламує-вигинає, аж раптом як підскочить до мене:

— Чоловіче Нещасний, краще тобі Згинути, Зникнути і ані мур-мур, а до них не ходити, бо вже як вони до тебе причепляться, то не відчепляться! Послухай моєї поради: тобі краще з чужими, з іноземцями разом триматися, в іноземцях згинь, розчинись, і хай тебе Господь криє від Посольства та Земляків, бо Лихі й Недобрі вони, кара Господня, вони тебе знай гризтимуть і загризуть!

Тоді я питаю:

— Ти так вважаєш?

На що він вигукнув:

— Нехай тебе рука Господня криє, щоб ти Посольства й Земляків тут сущих уникав, бо як уникатимеш їх, вони тебе гризтимуть і загризуть!

Він пальці заламує-вигинає, я теж вигинаю — і вже від того заламування мені в голові запаморочилось, але щось робити треба, бо капшук порожній, і тому я таке-от промовив:

— Не знаю, де б мені якесь заняття отримати, щоби бодай перші місяці протриматись… Де б тут щось знайти?

А він мене за плечі обійняв і каже:

— Не бійся, зараз ми собі порадимо, я тебе із Земляками познайомлю і вони тобі допоможуть — або не допоможуть! Тут наших заможних купців, промисловців, фінансистів не бракує, то я вже тебе з ними зведу, зведу — або не зведу.

І пальці вигинає.

Раду радимо.

— Отже, — промовляє він, — є тут троє компаньйонів, які мають Кооператив, а також Кінську й Псячу Справу Прибуткову відкрили, — то вони б тобі й допомогли — або не допомогли, і може, службовцем і помічником із платнею в 100 або 150 песо погодилися тебе взяти, бо вони — найшляхетніші, найчесніші — або не найчесніші люди, а Кооператив у них чи то Командитний, Акціонерний — або не Акціонерний, але заковика в тому, щоби з кожним із них окремо здибатись і окремо Віч-На-Віч поговорити, бо там віддавна чимало Яду, Чвар і так там уже вони одне одному остогидли, що один одному вони остогидлі і тільки б гидували один одним навзаєм. Але заковика в тому, що один одного ні на крок не відпускають. Отже, я би тебе з Бароном познайомив, адже він людина щедра, щиросерда і в добрості своїй тобі не відмовить; і пусте, якщо Пицкаль тоді тебе облає і перед Бароном тебе збештає на всі заставки, або Барон на тебе перед Пицкалем нагримає, заведеться, перед Пицкалем тебе обмахорить, а може, й обкаляє. Отже, заковика в тому, щоб ти з Бароном був проти Пицкаля, а з Пицкалем — проти Барона (тут він пальці вигинає).

Ми ще довго про те, про се розмовляли, давніх друзів згадували, поки нарешті (а може, це вже була друга година дня) я з клунками своїми не поїхав до пансіонату, на який він мені вказав, і там кімнатку невеличку за 4 песо на день собі не винайняв. Місто як місто. Одні будинки високі дуже, а інші — низенькі. На вуличках тісних юрба велика, що насилу пропхатися можна, та машин без ліку. Гуркіт, стукіт, гудіння й повітря нестерпна вологість.


* * *


Я ніколи не забуду цих перших своїх днів в Аргентині. Наступного ранку, тільки-но я у своїй кімнатці прокинувся, до мене долинув крізь стіну Дідугана плач, зойки й бідкання, а з його скарг я зрозумів лише «ґуерра, ґуерра, ґуерра». І справді, газети крикливими голосами сповіщали про початок війни, але ніхто там до пуття нічого не знав, бо один казав, що все воно так, другий — що сяк, один казав, що минеться, другий — що не минеться, що воюють — не воюють, і така пустка, Сіро та Глухо, як у полі під дощем. День був ясний і погідний. Я, загублений у юрбі, тішився своєю загубленістю і навіть сам до себе вголос промовляв: «Як рака б’ють, пічкура не болить». Б’ють — ну то й що! Перед редакціями газет сила-силенна людей. Я зайшов до дешевої їдальні попоїсти і з'їв Біф за 30 сентаво, але промовляю (та й усе сам до себе): «Здоровий чижик, як барана білують». Білують — ну то й що! А потім я на річку пішов, де порожньо, тихо, вітерець Повіває, і кажу сам собі: «Коноплянка цвірінькає, а борсук у пастці мало зі шкури не вискочить». Мало зі шкури не вискочить — ну то й що… І за Стодолою, за Ставом, за Лісом несамовитий Вереск, Виття, Б’ють, Убивають, про Милосердя благають, Попуску не дають, і вже Чортзна-що — а й правда: саме Чорт!

Тоді промовляю я: «Навіщо мені до Посольства йти, я до Посольства зовсім і не піду, а Шкапа Худа й без того була, то нехай і здихає». Здихають — ну то й що. Тож я й промовляю: «Усім, що я маю, клянусь і присягаюсь: не буду я в це втручатись, бо це не моя справа, і якщо судилося їм сконати, нехай конають», — але мій погляд спинився на маленькому Хробачку, який трав’яним стебельцем угору спинався, і бачу, що Хробачок цей у цім місці і часі, саме в цій миті і на цім березі, за цим океаном, спинається і спинається, спинається і спинається, і в цей самий момент мене огорнула найжахливіша тривога, і я подумав, що краще мені до Посольства піти, ох, піду я, так, піду, піду, Боже милосердний, піду, краще піду… і пішов.

Посольство займало розкішний будинок на одній з найпрестижніших вулиць. Дійшовши до цього будинку, я зупинився й думаю: йти чи не йти, бо навіщо мені до єпископа ходити, якщо я єретик, Віровідступник і блюзнір. І одразу ж запаленіла в мені найжахливіша Пиха, Гордість моя, яка з дитинства мене проти Церкви моєї під’юджувала! Адже не для того мене матір народила, не для того ж Розум мій, Шляхетність, Творчість моя і політ Природи моєї незрівнянний, не для того Погляд мій пронизливий, Чоло горде, Думка гостра і прониклива, аби я в церковці якійсь задрипаній, гіршій і меншій за Службу Божу, ще гіршу й дешевшу, у хорі дешевшому, задрипанішому фіміамом марним, даремним одурманювався з іншими рідними Родичами своїми! О, ні, ні, не для того я Ґомбрович, аби перед Вівтарем темним і мутним, а може, навіть і Божевільним, уклякати (але вони Б’ють), ні, ні, не піду, хтозна, що вони мені зроблять (але вони Стріляють), ні, я не хочу туди йти, кепська, марна Справа (але Вбивають, Вбивають!). І в Убивстві, у Битві ввійшов я до будинку.

А там тихо і сходи великі, килимом застелені. Біля входу швейцар мене зустрів із поклоном і до секретаря сходами провів. На другому поверсі велика колонна зала, а в ній досить похмуро й холодно, і тільки крізь кольорові віконні шиби промикаються промені світла, на карнизи, важку ліпнину та позолоту осідаючи. Вийшов до мене радник Подсроцький у темно-синьому чорному костюмі, в циліндрі та рукавичках, і, ледь піднявши циліндр, упівголоса мене про причину мого візиту розпитує. Коли я йому сказав, що бажаю поговорити з Ясновельможним Послом, він запитав:

— З Ясновельможним Послом?

Тож я й відповідаю, мовляв, авжеж, із Ясновельможним Міністром, а він тоді й каже:

— З Міністром, ти з самим Паном Міністром поговорити хочеш?

Коли ж я відповідаю, мовляв, авжеж, із Ясновельможним Послом мені хочеться поговорити, він мені такими словами відповів, голову на груди схиляючи:

— Ти кажеш, пане, що з Послом, із самим Паном Послом?

Тож я й відповідаю, мовляв, авжеж, із Паном Міністром, бо в мене до нього важлива справа, а він тоді й каже:

— А! Не з Радником, не з Аташе, не з Консулом, а з самим, пане, Міністром ти бажаєш зустрітись? А навіщо? З якою метою? А кого ти тут знаєш, пане? І хто ти такий, пане? І з ким дружиш? До кого ходиш?

Він такий допит мені влаштував і щоразу наполегливіше до мене Доскіпувався, прискіпувався, поки, врешті-решт, не почав робити мені ревізію і ніби обценьками з мене все витягав. Раптом двері в глибині відчинилися, і з них визирнув Ясновельможний Посол, а через те, що я йому вже знайомий був, він на мене кивнув: і після цього кивка Радник, розтікаючись у поклонах і задом вертячи та циліндром помахуючи, завів мене до кабінету.


* * *


Міністр Косюбідзький Фелікс був найдивнішим із людей, які мені в моєму житті траплялись. Тонкий і грубуватий, трішки товстуватий, із носом також Тонко-Грубуватим, оком невиразним, пальцями довгасто-грубуватими і такою ж ногою довгасто-грубуватою або товстуватою, із залисинкою немовби латунною, на яку він своє волоссячко чорне й руде зачісував; та й любив він оком глипати і знай собі глипає іноді. Всією поведінкою та манерами своїми він незвичне ставлення до високого звання свого демонстрував і кожним своїм рухом засвідчував пошану перед собою, а також і людину, з якою розмовляв, сильно безперестанку улещував, що з ним уже мало не навколішки розмовляли. Я ж одразу, вибухнувши плачем, до ніг йому впав і руку поцілував; і челядь свою, кров і маєток жертвуючи, я благав його про те, аби він мою особу в таку хвилину святу, згідно з волею святою та розумінням своїм, до своїх послуг ужив і орудував мною. Він якнайлюб’язніше мене і себе слуханням своїм святим удостоїв, благословив і оком глипнув, а потім і каже:

— Я вже тобі більше 50 песо (він дістав гаманця) дати не можу. Більше не дам, бо не маю. Але якби тобі захотілося до Ріо-де-Жанейро поїхати і тамтешнього Посольства триматись, то, звісно ж, я тобі дам на подорож, і навіть дещо на відчіпне докладу, бо літератори мені тут не потрібні; бо вони знай лише доять і оббріхують, як пси. Тож їдь уже до Ріо-де-Жанейро, послухайся моєї поради.

Як же мене це Вразило і Здивувало! Тоді я знову йому в ноги впав (гадаючи, що він мене неправильно зрозумів) і особу свою пропоную.

Тоді він і каже:

— Гаразд уже, гаразд, ось тобі 70 песо, і годі мене доїти, бо я тобі не корова.

Отже, бачу я, що він мене грішми збувається; і вже не просто грішми, а Дріб’язком! Від такої важкої образи кров мені в голову б’є, але я нічого не кажу.

А потім і кажу:

— Отже, бачу, що я, вочевидь, для Ясновельможного Пана дуже дрібний, бо мене, схоже, ти, Ясновельможний Пане, Дріб’язком збуваєшся, а мене, мабуть, записав у Десять Тисяч літераторів; а я не лише літератор, а й Ґомбрович!

Він запитав:

— А який Ґомбрович?

Відпбвідаю:

— Ґомбрович, Ґомбрович.

Глипнув на мене і промовляє:

— Гаразд, якщо вже Ґомбрович, то ось тобі 80 песо і більше не приходь, бо йде Війна і Пан Міністр зайнятий.

А я й кажу:

— Війна.

Він каже:

— Війна.

Я кажу:

— Війна.

А він мені на це:

— Війна.

Тоді я йому:

— Війна, війна.

Перелякався він не на жарт, аж йому щічки зблідли, глипнув на мене оком:

— І що? Чи маєш ти вісті якісь? Чи сказали тобі щось? Якісь новини?.. — але похопився, закректав, закашлявся, за вухом почухав і стрілив мені:

— Це нічого, нічого, не бійся, вже ми ворога переможемо!

І ще гучніше одразу ж крикнув:

— Вже ми ворога переможемо!

Тоді ще голосніше крикнув:

— Вже ми ворога переможемо! Переможемо!

Підвівся і кричить:

— Переможемо! Переможемо!

Почувши ці його вигуки і побачивши, що він із крісла підвівся й Відправляє Службу Божу і навіть Заклинає, я навколішки впав і, в цій Відправі його супроводжуючи, кричу:

— Переможемо, переможемо, переможемо!

Він одсапнув. Глипнув оком. І каже:

— Переможемо, суча його мати, вже я кажу тобі, а кажу тобі я, щоб ти не казав, що я тобі не казав, що не Переможемо, Здолаємо, бо в порох зітремо рукою нашою могутньою, найяснішою, в порох, пил розітремо, розіб’ємо, на Палашах, на Палях рознесемо і роздушимо під Прапором нашим і у Величі нашій, о Господи Боже, о Господи, о Господи, розтрощимо, Уб’ємо! О вб’ємо, розправимось, розгромимо! А ти чого так дивишся? Я ж кажу тобі, що розтрощимо! Адже ти бачиш, що сам Міністр, Посол Найясніший каже, що Розтрощимо, ти ж бачиш, що сам Посол, Міністр тут перед тобою ходить, руками махає і каже тобі, що Розтрощимо! І щоб ти не брехав, буцім я перед тобою не Ходив, не Говорив, бо ж ти сам бачиш, що я Ходжу й Говорю!

Тут він здивувався, оком своїм баранячим на мене глянув і каже:

— І от я перед тобою Ходжу й Говорю!

А потім і каже:

— І ось сам Посол, Міністр перед тобою Ходить і Говорить… То ти, либонь, велике цабе, якщо сам Ясновельможний Посол стільки часу з тобою не лише сидить, а й Ходить перед тобою, Говорить і навіть покрикує… Тож сідай, Пане Редакторе, сідай. А як прізвище твоє, скажи?

Я й відповідаю, мовляв, Ґомбрович. А він і каже:

— Авжеж, авжеж, чув, чув… І як мені було не чути, якщо я перед тобою Ходжу й Говорю… Треба мені вам, Пане Добродію, на допомогу прийти, бо я свій обов’язок перед Письменством нашим Національним знаю і як міністр до тебе на допомогу прийти повинен. А позаяк ти письменник, я би тобі доручив писати статті до тутешніх газет — уславляти і вихваляти Великих Письменників і Геніїв наших, і за це я тобі, нехай так, 75 песо на місяць платитиму… бо більше не можу. Будуй хатку по достатку. Яка грушка, така юшка! Коперника, Шопена або Міцкевича ти вихваляти можеш… Побійся Бога, адже ми Своє вихваляти мусимо, бо нас з’їдять!

Тут він зрадів і каже:

— Бач, як добре я придумав — це і для мене як Міністра Найправильніше, і для тебе як Письменника.

Але я кажу:

— Дякую, ні, ні.

Він запитав:

— Як так? Ти не хочеш вихваляти?

Я промовив:

— А якщо мені соромно.

Він у крик:

— Як це тобі соромно?

Я кажу:

— Соромно, бо це своє.

А він оком глип-глип-глип!

— Чого соромишся, г…! — заволав він. — Якщо свого не хвалитимеш, то хто тебе похвалить?

Але одсапнувся і каже:

— Хіба ти не знаєш, що кожна лисиця свій хвостик хвалить?

Тоді я й кажу:

— Зласкавтеся, Ясновельможний Пане, але мені дуже соромно.

А він і каже:

— Чи ти очманів, геть здурів і не бачиш, що війна, і тепер у хвилю сю в Мужах Великих крайня потреба, бо без них Чорт знає що може бути, і я тут тому й Міністр, щоб Велич Народу нашого примножувати, а з тобою я ось що зроблю: пику, мабуть, тобі натовчу…

Але він осікся, знову глипнув — і каже:

— Стривай-но. То ти Літератор? І що ж ти набазґрав, га? Якісь книжки?

Він закричав:

— Срочко, Срочко, ходи-но сюди…

Коли ж пан Радник Подсроцький прибіг, він оком на нього глипнув, а потім з ним тихенько заговорив, на мене Оком глипаючи. Чую лише, що говорять:

— Заср…ць!

А потім знову:

— Заср…ць!

Згодом Радник Міністрові каже:

— Заср…ць!

Міністр Радникові:

— Мабуть, таки точно заср…ць, але Око й ніс такі як слід!

Радник каже:

— Око й ніс такі як слід, хоч і заср…ць. Та й чоло теж нічогеньке!

Міністр каже:

— Це заср…ць, не інакше, бо всі ви заср…ці, я теж заср…ць, заср…ць, але й вони теж заср…ці, і хто там що розбере, хто там що знає, хто й на чому розуміється, г…, г…

— Г… — промовляє Радник.

— Ну, то давай його в роботу! — каже Міністр. — Я тут зара троха Походжу, а потім вйо!

І я дивлюсь, як він починає Ходити і Ходить, Ходить вітальнею, брову супить, голову хилить, сопе, шумить, надимається та як Гаркне і Глипне:

— Це для нас Честь! Честь, бо ми Великого Письменника Польського приймаємо, а можливо і Найбільшого! Це наш Великий Письменник, а може, і Геній! Ти чого витріщився, Сроко? Привітай великого заср… тобто, як його… нашого Генія!

Тут мені Радник низенько кланяється.

Тут мені Ясновельможний Міністр кланяється!

Тут я, побачивши, що вони знущаються, сміх собі роблять, хочу у важкій образі своїй бити цю людину! Але Міністр мене у крісло садовить! Подсроцький Радник черевики вилизує! Сам Міністр-Посол про здоров’я моє випитує! А Радник послуги свої пропонує! Ось Ясновельможний Посол розпитує про мої бажання й накази! А ось Радник про запис у Пам’ятній Книзі просить! Ось Міністр мене попід ручку бере, вітальнею проводить, а Радник навколо мене скаче-вистрибує. Міністр:

— У нас Свято, бо ми приймаємо Ґомбровича!

І Подсроцький Радник:

— Ґомбрович є нашим гостем, сам Геній Ґомбрович!

Міністр:

— Це Геній нашого Народу Славного!

Подсроцький:

— Великий Муж Народу нашого великого!

Оце ж і дивний, найдивніший Випадок мій і Справа моя! Адже ж знав я, що вони заср…ці, які мене за заср…ця мають і все це г…, г…, і я б цим заср…цям мордяки потовк… Але ж це був не хто інший, як сам Посол, Міністр, та й Радник… і звідти Боязкість моя, страх мій, якщо мене такі важливі Персони шанують і вихваляють. І Коли в цій вітальні Міністр із Радником на мене наскакують, Вихваляються, коли за мною бігають, я, знаючи високі Посади, титули й вагу цих заср…ців, не міг збутись-позбутись отих вихвалянь! А тому я потрапив, наче сливка в г…! Одсапнувся собі Міністр і заговорив, але вже зичливіше:

— Ти, заср…цю, пам’ятай, що тебе в Посольстві як слід похвалили, а теперка подбай про те, щоб нам соромно за тебе перед людьми не було, бо ми тебе людям-Іноземцям покажемо як Великого З. Генія Ґомбровича. Цього Пропаганда вимагає, аби знали, що Народ наш геніями рясніє. То що, Срочко, покажемо?

— Покажемо, — промовив Срочка, — покажемо; вони заср…ці і ні на чому не знаються!

Лише на вулиці я дав волю обуренню моєму! О, що це, як це, звідки це, о, що ж це сталось?! О, а це ж, либонь, мене знову зловили, зловили! О Господи, о Боже, знову мене в Житті моєму впіймали, як курку в борщ! Невже ніколи я від Долі моєї не визволюсь? Чи знову судилося мені повторювати Вічну Долю мою та Ув’язнення моє?! А коли Минуле моє мене, мов соломинку, підкидає, коли втрачені вертаються безодні, я, наче кінь, дибки стаю, як лев дрижу, Рикаю, лапами в шалі б’ю і на ґрати нової в’язниці кидаюсь! О, навіщо я до Посольства цього клятого ходив?! Бач, Величі цим заср…цям захотілось, їм Велич потрібна. Геніїв, великих Героїв, щоби перед людьми похизуватись, і ось, мовляв, маємо Генія Ґомбровича, а отже, щось значимо, яка слава наша і яка заслуга, який Палац наш, які меблі, ширми, штучки-дрючки; і крий Боже, щоб нам ніхто по сраці не надавав, бо ми маємо Генія Ґомбровича! Оцим-от хамським викрутасом хотів Ясновельможний Посол заср…ць, заср…ць очі людям-Іноземцям замилити, справедливо вважаючи, що тим американцям він легко втулить усе, а якщо мені низько кланятиметься, то я йому, як тісто, перед Людьми виросту. Не бути цьому! Нічого не вийде! І теперка у гніві моєму шаленому я раз по раз цього Міністра заср…ця заср…ця заср…ця викидав, звільняв, кийком проганяв, виганяв! Проклятий той Міністр заср…ць, що Народу свого не шанує! Проклятий народ, що синів своїх не шанує! Проклята людина і Народ, які одне одного не шанують! І в нестямі своїй я міністра, різні органи, посади, звання, часи наші, життя наше, Народ, Державу г… г… г… розганяючи-проганяючи кийком, дубцем кроплячи, знову Міністра цього заср…ця при посаді звільняв; а коли вже я десь із 50 чи 60 разів його звільнив, прогнав, я знову і знову його звільняв-виганяв! Аж раптом я помітив, що викликаю в перехожих, які на мене спідлоба позирали, сміх.

Жалюгідне фінансове становище моє до дії мене спонукало; і треба мені було одразу ж піти на вулицю Флориду, де я з Чечишовським зустрітися домовився. Вулиця Флорида, як я вже згадував, з усіх вулиць міста була найрозкішнішою; там крамниці, там престижні Заклади на будь-який смак, кав’ярні, цукерні; а для транспорту закрита, перехожих роєм заповнена, сонцем осяяна, іскриться, мерехтить, павичевим хвостом розпускається. Вроджена полохливість, а може, й Неотесаність якась, не дозволяли мені скласти Чечишовському найточніший звіт про те, що було з Міністром, і я лишень мимохідь згадав, що ми у гніві розійшлись.

— Ой, — закричав він, пальці вигинаючи, — навіщо ж ти туди ходив, адже я казав тобі, щоб ти туди не ходив, хоча ти, можливо, й добре зробив, що туди ходив! І добре те, що ти йому носа втер, хоч, може, й Недобре, бо він тобі, ой, зараз, небоже, втре, втре, втре! Сховайся, в мишачу нірку заховайся, бо якщо не заховаєшся, то вони тебе знайдуть! Але не ховайся, не ховайся, кажу, бо якщо ти сховаєшся, то тебе шукатимуть, а як почнуть шукати, то тебе знайдуть.

Але, розмовляючи, ми йдемо вулицею Флорида! Там у вітринах багатство блищить і око вабить, людський гамір, рій перехожих, поклони, вітання. А Чечишовський мій знайомцям як не усміх, то жест рукою чи уклін низький посилає, а до мене стиха промовляє:

— Диви, диви, оно бачиш — пан Ротфельдер? А це директор Піндзель, а то голова Котажинський, вітання, ура-ура Голові! Оце Мазик, а ото Бумчик, оце Куласький, а ото Поласький!

Я, поруч із ним ідучи, теж увічливо кланяюсь, посмішки свої кидаю то ліворуч, то праворуч, і міниться вуж Флориди, і чепуряться Сеньйорити!

— Диви, там дружина Клейна стоїть! А це Любек — чиновник.

Однак дедалі більше люди юрмляться, і перед вітринами вони стоять, на них дивляться, а як від однієї вітрини відходять, то одразу ж до другої підходять, і кожен дивиться або на Краватки жовто-сірі, модні за 5,75, а Третій з Дружиною — на килим бордо з Пташечками за 350, четвертий — на Замки Англійські за 99, п’ятий — на бритви або вентилятор, ця — на шовкове спіднє з мереживом, та — на Черевички гостроносі подвійні Нельсонівські, той — на Тютюн до Люльки Перський-Астраханський або на Сервіз, або й на Цинамон. Та на валізу Жовту сап’янову за 320 дивляться і кажуть:

— Нічогенька валіза!

— Та й Балія за 85 теж нічого, або оцей Халат, або отой Заступ.

— Я б це барахло купив за 7,20.

— А я цей светр.

— Мені б цей Термометр знадобився або той Барометр.

— Отакої, та парасоля із загнутою ручкою 42 коштує, коли я кращу, англійську за 38 вчора бачив!

І так від крамниці до крамниці то на одне, то на друге Дивляться і Обговорюють, а потім до іншої крамниці — і знову Обговорюють і Дивляться.


* * *


Раптом Чечишовський за руку мене схопив:

— Ти в сорочці народився! Бачиш Барона? Оно Барон стоїть, ти самого Барона здибав, оно перед вітриною стоїть, та ще й сам, без Компаньйонів, ходімо ж до нього — або й не ходімо, про службу твою поговоримо — або й не поговоримо! Вітання, вітання дорогому Баронові, як здоров'я, як успіхи — або й не успіхи, а ось пан Ґомбрович, який унаслідок відрізаності від батьківщини тут залишився і з нами разом непевність нашу і тривоги переживає, та й роботу якусь шукає!

Поглянув на мене Барон. І щиро мене обійняв! І от він, втішений, відбігає, потім знову підбігає, до грудей пригортає, мовляв, може, з'їсти чогось, а може, випити, до дому свого мене запрошує і шукає Дружину, яка десь загубилася, бо з Дружиною своєю мене познайомити захотів.

— Заходь до нас, Пане, у вівторок! Будемо раді!

Але Чечишовський промовляє:

— Йому б робота придалась, бо він у скруті, а я його з копита до Барона добродія; де сито накривають, там сито подають.

— Отакої! — крикнув Барон. — У скруті? Нема проблем! Не переймайтеся, пане! Я просто сьогодні накажу, щоб Вас, дорогенький, секретарем моїм до Кооперативу прийняли із платнею в 1000 чи 1500 песо! Та й по всьому! Нема проблем! Години праці самі собі призначите! Отже, справу залагоджено, а тепер її чимось запити-закусити треба!

Отже, йдемо ми перехилити по чарці з Бароном, і в блиску сонця вже все здається залагодженим, а я, здається, Опікуна, Батька й Короля знайшов пречудового, о, дякую тобі, Господи, вже мені легше житиметься, вже зникли-пропали клопоти та печалі, але що це, Господи Боже мій, що ж це діється, чому ж це Король, Барон мій згас, затих і засумував, змалів, чому сонечко моє за хмарку ховається?.. А це Пицкаль, Пицкаль підбігає!

Пицкаль, Барона компаньйон, був нижчим на зріст, опецькуватішим, і оскільки перший був чудовим, прекрасним, високим, гордим чоловіком, остільки другого як корова у хліву жувала. Дарма Барон йому розповідає і доповідає, мовляв, він мене, друга свого, на службу прийняв; Пицкаль у відповідь тільки на мене вирячився, потім на Барона і, плюнувши, прорік:

— Ти що, з дуба впав — без моєї згоди нових людей на Службу нашій Справі брати. Чи ти, бува, не кретин? Ну, тоді я цього твого службовця прожену, геть, геть, геть!

Хамством таким жахливим обурений, Барон спочатку ані слова мовити не міг, а потім:

— Я забороняю! — крикнув він. — Я заперечую!..

На що Пицкаль пащеку роззявив:

— Ти собі, а не мені забороняй! Кому ти забороняєш?!

Барон крикнув:

— Попрошу без скандалів!

Пицкаль крикнув:

— Ти диви, пестунчик який, ох, я зараз цього пестунчика твого поб’ю, ой поб’ю!.. — і на мене з кулаками, і вже мене готовий Побити, вбити, може, він поб’є мене, цей звір, може, закатрупить цей кат, тож ось він, мій Скін, моя Згуба, але що це, чому мій мучитель зупиняється, чому не б’є мене?.. А це Цюмкала, третій компаньйон Барона звідкись збоку із’явивсь!

Цюмкала — кощавий, балухатий блондин, рудий — зняв кашкета і до мене руку велику червону простягає:

— Я — Цюмкала! — Чим Пицкаля ввів у раптове заціпеніння.

— Рятуйте мене, — скрикнув Пицкаль, — я ж тут його б’ю, а цей із лапою лізе, більшого Кретина, Бовдура я ще в житті не бачив. Куди ти пхаєшся, навіщо лізеш?

— Я забороняю, — крикнув Барон. — Заперечую!

Цюмкала, наляканий криком, засоромився, велику руку в кишеню встромив і в кишені порпатись став; але одразу ж засоромився свого порпання і від сорому свого вдав, що чогось у кишенях шукає; чим ще більше Барона й Пицкаля розлютив:

— Ти що там шукаєш, роззяво, — крикнули вони, — чого шукаєш, розтелепо, чого шукаєш!... — аж Цюмкала, від сорому ледь живий, як буряк червоний, із кишені не тільки руку, а й корок від пляшки, якісь зім’яті папірці, ложечку, шнурок і сушених рибок вийняв. Та коли вони тих рибок угледіли, одразу ж тиша залягла… бо якось їм від цих рибок стало сумно.

Я згадав, що мені Чечиш розповідав: там між ними, як буває між Компаньйонами, давні Чвари, Образи та Претензії були, здається, через Млин якийсь — Заставу; саме того Пицкалю на вигляд цих рибок аж дух забило, і він заверещав: «Карасі мої, карасі. Вже ти мені за все заплатиш, я тебе з торбами по світу пущу»; але Барон лише борлаком поворушив, глитнув, комірець поправив і каже: «Реєстр». На що Цюмкала відповів: «Стодола від тієї гречки згоріла». А Пицкаль поглянув косо: «Була вода», — промимрив він, і так вони стояли, стояли, поки Цюмкала за вухом не почухав; а коли той за вухом чухає, то Барон литку пошкрябав, а Пицкаль — праву гомілку.

Мовить Барон:

— Не чухайся.

Каже Пицкаль:

— Я не чухаюсь.

Цюмкала каже:

— Я почухався.

Прорік Пицкаль:

— Я тобі почухаю.

Каже Барон:

— Почухай, почухай, ти в цьому мастак.

Прорік Пицкаль:

— Я тебе чухати не буду, нехай тебе Секретар почухає.

Мовить Барон:

— Секретар мене чухатиме, коли я йому накажу.

Прорік Пицкаль:

— Я твого Секретаря до себе переманю і в тебе його відберу, і він мене чухатиме, коли я захочу, бо хоч понад Панами ти Пан, а я Селюк Селюком, мене він чухатиме, коли мені захочеться або й не захочеться. Чухатиме.

Каже Барон:

— Хто Селюк Селюком, а хто понад Панами Пан, а ти від мене цього Секретаря не переманиш, я його до себе від тебе переманю, і він мене, а не тебе чухатиме.

Раптом Цюмкала кричить, плачем жалобним і великим вибухаючи:

— О, рятуйте, пробі, чого це ви все для себе хочете, себе чухати з моєю бідою, з моїм Горем і Стражданням, вже я його у вас переманю, вже я його переманю!

І тягнуть мене, смикають, один в одного з рук видирають, тягнуть, тягнуть — і так аж до будинку якогось затягли, а там східці, по східцях тягнуть, смикають, один в одного з рук видирають, а там двері невеличкі збоку, на яких вивіска «Барон, Цюмкала, Пицкаль — Кінська і Псяча Справа», а за дверима — передпокій великий і похмурий, а в ньому — стільчики. На стільчика Барон перед Цюмкалою, Цюмкала перед Бароном, Пицкалем, Пицкаль перед Цюмкалою, Бароном мене посадовили, і якнайлюб’язніше попросивши мене трохи почекати, зайшли до іншої кімнати, на дверях якої був напис «Управління Майном і Справами, Вхід заборонено».

Залишившись сам (бо Чечиш уже давно вшився) в тиші, яка залягла після галасливого приходу нашого, я довкола з цікавістю роздивився. Дивність людей цих (важко було б відшукати в усьому Житті моєму дивніших) і ця сварка, яку вони між собою затіяли, дуже мене від усяких взаємин із ними відохочували; але надія на постійний, а можливо, і більший, заробіток змушувала мене залишитись. Передпокій, як я казав, був похмурий, обклеєний темним папером, але папір цей — дуже обшарпаний… то жирна пляма… то дірка чи віддерто, але залатано, мухами засиджено, а де свічник зі свічкою, стеарином понакрапано. Дошки підлоги стерті, від ходіння вичовгані, а там, у кутку, — стара газета, тут ціпок озивається таємничо, коли газета з шелестом ворушиться, бо, мабуть, мишки під нею сидять. Аж раптом черевик зарухався і до тютюну наближався, а хробачок маленький, вилізши зі шпарки в підлозі, старанно до цукру повз.

Серед такого шерхоту я двері прочинив, які провадили до наступної зали. Зала велика, довга й похмура, і ряд столів, за якими службовці сидять, старанно над Списками, Реєстрами й Фоліантами схилившись, а паперів уже стільки навалено, так ними все завалено, що рухатися майже не можна, бо й на долівці всюди паперів купа й цидул; а Реєстри з шафи стирчать і навіть під стелю пнуться, на вікна заходять, усе бюро собою заповнили. Якщо ж хтось зі службовців поворухнеться, то шерхотить, як миша, в тих паперах. Проте посеред паперів чимало було й інших предметів: пляшок або зігнутої бляхи, далі — збите блюдечко, ложка, клапоть шалика, полисіла щітка, далі — цеглини шматок, поруч коркотяг, хлібний недогризок, купа черевиків, а також сир, пір’я, чайник і парасолька. Найближче до мене старий, худий службовець сидів і сталеве перо на світлі розглядав, пробуючи його пальцем, і він ніби флюс мав, бо у вусі була вата; за ним — другий службовець, молодший і рум'яний, на рахівниці рахував та ковбасу заодно покусував, далі — чепурна й виряджена жіночка, в люстерко позирає та кучерики поправляє, а далі — інші службовці, яких десь восьмеро чи десятеро було. Той пише; цей у Реєстрі щось шукає. Раптом принесли підвечірок, тобто філіжанки з кавою і булки на таці, і тоді всі службовці, перервавши діяльність свою, за їжу взялися, й одразу ж, як то буває, розмова залунала. Сміх мене розібрав на сам вигляд Кавування тих службовців!

Бо з першого погляду видно було, що роками поруч у цьому бюро просиджуючи, щодня ту саму споконвічну каву п'ючи і вічну булку свою жуючи, однаковими своїми жартиками старими одне одного годуючи, вони з півслова розумілися.

Тоді жіночка кучерики відкинула і «пампарарам» промовила (мабуть, десь із тисячу разів вона таке вже казала), на що грубий касир, який за спиною в неї сидів, крикнув:

— А киця і котик у Мами Животик!

Від чого радість надзвичайна, сміються всі службовці, за животи хапаються! Не встиг сміх на паперах осісти, Рахівник старий пальцем погрозив… і вже всі за животи хапаються, бо знають, що він скаже… а він і каже:

— Трах-бабах, бум-цик-цик — і гаплик! — і ще більше радіють жіночки, паперами шерхотять. Але жіночка мізинчиком лівої руки праву щоку підперла! Але жіночка мізинчиком щоку підперла!., і тим часом Рахівник сильно ляснув по спині молодшого, рум’яного службовця і шепоче йому:

— Не треба сліз, не треба сліз, Юзефе, Юзефе, бо ж ножичок, тарілочка, муха, муха була!..

Я зрозуміти не міг, чому Рахівник про сльози йому говорить, якщо він зовсім і не плакав… але саме в цю мить рум’яний Бухгалтер приглушеним риданням зайшовся від вигляду цього пальчика! І знову тоді сміх мене розібрав; бо, вочевидь, із давніх-давен, споконвіку пальчик цей разом зі щокою бухгалтерові сердечні рани його давні роз’ятрював, і довгі роки цей приятель його втішав; але замість того, щоб спочатку Бухгалтер заплакав і лише потім Рахівник його втішив, у них послідовність дій переплуталась, і те, що наприкінці було, перейшло на початок! Викинула вгору свою носову хустинку жіночка! Касир пчихнув! А бухгалтер старий висякався! Раптом вони побачили мене і, страшенно засоромившись, у папери свої, наче миші, поринули.

Однак мене одразу до Засновників покликано. Похмура кімнатка, куди мене провели, також паперами й цидулами заповнена, а крім того, ліжко старе, залізне стояло під стіною, а також відро і мидниця, дубельтівка на вікні, черевики, липучка проти мух. Пицкаль тримав Баронові якусь скриньку, а Цюмкала з Реєстру квитанції перечитував. І всі троє до мене:

— Почухай мене! Почухай мене! Почухай мене!


* * *


У житті моєму було чимало дивних місць і ще більше дивних людей мені траплялось, але серед місць тих і людей не було аж настільки дивних, як цей випадок Життя мого. Задавнені чвари між Бароном, Пицкалем і Цюмкалою за Млин, який кожному з них рівними частками після поділу застави перейшов; потім у корчмах трьох орендованих ще сильніше розгорівся, а коли Гуральню з пропінації за борги взяли, вочевидь, ще більше чвар і претензій з’явилось. Годі було провести поділ фондів, бо рішення суду трьома сторонами на апеляцію подавалось, у судовому розгляді шість разів відкладалось, поки нарешті, за відсутності письмових доказів, було передане до Арбітражу, де виявилась очевидна суперечність між першим і другим реєстрами Ліцитації. Крім того, взаємні позови про Заволодіння Майном, погрози та плани знищення, Вбивства, два позови про Напад і один про привласнення шести перлових шпильок і Персня… а крім того — позови, напади, акти насильства, чвари, лихослів’я, намагання Вкоротити життя, Позбавити майна, винищити і Пустити з Торбами. Тож коли з причини Забезпечення Ліцитації справу Торгівлі кіньми, псами слід було занести до Реєстру, всі троє рівними частками вступили в цю справу, а псів і коней, по людях скуповуючи, з великою вигодою продавали на Шпронт і Ґанацію. Однак, попри надзвичайно серйозні прибутки від цієї Справи, кооперативу загрожувало банкрутство, бо ж так багато було того Гніву давнього, Насильства, так багато гризні, чвар взаємних, так багато образ, Претензій, завзятих і безнастанних колотнеч.

І сварливість ця виникала, можливо, не так через фінансові розрахунки, як через протилежні характери. Бо Барон, мов жук, гуде, дзижчить і танцює, наче павич, хвіст розпускає, мов соколом угору злітає; а Пицкаль, наче бик, ревом-криком своїм по-хамському верещить; а Цюмкала ниє; а Барон немовби в кареті їде, чотирма кіньми запряженій, накази роздає та в сурму сурмить; а Пицкаль, хамством нашпигований, знай пащеку роззявляє; а Цюмкала з шапкою в руці, бо слину пускає. Отже, Барон пихою, дотепами, капризами, фантазіями, Пицкаль у морду хоче дати або й спідні зняти, а Цюмкала підлещується або знай мимрить собі щось… Отже, вони один одного б у ложці води втопили, але в постійній вервечці Процесів, позовів і чвар, у безперервному затятому спілкуванні отак одні з одним, як біґос, вони наче капуста з горохом змішані, злютовані, що, мабуть, один без одного жити не можуть, а в Сирі старому, в Черевику древньому своєму, як Пальці Ніг криві, страшні і завжди разом! Ось вони — разом! Ось між собою! І про світ Божий забули вони, тільки разом, між собою, окремо, і стільки їм від давніх часів усілякої старизни назбиралось, стільки спогадів, образ, слів розмаїтих, корків, старих пляшок, дубельтівок, слоїків, найрізноманітнішого ганчір’я, кісток, штифтів, каструль, бляшок, буклів, що навіть як хтось чужий до них приходив, то зовсім не міг угадати, що вони йому скажуть або зроблять; бо корок або пляшка, або слівце якесь, необачно кинуте, одразу їм щось Давніше й Глибоко Запале в душу нагадує і як флюгером на костелі крутиться.

Отже, якби не рибки старі, що в Цюмкали тоді з кишені випали, якби не Реєстр і чухання Ноги, вони б мене, мабуть, на службу не прийняли. Але через пляшечку невеличку або ж через скриньку замість 1000 або 1500 песо, що Барон обіцяв, мені призначили лише 85 песо. Але й найстарші Службовці, до Засновників із актами та справами йдучи, також не знали, що там вигорить, яке рішення Пицкаль Баронові, Барон Цюмкалі і Цюмкала Баронові й Пицкалю прийме. Отже, чимало розпоряджень, наказів, справ багато — то передача прав на Коней, то іпотечний переказ, тоді — доручення, розподіл дивідендів, Собаки під заставу, самі Бульдоги, відкуп, стягнення; тож акти вони пишуть, підмазують, Рахунки й позови подають, виконують, продають на аукціонах, потім в Іпотеку застави вносять або Відчужують; і що ж удієш, пане, якщо за цим, під цим оселедець якийсь дуже давній або булка, яку сімнадцять років тому Барон у Пицкаля відгриз. Коли я наступного ранку на роботі з’явився й між Службовцями, а тепер Колегами, вмостився, труднощі нових обов’язків моїх постали чітко переді мною. Службовці, заглибившись у свої цидули, віддавшись своїм розрахункам, у своїх справах-діях забувшись, на мене, чужинця, навіть поглянути не захотіли; а мені їхні щипки, їхні старі слоїки незрозумілі й незбагненні були.

Попацький, Рахівник старий, дав мені Акти вести, але дідько знає, навіщо їх треба було вести, бо чоловік цей — зросту невеличкого, дуже худий, в окулярах темних, рогових і як мумія висушений, мав рідке волосся, що віночком навколо його великого лисого черепа обвивалось; а крім того — пальці довгі та худі. На роботу мою поглядаючи, він щоразу мені якусь літерку виправить та за вухом собі почухає, або висякається, або порошинку яку з одягу стріпне; найохочіше ж він окрушини горобчикам за вікно викидає. Ох, видно, Рахівник — добряга, добряга аж до шпику кісток, і, хоч повільність його й надзвичайна дріб’язковість у всьому часто сміх у мені викликали, я утримувався від усього, що б цього дідка образити могло. І навіть тютюнцем я його частувався, що, давно мишами погризений і невідомо яким грибком порослий, запахом його кашемірової камізельки просяк.

Але, чесно кажучи, не до сміху було. Адже попри те, що такі-сякі засоби для життя я отримав, сукупність усіх обставин і умов, таких як Невідома Країна, чуже місто, відсутність друзів чи надійних приятелів, дивність праці моєї… якимось страхом мене переповнювала; до того ж, за водою великою — Бій сильний з ріками крові, і чимало людей, друзів моїх або родичів, уже невідомо де були, невідомо що робили, а може, й Богові душу віддавали. Хоч туди й далеко, за водою те було, але людина обачнішою робиться, тихше розмовляє, спокійніше рухається, аби ще чогось гіршого не накликати, і як заєць під межею, так би й принишк. Тому я, хлібну окрушину малу на каламарі помітивши, часто на неї споглядав і навіть кінчиком пера її торкався.

Найбільше ж мені мої з Посольством справи допікали. Не для того, вочевидь, Ясновельможний Посол Церемонію зі мною розіграв, аби все це так легко минулось; і коли я тут за столом сиджу та справи веду, вони там, мабуть, свої справи ведуть, і хтозна, чи й далі чогось зі мною, хоч і за спиною моєю, не замислили. Отже, сиджу я там, пишу і думаю, що ж вони там зі мною, як вони мене там використовують і як з мене користають. А й справді, не помилився я у передчуттях моїх, бо коли ввечері до пансіону свого повернувся, мені букет флоксів біло-червоних від Міністра вручили, а з ним — лист від Пана Радника. У ньому Радник повідомляв найлюб’язнішими словами, що він завтра по мене заїде, щоб забрати мене на вечір до художника Фіцинаті, який Письменниками й Митцями тутешніми буде поцінований. Окрім цього листа і квітів, мені ще два букети вручили — від місцевих наших Голів. І обидва зі стрічками й відповідними написами. А крім того, діточки маленькі приїхали і перед вікном мені колядку заспівали.

А нехай тебе дідько вхопить! Тільки-но принишкнути мені захотілось, а вони мене на загальний огляд виносять! Багатством складеної мені пошани вражена, хазяйка Пансіону мого чути навіть не хотіла, аби я й далі в малій моїй комірчині залишався, й до найкращої кімнати мене переселила; відтак у цей час важкий і небезпечний мій, я, замість бути в малій кімнатці, у великій вітальні з двома вікнами опинився. І тоді вже новина про надзвичайну, помилуй Господи, знаменитість, винятковість і велич мою стрілою розлетілася по всіх Земляках; наступного дня на службі з низькими поклонами мене приймали й навіть від будь-яких розмов і жартів у присутності моїй утримувались.

А нехай вас Чорти візьмуть! Тоді дедалі дужчали Церемонії, і видно було, що Ясновельможний Посол всупереч волі моїй і не зважаючи на різке небажання моє, своє робив і Церемонії на всі боки поширював. Та нехай йому, і навіщо тільки я йому на очі показався! І ще одна небезпечна річ! У мирний час ще можна такі фіґлі викидати, та коли там Убивство й Різанина, то вже краще тихо сидіти й перечекати, і дбати, щоб нічого лихого на себе не накликати.

Тому я й зарікся й вирішив, що я на це прийняття зовсім не піду і жодних священних Церемоній — Порожніх і Дурнуватих — щодо особи своєї не дозволю. Заковика однак була ось у чому: якби я зараз опирався очевидному бажанню Ясновельможного Посла, то вже б усі мене, либонь, зрадником уважали, що в теперішній системі відносин було надзвичайно небезпечним. І ось воно — солодке визнання співвітчизників людині, яка з найраніших днів дитинства свого стільки докорів зазнала… аж раптом, неначе за помахом якоїсь чарівної палички, перед нею всі голови починають схиляти і шапки знімати. Ох, проклята, брехлива й пустопорожня, як чортзна-що, шана! Але водночас і свята, благословенна й істинна пошана, бо Чоло моє, Око моє, Думка моя й істина моя, і щирість серця мого, і спів мій, і гідність Моя! Отже, це моє право, це мій плащ, це корона моя! Та й що ж це тепер мені дарованому коневі в зуби заглядати! Ой, краще вже мені сходити на теє збіговище й дозволити пошаною себе звеличити, бо присягаюся Богом і Матір’ю моєю перед Богом, Вівтарем, що той, хто переді мною шапку скидає, нічого лихого не робить — навпаки, він якнайкраще і якнайправильніше чинить!

А ви там, заср…ці, Хитруйте, Мудруйте та свою користь, як кури, видзьобуйте. Я ж усе, що з вашої Натури тупої й хитрої народжується, своєю Натурою прийму, якщо ви мене г… годуєте, я це, наче Хліб і Вино, їстиму і наїмся. Коли ж я справжнім майстром на тому прийнятті засяю, як Майстер іноземцями визнаний, проголошений буду, вже мені нестрашна Ясновельможного Посла дурість, а він мене теж пошанувати мусить… Тож сідай, сідай на коня, якого тобі дають, і на ньому ти далеко заїдеш! Піду, піду! Отже, повернувшись до свого пансіону, я одразу ж скриню відчинив і, голячись, переодягаючись, виряджаючись, геть зовсім був переконаний у Майстерності своїй і знав, що як Майстер понад усіма вивищитись і піднестись мушу. Ох, Майстер, Майстер, Майстер і Майстер! Яким же ж було моє спантеличення та здивування, коли в себе за спиною я раптом почув:

— Вітання Письменникові нашому великому, вітання Майстру!

Я схопився і крикнув, вважаючи, що то голос якогось пересмішника або, може, він із мене самого видобувся, а це Подсроцький Радник у штанях смугастих і у фраку з манишкою, випрасуваною, неначе мопс під залізобетоном, низенько мені кланяється:

— Ясновельможний Пане! За дорученням Ясновельможного Посла я сюди бричкою приїхав. Тож їдьмо!

Звук брехні неприхованої і переді мною раптово посталої мене немовби в обличчя вдарив! І навіщо ж цей заср…ць, що за заср…ця мене має, Майстром мене величає? Тож сідаємо ми у бричку. Їдемо ми тою бричкою і, хоч старанно виявляємо один до одного знаки уваги та пошани, але, знаючи, що він знає, що я знаю, що він знає, що я знаю, і г… г… г… ми все дужче один одного зневажаємо; і отак собі в пошані й г… до будинку під'їжджаємо. А там, не встиг я з брички зійти, як збіглася земляків купа і «привіт-привіт», і «вітання-вітання», і «шана-слава»; і квіти вручають, і святкують, мовби це Різдво Христове; а серед них і Барон, і Пицкаль, а далі — Чечиш, а також Цюмкала з Касиром, Бухгалтер і панна Зоф’я в жовтому туалеті ґродетуровому. І понеслась слава! Радник біля мене якнайлюб’язніше праворуч і ліворуч кланяється, я теж кланяюсь, вітаю, і так, пошаною оточені, ми входимо в цей будинок. А там — тиша.


* * *


Я опинився у великій залі, а там людей чимало — почасти стоячих, а почасти сидячих; і тістечок поїдання, і вина пиття з келихами в руці; отам жінка якась до келиха руку простягнула; деінде троє або четверо чи то книжку, чи то пляшку розглядають; а отам розсілися кружкома і розмовляють. Річ у тому, що ні розмов, ні галасу жодного — суцільна повна тиша, бо хоч ні розмов не бракувало, ні навіть смішків, розмови, смішки й вигуки, замість того щоб трохи гучнішими бути, трохи слабшими були, і рухів спостерігалася дивна нерухомість, як із рибами у ставку. Радник, якнайлюб’язніше вдвоє зігнувшись і хусточкою помахуючи, до Хазяїна мене підводить і представляє йому та як Майстра Великого Польського Генія Ґомбровича Знаменитого вихваляє. Хазяїн — огрядний і круглий — фанфари Радника з низьким поклоном приймає і, вже не знаючи, як мене Уславити, у знаках пошани розсипається, пританцьовуючи… але до нього тонка й маленька дама Блондинка звернулась, і з нею він розмовляти почав, а про нас забув. А ми, знай, стоїмо. Аж тут до стариганя худого, сивого, який, вочевидь, знаменитим гостем був, Радник мене підводить і урочисто-гучно представляє, а старигань той почав кланятись і якнайсильніше мене пошановувати… та марно, бо ж одразу про нас забуває — шнурок у нього розв’язався. Тоді ми до третього, що солідного був зросту, сивуватий, а він аж за голову схопився: «яка честь» кричить… але тістечко взяв, з'їв і забув. І отак ми стоїмо з Радником посередині і скупими словами перекидаємось, а за нами інші Земляки-Співвітчизники теж стоять і скупими словами перекидаються. Скупими й тихенькими.

— Стривай, — промовив Радник, — зараз ми їм покажемо.

Отже, ми стоїмо, а поруч інші Гості стоять, осіб, можливо, десь сотня. Ну, вже дуже по-багатому й чисто вбрані, бо сорочки шовкові або зефірні за 13, 14 а то й 15 песо, краватки, банти чи модні лорнетки, а також блискітки, далі — каблуки тонкі оздоблені, хустинки, помадки, високі Інґлези за 20 або 30 песо. А найбільше шкарпетки чоловіків в очі впадали, і вони ці шкарпетки охоче демонструють, холошу догори підтягнувши; а дами капелюшки одна в одної розглядають. Одне другого, знай, поплескує. Одне другого ніжно обіймає «amigo, amigo», «que tal», «que es de tu vida, que me cuentas», але попри цю ніжність-сердечність розмови їхні щоразу згасають або розповзаються, тому що один говорить, а другий у розсіяності, у нетямі якійсь уже й слухати перестав, уже свою Шкарпетку розглядає. Тим-то вони говорять:

— Чи вийшла та Ревіста?

— А мені 50 песо за статтю заплатили.

— Як ся маєш, як ся маєш! І що там новенького?

— Скільки ж ця площа коштувала?

— Я собі шкарпетки купив.

Раптом усі разом догори руки підняли і, за голови схопившись, в один голос заволали:

— Ой, та що ж це ми таке говоримо? Ой, чому ж розмовляти не вміємо?! Ой, чому ж ми себе самих не шануємо і не вихваляємо? Ой, чому ж так плоско, так плоско?!

І один до другого підбігають і Шану віддають, один другому каже «Maestro, maestro» та «Gran Escritor», та «Que Obra», та «Que Gloria». Але що з того, коли в них це одразу ж розповзається і вони знову розсіяно Шкарпетки розглядають.

— Стривай-но, — сказав Радник, — стривай-но… Зараз ми їм покажемо!

Але ми стоїмо. Радник, блідий і спітнілий, шепнув мені:

— Покажи-но щось, заср…цю, цим заср…цям, бо сором нам буде!

А я йому й кажу:

— Заср…цю, що я їм покажу?

А за мною Мої стоять і, розуміючи, що на мене ніхто уваги не звертає, здається, мене за заср…ця мають, лихі як дідько, готові мене в ложці води втопити! Чорта з два, чорта з два, чорта з два! Якого біса! Щось, мабуть, Недобре пішло! Аж тут бачу я, що нові люди заходять, і не такі собі, бо одразу ж на них Поклонами та Пошаною повіяло.

Першою йшла дама в горностаєвій пелерині зі страусовим і павичевим пір’ям та великим кошелем, а поруч із нею кілька Підлабузників, а за Підлабузниками кілька Секретарів, а далі кілька Писарів і кілька Блазнів, які в барабани били.

Також серед них був чоловік, Одягнений у Чорне, який, вочевидь, був знаменитішим, бо коли він увійшов, залунали голоси: «Gran escritor, maestro», «Maestro, maestro»… і в цьому захваті вони готові були на коліна впасти; тільки вони якраз тістечка їли. Одразу ж гурток слухачів утворився, а він посередині заходився завзяту Службу Правити.

Чоловік цей (а такого дивного чоловіка мені, мабуть, уперше побачити довелось) був надзвичайно витончений і не припиняв витончуватися щораз більше. В пильовику, за великими чорними окулярами, як за парканом, від усього світу відгороджений, навколо шиї шовковий шалик у горошок напівперламутровий, на руках — чорні рукавички, зефірні, на півпальця, на голові — капелюх чорний напівкруглий. Отак, закутаний і відсторонений, він час від часу потягував із вузького флакона або хустинкою чорною, зефірною втирався і обмахувався. У кишенях паперів повно, записок, які він безперестанку губив, а під пахвою — книжок. Інтелігентності надзвичайно тонкої, яку він постійно в собі витончував і дистилював, він у кожному висловлюванні своєму так інтелігентно був інтелігентним, що жінок і чоловіків захоплені прицмокування викликав (хоч ті й Шкарпетки та краватки свої розглядають). Голос свій він постійно стишував, але що тихішим він був, то гучніше виходило, бо інші, вмовкаючи, ще більше до нього прислухались (хоч вони й не слухають); і отак він у Чорному Капелюсі, здавалося, в Тишу Вічну вів свою отару. До книжок і нотаток своїх зазираючи, гублячи їх, копирсаючись, пірнаючи в них, він зрідка цитатами думку свою красив і нею сам собі доводив щось, але вже собі, немов на відлюдді. Й отак собі папірчиком і думкою капризуючи, він був щораз інтелігентнішим й інтелігентнішим, і ця його інтелігентність, сама на себе помножена і верхи сама на собі, вже настільки інтелігентною ставала, що Господи Боже!

Аж раптом Пицкаль із Бароном на вухо мені:

— Фас його, фас!

А також Радник з другого боку:

— Фас його, фас, взяти його!

Я кажу:

— Я не пес.

Радник шепоче:

— Взяти його, бо соромно, бо це їхній Найзнаменитіший Письменник, і не може бути, щоб його тут Возвеличували, коли Великий Письменник Польський Геній є в залі! Вкуси його, заср…цю, генію, вкуси, бо якщо ні, то ми тебе вкусимо!..

Отже, за мною вся моя череда стоїть… Я збагнув, що іншого виходу немає і мені доведеться його вкусити, бо мені Співвітчизники мої спокою не дадуть; і вже якби я цього Буйвола вкусив, сам би тоді Левом-переможцем зробився. Але як його вкусити, якщо він, бестія, як по писаному марципанить, марципанить, що аж в очах темно стає, і все інтелігентніше робить інтелігентним, все витонченіше витонченим…

Тоді я звернувся до свого сусіда, і досить голосно, щоби той мене почув:

— Не люблю я, коли Масло занадто Масляне, Галушки занадто Галушкові, Пшоно занадто Пшоняне, а Крупи занадто Круп’яні.

Звертання моє у повній тиші сурмою пролунало, і на мене загальну увагу звернули, цей Равин службу свою перервав і, на мене окуляри спрямувавши, дивиться ними з темряви своєї; а потім тихцем сусіда спитав, мовляв, що за один… А сусід йому й відповідає, мовляв, Іноземний Письменник. Той трохи знітився і питає, чи англієць, француз, а може, голландець; але сусід йому відповідає, мовляв, поляк.

— Поляк, — закричав він, — поляк, поляк, поляк… — і лишень капелюха поправивши, ногою сильно закапризував, а потім у записках своїх, паперах попорпався і каже, але не мені, а сам до Своїх:

— Тут кажуть, що Масло масляне… Ця думка і справді цікава… Цікава думка… Шкода, що не надто нова, бо її вже Сарторій висловив у своїх «Буколіках».

Ті зацмокали, відповідь його смакуючи, наче це були вишукані марципани. Втім, прицмокуючи, вони немовби власне прицмокування зневажали, і з цієї причини в них те прицмокування розладнується. Тільки-но він до Своїх звернувся, я у гніві до своїх звернувся і кажу:

— А мені не по цимбалах, що Сарторій сказав, коли Я Кажу?!

На що мої мене одразу ж оплесками нагородили:

— Слава, слава Майстрові нашому! Добре ти йому вклепав! Хай живе Ґомбрович Геній!

Вони плещуть, але так, ніби плескання своє зневажають… і воно одразу ж розладналось. Тоді той у книжках і паперах своїх пошарудів, добряче ногою заплітаючи, і знову тільки до Своїх звертається:

— Тут кажуть, що по цимбалах мені Сарторій, коли Я Кажу. І це цілком непогана думка, і її можна було б в родзинковому соусі подати, але біда в тому, що вже Мадам де Леспінасс щось подібне написала в одному з «Листів» своїх.

І знову вони прицмокують і смакують, хоч і Цмокання-Смакування своє зневажаючи… і в розсіяності воно в них розладнується. А я до Своїх звертаюся, щоб йому чогось доброго сказати і так вкусити, щоб йому вже гавкати перехотілось! І тут бачу — мої як раки червоні, червоні як буряк: Радник червоний, Пицкаль разом із Бароном, і Чечишовський густо по самі вуха зашарівсь і отак собі стоїть! О Господи, що це, чому вони так раптово спалахнули, адже щойно вони ще Полюбляли, звідки така переміна… та нічого, вони стоять, шаріються… Мені наче хтось по пиці заїхав цим Рум’янцем Співвітчизників, від якого я теж так Зашарівся, що раптом перед людьми я весь червоний станув, як у Сорочці. Ох, чорти забирай! У мене вже навіть і вуха почервоніли!

Ось Мука моя, що я, немов заср…ць, червоний і наче з шапкою в руці під парканом босий стояв; а найгірше вже те, що не з причини якогось сорому мого, а від Рум’янця чужого, хоч і Вітчизняного. Отже, у страху, що через оцих заср…ців моїх, що мене за заср…ця мають, я заср…цем перед тими заср…цями постану, і вже прагнучи цього заср…ця добити, я вигукнув:

— Г…, г…, г…

Він відповів:

— Що ж, Думка цілком непогана і під грибочки в сам раз, якщо її трохи підсмажити і сметанки долити; та що ж, коли її вже Камброн висловив… — і в пильовик свій сховавшись, ніжкою закапризував.

Я стояв і ні пари з вуст! І вже про язик у роті забув! Цей паскудник так мені вклепав, що я й слова розгубив, бо все моє виявлялося не Моїм, а немовби Краденим!

Отже, стою я перед людьми всіма, а ззаду мої мене товчениками годують, тягнуть-відтягають і червоні, червоні такі, либонь… А тут, переді мною, ті оплесками свого нагороджують, хоч і водночас немовби оплески свої зневажають — шкарпетки, сорочки і запонки свої розглядаючи. І вже більше ні на що не зважаючи, все кидаючи, від ганьби моєї й сорому втікаючи, я до дверей крізь усю залу рушив і Виходжу! Виходжу, до дідька все і чорт, чорт усе забирай! Утікаю, вшиваюсь! Аж раптом, коли я у втечі своїй неприхованій до дверей дійшов, мене знову чорти розібрали, чорти, і думаю: а на дідька лисого це мені тікати, чого тікаєш! Повернувся я, йду крізь усю вітальню, і всі переді мною розступаються! Ох, чорт, чорт, Дідча мама!

Отже, йду я, і всім би мордяки натовк! Та коли вже я до стіни дійшов, знову повернув і назад до дверей рушив, бо думаю собі: краще не бити. Коли ж уже я майже до дверей доходив, я знову повернув (бо вже Ходіння моє на прогулянку якусь цією вітальнею оберталось) і знову залою йду… Навколо всезагальне остовпіння, роти пороззявляли, дивляться, чи, може, вони мене за придурка мають, але чорт, чорт, по цимбалах, я Ходжу так, немовби я тут сам, немовби нікого більше тут нема! І ходіння щоразу сильніше, Потужніше… і так уже мене чорти, чорти розібрали, що я Ходжу, Ходжу і Ходжу, і Ходжу…

Отак собі й Ходжу! Вони з тривогою позирають, бо ніхто, мабуть, на жодному прийнятті так не Ходив… тож до стін вони, як кролики, попритулялись, а котрийсь і під меблі заліз або меблями відгородився… а я собі Ходжу, Ходжу; і вже не лише Ходжу, а Ходжу так, що це Ходіння моє, як чортзна-що, і все я зараз, здається, тут порозвалюю… О Господи Боже! То вже Мої самі не свої хвости підібгали, сумирні, хоч у вухо бгай, дивляться, а я Ходжу і все Ходжу, Ходжу, і вже Ходіння моє наче мостом прокочується, чорт, чорт, чорт, і не знаю я, що мені тепер із цим Ходінням робити, бо я оце Ходжу, Ходжу і вже як попід гору Ходжу, Ходжу і важко, і важко, попід гору, попід гору, ох, що це за Ходіння, ох, що я роблю, ох, я вже, мабуть, немов Божевільний якийсь, Ходжу, і Ходжу, і Ходжу, а вони ж мене ось-ось і за Придурка матимуть… але я Ходжу, Ходжу… і чорт, чорт, Ходжу, Ходжу…

Аж тут дивлюся: один біля пічки теж ходити почав — і Ходить, і Ходить, і так уже Ходить, Ходить, що коли я Ходжу, то теж і він Ходить. От тільки я від стіни до стіни, а він впоперек — від печі до вікна… і коли я ходжу, то теж і він Ходить… Мене чорти взяли: чого він причепився, чого хоче, може, він передражнює?.. Чому за мною Ходить? Але я Ходіння свого перервати не міг.

Зі самого страху вони, мабуть, і його, і мене б за шкірку й за двері викинули!.. Але боячись, вони водночас і сердяться, адже і гріх, і власний страх зневажають, тому в них усе й розладнується… і хоч один поблід, другий брову насупив, а третій навіть кулак показав, та вони заразом тістечка, булки з шинкою їдять і один до одного приказують:

— Вийшла та ревіста?

— А я собі Кахлі гарненькі придбав…

— А я нову збірку Поезії видаю…

І говорять, говорять, хоч і сердяться, можливо, і страхаються, але також бачу, що й насміхаються, і хоч один там із булкою, а другий, може, з келихом, і за столами, й під столами, вони сердяться, розмовляють, страхаються, але теж, мабуть, і насміхаються… а я Ходжу, Ходжу і він теж поряд Ходить, Ходить — чорт забирай!..

Думаю я: а чому, а як, а навіщо до мене цей чоловік причепився?.. і уважніше до нього придивився… Придивився і бачу: чоловік високий на зріст, з чорним як гайворон волосом і зовсім не тупий, ба навіть шляхетний з виду… Але ж і червоні в нього губи! Губи в нього, кажу, Червоні, Розчервонілі, Кармінові! Й отак з Губами Червоними він ходить, Ходить, Ходить! І це все одно що мене хтось по пиці вдарив! І зробився я червоний як рак! І тоді я, мов обпечений, червоний, Ходіння своє — чорт, чорт — до дверей спрямував і крізь ті двері вже не Ходжу, Ходжу, а Виходжу… Виходжу так, немовби за мною чорти й біси женуться!


* * *


О прокляте Людства збочення! О проклята свиня наша в болоті забрьохана! О прокляте багновище наше! Той ото, що там Ходив, ходив, той, з яким я Ходив, не Биком був, а коровою!

Чоловіка, що чоловіком бувши, чоловіком бути не хоче, а за чоловіками волочиться і за ними Бігає, як у Сорочці, обожнює їх і — ах! — любить, захоплюється ними, прагне їх, ласиться на них, до них залицяється, кокетує, перед ними запобігає, народ тутешній презирливим іменням нарік: «puto». Угледівши ці губи, що червінню жіночою, хоч вони й Чоловічі, кривавились, я ні тіні сумніву мати не міг, що доля моя ось такого Путо підсуне. Саме з ним я перед усіма Ходив, Ходив, начеб у парі з ним назавжди спарований!

А тому не дивно, що я мов Божевільний сходами від сорому свого тікав. Але отак біжучи через вулицю, чийсь біг за спиною почув і, отак біжучи, чую, що хтось за мною біжить; і був це не хто інший, як Путо, який за рукав мене вхопив.

— О! — скрикнув він. — Знаю я відразу твою і знаю, що ти таємницю мою відкрив (і губи його червоніли), але знай, що в особі моїй ти Друга маєш і Шанувальника, бо ти ходінням своїм усіх переміг… І я разом з тобою там Ходити почав, щоби тобі хоч якось допомогти і щоб сам ти проти всіх не був… Ходімо ж, Ходімо! (Говорячи це, він узяв мене попід руку і подихом своїм чоловічим і жіночим мене обпалює.)

Я з рук його виборсався, бо розгублений був і не знав у сум’ятті своєму, чого йому треба від мене і чого він прагне, а може і Жадає, від чого мені перед людьми соромно стало (хоч вулиця й порожня). Але він як зарегоче і, наче жінка, тонким і писклявим голосом говорить:

— Не бійся, ти вже застарий для мене, я лише до Молодих Хлопців чалюсь!

Я ж, зневажений, сердито його відштовхнув, але він ніжно підлещується:

— Ходімо, ходімо, ходи ж за мною, ну ж мо разом трохи Походимо!..

Я мовчу. Та оскільки ми разом із ним вулицею йшли, він мені про себе розповідати став.

Отже, він пошепки мені про своє розповідає, а я слухаю. Чоловіка сього — метиса, здається, португальця, якого персько-турецька матір у Лівії народила, — звали Ґонсалом; і дуже він багатий, близько 11-ї або 12-ї ранку він з ліжка встає і каву випиває, а потім на вулицю виходить і там нею ходить, та все за Хлопчиками або Парубками. Як уподобає собі якогось, одразу ж до нього підходить і про якусь вулицю в нього запитує; й отак із ним розмову розпочавши, балакає про те та про се, аби лише збагнути, чи можна Хлопчика того до гріха намовити за 2,5 або й 10 песо. Переважно він, однак, від страху та хвилювання говорити про це не наважувався, і з цим його й полишали, а він, як обпльований, відходив. Тоді він за іншим Хлопцем, Юнаком або й Парубком, який йому в око впаде… і знову, пане, про вулиці розпитує, розмовляє, то про Ігри якісь або Танці править, а все заради того, щоб його за 5 або 10 песо звабити; але коли щось різке цей Хлопець відказує або спльовує, Він утікає, але вже розпалений. Тоді він за новим Брюнетом чи Блондином — і знову розмови й випитування. А коли він утомиться, то додому відпочити повертається, і там, трохи на шезлонзі відпочивши, знову на вулицю шукати, ходити, розмовляти, розпитувати — або Робітника якогось, або Підсобника, або Мийника, або Солдата, або Матроса. Однак переважно він від страху, від полохливості як тільки підходить, то одразу ж і Відходить; або теж, пане, йду за якимось, а той кудись до крамниці заходить або з-перед очей зникає — на тому й кінець. Тоді він знову до дому свого втомлений і змучений, але весь збуджений, повертається, а перекусивши трохи й відпочивши на шезлонзі, знову на вулицю біжить, щоб якогось Хлопця, котрий симпатичніший, угледіти й умовити. Якщо ж він на такого натрапляв і з ним за 2, 5 або 10 песо домовлявся, одразу ж його до свого помешкання приводить і там, на ключ двері замкнувши, куртку, краватку та штани знімає, на підлогу кидає, до Сорочки роздягається і світло пригашує, Парфуми розбризкує. Аж тут Хлопець йому по мордяці та до шафи білизну в нього забирати або гроші видирати! Заціпенілий зі страху сильного, Путо кричати не наважується, все у себе забрати дозволяє та болісні його удари терпить. Від Ударів цих, Товчеників ще більшає збудження його! Тож коли виходить Хлопець, він знову розпалений, збуджений, захоплений, а водночас і переляканий, утомлений на вулицю виходить, і далі собі за Підмайстрами, Ремісниками молодими, Солдатами чи Матросами, але щойно підійде, як одразу ж відходить, бо хоч хіть його велика, страх більший за хіть. І вже ніч пізня і все порожніші вулиці: тому до дому свого Путо повертається, до сорочки роздягається і кості свої втомлені на ліжку вмощує, щоби завтра знову встати, кави випити і за Молодими хлопцями бігати. І наступного дня він знову встає, штани й куртку надіває і знову за Молодими хлопцями бігає. А наступного дня, з ліжка свого вставши, він знову на вулицю йде, щоб за Хлопцями бігати.

Тоді кажу я:

— Хіба це можливо, нещасний ти чоловіче, щоби спокусі твоїй улягли Ремісник, або Підмайстер, або Солдат, якщо ти в них тільки гидь і відразу викликати можеш принадами своїми?

Не встиг я це промовити, як він кричить, видно, дуже цим ображений:

— Ти помиляєшся, бо в мене очі великі, жагучі, ручки білі, ніжки тендітні!

І одразу ж на кілька кроків мене випереджає, фігуру свою у вигинах і принадах показуючи і сильно дрібочучи. А потім і каже:

— Зрештою, вони злидарі і їм гроші потрібні.

— Чому ж ти тоді, — кажу я, — більше грошей їм не даси, а лише 2, 5 або 10 песо, якщо ти багатій, і стількох зусиль тобі коштує когось із них намовити?

Він відповідає:

— Поглянь, панночку, на одяг мій. Я ходжу вбраний як простий Наглядач або Перукар і сорочка в мене за з песо — а це для того, щоб Багатством своїм себе не виказати; бо досі мене б уже, мабуть, із десять разів би задушили, або Ножем, або Довбешку розгаратали; і якби я Хлопцеві якомусь більше песо дав, то він одразу би більше попросив, а потім і дому розташування, Погрози, Переслідування, аби лише більше з мене витиснути, вициганити. От тому я, хоч і палац маю, сам свого власного лакея вдаю. І власним своїм лакеєм у палаці своєму служу!


* * *


Раптом він заволав розпачливим голосом, але тонко:

— О, проклята, о, проклята доля моя!

Але одразу ж, звівши до неба руки, чи радше рученьки, тоненько і пронизливо заволав:

— О, благословенна і солодка моя доля й іншої я не бажаю!

Він дріботить попереду, розтинаючи повітря, а я поруч чвалом, як на бричці. Оком великим, вологим і млосним то праворуч, то ліворуч зирить, а я поруч — як Кінь при Кобилі! Він то смішком перлистим заллється, то сльози великі та жіночі проливає, а я, пане, як на татарському весіллі! Раптом він у бічну вуличку заскочив і нею мчить, бо Солдата побачив… та одразу ж зупинився, за рогом сховався, бо якийсь Підмайстер проходив… і знову він з-за рогу вистрибує за якимось Наглядачем, і знову зупиняється, виглядає й задвірками скрадається, бо Мийник пройшов високий і молодий… І отак його молоді Хлопці терзають, як Собаки, на всі боки розривають — направо й наліво він мчить, женеться, а я за ним… бо він уже мене захопив! І гріх його Темний, Чорний мені полегшення якесь давав у цьому жахливому соромі моєму, якого я на прийнятті наївся. І ось уночі, у гріху ми на площу викотились, де вежа стоїть, англійцями збудована: а звідти пагорб до річки спускається, а місто в порт перетікає і моря легіт, мов вітрець, наче в скрипку віття грець потихеньку грає… Там було чимало молодих Матросів.

Але вона, женучись за одним із них, наче громом вражена, зупинилась:

— Бачиш отого Хлопця, отого Блондина перед нами? Здається, це диво, а може, і щасливий знак! Його я більше за всіх люблю, за ним я вже кілька разів ганявся і наздоганяв, але він завжди з-перед очей моїх зникав. О, яке щастя, яка радість, що я знову його бачу, що знову за ним, за ним — ох! — за ним можу бігти!

І вже ні на що незважаючи, він за тим Юнаком побіг; а я за ним! Здалеку я не розгледів добре Хлопця-Блондина, тільки його куртка й голова промиготіли… але бачу, що він до брами парку дешевих народних забав прямує, який Японським Парком називається і з одного боку площі крикливими лампочками сяє, і там він зупинився у світлі миготливому ліхтарів, якими дошки і стовпи були обвішані. Стоїть він, отже, там, немовби чекає. А вона між деревами, що на площі були, наче Ласка пробігла і, в тіні їхній заховавшись, звідти тужити за ним і зітхати взялась.


* * *


Ото ж я собі й гадаю: де я і що ж оце я роблю? І я давно б уже від нього втік, але мені жаль було мого єдиного друга покидати. Бо він і був Другом. От тільки коли він отак зі мною під деревом стояв, мені трохи дивно стало, бо він ні риба ні м’ясо. Волоссячко на руках у нього було чорне, чоловіче, а рука-Рученька — Пухка й Біла… та й стопа, мабуть… і хоч щока темна від зголеної щетини, а проте щока та залицяється, лащиться, наче не темна вона, а біла… і Нога — теж, хоч і Чоловіча, вона немовби Ніженькою бути хотіла і дивними судомами вигравала… і голова — теж, хоч і чоловіка в літах, на скронях полисіла, зморщена, — немовби з голови вислизає і голівонькою бути бажає… Отже, він себе немовби не хоче і у тиші нічній себе змінює, і вже невідомо, Він це чи Вона… не бувши, мабуть, ні тим, ні сим, він набуває ознак не Людини, а Істоти…. Причаївся, поганець, стоїть, ані пари з уст, а тільки на Хлопця свого мовчки позирає. Тоді думаю я: тьху ти, чортяко-Вовкулако, і навіщо я тут із ним, якщо він мені сорому набавляє; з його вини ганьба моя на тому Прийнятті, але в чорта, в дідька, та нехай уже і сам Сатана, а я його так не залишу, адже він зі мною ходив, то й тепер ми разом Ходимо.

Раптом старший сивуватий чоловік до хлопця того підійшов; побачивши це, Путо страшенно розхвилювався, почав мені знаки подавати і каже:

— О, Прокляття й Нещастя моє! Що це за дідуган, чого йому треба від нього, ах, мабуть, вони тут домовилися про зустріч, і він його зараз пригощатиме!.. Сходи, послухай, про що вони розмовляють… сходи, послухай, бо я вже від ревнощів умираю… сходи, сходи…

Шепіт його гарячий мало мені вуха не обсмалив. З-за дерев вийшовши, я наблизився до юнака — середнього зросту, волосся світле, нога, рука середнього розміру, а от очі в нього, зуби, чуприна, ох же ж поганець, ох, поганець Ґонсало! Але що я чую! Я чую Рідну Мову!

Як ошпарений я від них відскочив і до Ґонсала підлетів:

— Роби що хочеш, а я з цим нічого спільного мати не хочу, бо це мої Земляки і, скоріш за все — Син і Батько! Нічого спільного з цим я мати не хочу і йду додому!

Він за руку мене вхопив.

— О! — заволав він. — Господь мені тебе послав, друже мій, і ти мені в допомозі не відмовиш! А якщо вони твої земляки, тобі легко буде з ними познайомитись! А тоді ти й мене познайомиш, а я другом тобі повік-віки буду і навіть 10, 20, 30 тисяч тобі дам, або й більше! Ходімо ж, ходімо ж за ними, вони вже до парку заходять!

Я хотів його побити! Але він усе присувається-притуляється:

— Ходімо ж, ходімо ж, адже ми й так уже разом ходимо, ходи, ходи, ходімо ж, ходім!

І примовляючи це, він уперед рушив, а я знову за Ходіння своє взявся, і ми Йдемо, Йдемо, Йдемо! До парку забігаємо! А там залізниця з-за скелі виринає, деінде — паяци, або пляшки порожні, або каруселі, або гойдалки, або трамплін, а далі — кружляння на конях дерев’яних, стріляння в мішені, штучна печера або дзеркала криві, й отак усе, пане, крутиться, літає, стріляє в гуркоті забави, та й посеред ліхтарів, петард і феєрверків! І люди ходять і самі не знають: один на гойдалки дивиться, другий — на паяца і так собі від дзеркала до порожніх пляшок переходить і на те чи на се позирає; і все мчить, усе трясеться, отут — Потвора, а там — Магнетизер! А тут якраз забава кипить, Гойдалки злітають, каруселі ганяються за власним хвостом, а люди ходять, ходять і ходять, і ходять, і ходять — і вже від Гойдалки до Каруселі, або ж від Каруселі до Гойдалки. Отже, крутяться Каруселі. Гойдаються Гойдалки. А люди собі Ходять. І тільки Дзеркала лампіонами ваблять, Пляшки голосом закликайла кричать, і все воно так: якщо не Пляшки, то Залізниця з гуркотом вистрибує, або Озеро у штучній печері, або Паяц; від чого блиск і шум усіх забав, Розваг кружляння і вертіння, і літання. І от коли Розваги забавляють, люди все ходять і ходять!


* * *


Ґонсало біг учвал, боячись їх загубити в натовпі, і віднайшовши їх, почав знаки мені подавати, щоб я поспішив. І до мене:

— Вони до Танцювальної Зали пішли!

А я кажу:

— Краще на Каруселі покатаємось!

А він каже:

— Ні-ні, до Танцювальної Зали!

Йдемо ми до Танцювальної Зали. А там два оркестри, що навпереміну грають. Там на безмежному просторі, може, з тисяча столиків, людьми зайнятих, а посередині — велика гладінь підлоги, мов озеро вилискує. От і музика заграла, і тоді пари виходять і кружляють, а коли музика грати перестала, то й пари кружляти перестали. Така простора зала, такий великий її безмір, що від краю до краю, як у горах, коли ти високо, на вершині, а там — долина і погляд у ній губиться, тоне, а люди мов мурахи… а звіддалік шум і звуки музики долинають. Там робітники, службовці, наглядачі або практиканти, матросів чимало та солдатів, а також службовці, швачки або Продавчині — всі за столиками сидять або посередині кружляють у такт музики; коли ж музика уривається, то й вони перестають. Дуже біла зала.

Юнак із батьком своїм (бо це батько був) за столиком сиділи і пиво пили; ми з Ґонсалом за сусіднім столиком сіли, і Ґонсало мене під’юджує, щоб я з ними знайомився.

— Йди до них, випий, як водиться серед Земляків, і я теж вип’ю, і отак ми в компанії разом і вип’ємо!

Але зала велика, вогнів без ліку і люди дивляться, тому мені знову ніяково стало, і я кажу:

— Так не можна, бо це надто безпардонно… — і вже в думках я тільки причину шукав, щоб піти, бо мені Соромно з людиною такою навіть за одним столиком сидіти. А він на мене напосідає. Я відмагаюсь. Ми попиваємо вино, а музика грає собі, і пари кружляють. Тоді Ґонсало знову каже, щоб я до них ішов, і так млосно на обранця свого позирає і, бажаючи йому сподобатися, в око впасти, Очко примружує, рукою-Рученькою поводить, хихотить і на сидінні підстрибує… і бац офіціанту штурханця в бік: давай, мовляв, іще вина, а також кульки з хліба ліпить і пуляє ними, сміхом своїм супроводжуючи оці Фіґлі свої! А сором мій усе сильніший, бо вже й люди дивляться; тому я кажу, що мушу за потребою віддалитись, і до вбиральні пішов; а сам міркую, щоб йому з очей зникнути і втекти. Йду я до вбиральні, йду… Аж тут мене в юрбі хтось за руку — хап. І хто? Пицкаль! За Пицкалем Барон, а поруч Цюмкала! Оце я здивувався! А вони звідки тут? І теж дивлюся, чи вони якихось приключок не шукають, бо, може, вони сюди за мною для цього примчали; і за той сором, якого через мене на Прийнятті наїлися, мені щось зробити хочуть… Але де там!

— А, пане Вітольде дорогий і Шановний! Оце так зустріч! Ходімо ж випиймо! По келиху! Ходімо, я пригощаю! Ні, ні, я пригощаю!

А Пицкаль як заверещить:

— Це ти, дурню, пригощати будеш? Ич який дурбас! Я пригощаю.

Але Барон мене під руку бере, вбік відводить і сильно бурчить, наче жук якийсь дзижчить:

— Не слухайте їх, Пане, вже від хамства цього вуха пухнуть. Давайте чогось разом вип’ємо, прошу Вас, прошу!

Але Пицкаль мене за рукав хапає і відтягає, а у вухо каже:

— Нащо здався тобі цей французький Песик-Мопсик, він тільки нудьгу наганятиме своєю пихою ідіотською, ходімо зі мною, вип’ємо нормально, без церемоній!

Тоді я кажу:

— Дякую, дякую, більшої честі для мене й бути не може, як з панами-друзями моїми випити, але тільки в компанії.

Щойно я це сказав, вони заходилися один одного ліктями штурхати, очі мружити й головами кивати:

— В компанії, в компанії! В компанії, аякже! А ти з Ґонсалом, здається, сидиш, чорт тебе забирай! З Ґонсалом подружився, побий тебе грім! Та ж цей чоловік мільйонами крутить! Не такий ти вже й дурень, як люди кажуть. Ходімо, вип’ємо по чарці! Вип’ємо! Я пригощаю! Ні, ні, я пригощаю!

І вони все сердечніше, все душевніше напосідають, а через те, що мене ліктем штурхати не наважуються, то один одного під ребра штрикають, товчениками один одного годують, один з одним вовтузяться і вже один одному кажуть: ходімо, вип’ємо! Я бачу, що вони нібито між собою, але наче й до мене… і ну обніматися, цілуватися між собою (бо зі мною не сміли) і — Ходімо ж, Ходімо ж, я пригощаю, ні-ні, я пригощаю! Пицкаль гаманцем потрясає, а Барон своїм, Цюмкала гроші з паперу виймає, і один одному показують, один одному гроші під носа пхають. І крикнув Пицкаль:

— І це ти мене пригощатимеш? Це я тебе пригощу, а ще я тобі, може, 100 песо дам, як захочу!

Тоді Барон волає:

— А я тобі й 200 дам!

А Цюмкала:

— А в мене тут 300, тут 300 і ще 15 дрібними!

Я бачу, що хоч вони так один одного пригощають, один одного запрошують і гроші один одному показують, але так, наче мене пригощають і наче мені їх показують… та тільки не наважуються… і вже мене, мабуть, у якомусь романі з архібагатим Путо підозрюють… і тому готові мені золоті гори дати, і вже самі не знають, чим прислужитись і як просити! У відповідь на таку тяжку образу і з сорому під землю провалюючись, що вони мене, бач, за коханця його мають, я мало по мордяці котромусь із них не зацідив; але тільки крикнув, щоб вони мені голову не морочили, бо я часу не маю!.. і швидко відійшов, до вбиральні заходжу, а вони за мною. Був там один чоловік, який у пісуарі нужду справляв. Я до пісуара — і вони до пісуара. А коли той чоловік, що нужду справляв, вийшов, вони гуртом до мене, і кричить Барон Пицкалеві: «Ось тобі 500 песо», — а Цюмкала Баронові: «Ось тобі 600», — а Пицкаль Цюмкалу: «Ось 700, на 700, бери, коли дають!» Гроші витягають і ними мені перед носом трясуть і один одному пхають! Божевільні якісь!

І я зрозумів, що хоч вони так ті гроші один одному дають, вони б мені їх з більшою охотою дали, щоби якось ласку мою купити… от тільки їм незручно було, бо вони наважитися не могли. Тоді я й кажу:

— Не гарячкуйте, Панове, тихше, тихше.

А вони тільки шукали, куди б мені ті Гроші запхати і, врешті-решт, Барон за голову схопився:

— Ох, і дірява ж у мене кишеня, краще я тобі Гроші свої дам, бо ще загублю!.. — і заходився мені Гроші пхати, ті, це побачивши, і свої гроші мені пхають:

— Візьми ж і мої, і мої, бо й у мене кишеня дірява.

А я й кажу:

— Побійтеся Бога, панове, навіщо ви мені їх даєте?.. — але в цю ж мить хтось увійшов за потребою, то вони до пісуара, штані розстібають, посвистують, ніби й не було нічого, і що вони, мовляв, нужду справляють… І тільки-но той, що за потребою був зайшов, вийшов, вони знову до мене, але тепер трохи сміливості набралися, і знову мені Гроші пхають і «бери-бери» кричать.

А я й кажу:

— В ім’я Отця і Сина, панове, навіщо ж ви мені це даєте, навіщо мені гроші ваші? — Однак у цю мить хтось увійшов за потребою, і вони знову до пісуара, посвистують… але тільки-но ми самі залишились, вони знову підскочили, і крикнув Пицкаль:

— Бери, бери, коли дають, бери ж, бери, бо він 300 або й 400 мільйонів має!

— Не бери в Пицкаля, в мене візьми, — крикнув Барон і забубонів, задзижчав, як оса, — в мене візьми, бо, побійся Бога, у нього, либонь, 400, а може і 500 мільйонів!

А Цюмкала, знай, усе квилив, плакав і зітхав:

— Уклінно прохаю, а може і 600 мільйонів, тож візьміть, Пане Вельможний, і мого грошика!

І коли вони отак напосідали, розчервонілі й розпалені, і Грошима тими розмахували, сунули мені їх, пхали і один із другим та третім, один через другого та третього, і отак Разом Один із другим на мене, то не хотілося мені вже більше перепон їм чинити, і я дозволив, аби вони мені Гроші встромили. І мерщій усі до пісуара, бо якраз хтось увійшов. Я з грішми тими у двері і з убиральні до зали вибіг; а там музика грає, пари кружляють. Зупинився я з грішми й бачу, що Ґонсало мій за столиком усе пустує і пустує і пустує…

Він то ручкою махне, то очком стрельне, то кульку хлібну підкине, то келишком дзенькне, то пальчиком дрібненько постукає, і отак із тими пустощами своїми, наче Індик серед Горобчиків… і сміхом гучним супроводить оті пустощі свої! Люди, котрі ближче сиділи, мабуть, подумали, що він кукунамуню, але я знав, від якого вина він сп’янів і на кого спрямовані оті його пустощі. І хоч мені, огидою сповненому, хотілося додому повернутися, втекти і все це покинути, ця картина мене немов ножем шпирнула (він то ногу вгору задирає), адже він друг мій (то хустинкою махає), мій поплічник (то в долоні плескає, колінцями стукає), з яким я ходив (то пальцями перебирає), а отже, дозволити я не можу, аби він мені на людях такі штуки викидав (то в сурму паперову сурмить). Тоді я назад до столика рушив.

Він, побачивши мене, пустотливо замахав і закивав до мене. І коли я наблизився, він закричав:

— Гей-гей, сідай, сідай і розважимось! Гей-гей, гей-гей, красунчику-пестунчику!


Хоч вродливий той Панкрат,
Та мені миліший Гнат!


І кулькою в ніс мені жбурляє, в папір сурмить, а сам тихцем мені каже:

— Зраднику, ти де був, що робив, чи тобі справа моя Нудна! — і одразу ж келихом вина зі мною цокається, папірчики розкидає і мені вина в келих наливає. Випиймо! Випиймо!


На вулиці бубон грає,
Мене мамка не пускає!


Ох, гуляймо! Ох, випиваймо! Він вина мені наливає. А мені важко відмовитись, бо він дуже гучно запрошує. П’ємо. Але поряд, за іншим столиком, засіли Барон, Пицкаль і Цюмкала і вина вимагають! Дідько їх бери! Видно, відколи вони мені гроші дали, то вже посмілішали, а як Ґонсало пив, вони теж за кухлі й келихи та кухлями, келихами та чарками цокаються, п’ють, вихиляють, вигукують, гей гоп-гоп і гоц-гоц, де наше не пропадало! Проте за наше здоров’я пити сміливості вони не мали, тому між собою випивали. Ми теж з Ґонсалом пили за здоров’я один одного.


Як стріляють мої очі,
Хочу Гриця, дуже хочу!


А мені стиха каже:

— Підійди до старого, запроси їх до нашого товариства. То ми й познайомимось.

А я кажу:

— Не можна.

Він мені в руку під столом щось пхає і каже:

— Візьми це, візьми, тримай… — а це Гроші були. — Візьми, — каже, — ти у скруті, то маєш щирого друга-Приятеля, а якщо ти мені Другом будеш, то і я тобі Другом буду!

Я їх брати не хочу, але він мені силоміць пхав і запхав. Готовий я був ті гроші на землю кинути; але те, що вже тії гроші в мене були, а тепер до тих і нові додались, я сам не знаю, що робити; тепер уже разом їх десь тисячі чотири зібралось. Тим часом Барон зі своїми друзями собі випивають, але й за моє здоров’я келихи піднімати почали. Маючи їхні гроші в кишені, я вже не міг і за їхнє здоров’я келиха не підняти. А вони знову за моє здоров’я. А Ґонсало — за моє. А вони — за Ґонсалове. А Ґонсало — за їхнє! Отак п’ємо ми, випиваємо. Оце пішла гульня!


В губки цьомка, в щічки цьомка,
Але цьомки не для Ромка.


А він сурмить у папір та рученькою й ніженькою махає! Гоп-гоп-гоп! Тоді вже ми всі разом одні з другими, один столик із другим цокаємось, але, щиро кажучи, не за їхнє здоров’я Ґонсало пив, а за здоров’я тих інших — Старого та його сина. Раптом він мені каже:

— Сходи, запроси їх до товариства!

Тож я підводжусь і, наблизившись до старого, такими словами до нього звертаюсь:

— Вибач, пане, мою нав’язливість, але я мову нашу почув, тож хочу Земляка привітати.

А він одразу ж, якнайґречніше підвівшись, представився Томашем Кобжицьким, колись майором, а тепер Пенсіонером, і сина свого Іґнація представив. А потім сісти запросив. Присів я, а він пивом пригощає, але видно було, що йому не надто до смаку товариство моє — через отих моїх Друзяк. А головне, що вони там Волають, П’ють, Галасують! Побачивши, що він надзвичайно порядний і пристойний чоловік, промовляю я до нього такими словами:

— Я в компанії, але, здається, вони трохи перебрали. Ви ж уже знаєте, Шановний Пане, що тут ніхто знайомих не вибирає. Іноді краще було б, аби Знайомі на Незнайомців перетворились.

А там галасують. Але він відказує:

— Розумію вимушеність Вашого становища і, якщо вам охота, запрошую з нами спокійніше провести дозвілля.

Отже, ми далі розмовляємо. Чоловік цей надзвичайно шляхетним і пристойним був, із правильними строгими рисами, сивочолий, зі світло-сірими очима й кущуватими бровами, сухим, але старечим обличчям, голосом також старечим, рукою сухою і також старечою, орлиним носом із волоссям, і також старечим, а ще з вухами, порослими жмутками старого сивого волосся. Син зблизька мені здався досить славним і милим, і такі в нього рука, нога, такі зуби, чуприна, що ох, поганець, поганець Ґонсало! А ті все, знай, кричать, покрикують! А Старий мені й каже, мовляв, оце Сина Єдиного до війська проводжаю, а якщо він до Вітчизни не дістанеться, то в Англії або Франції в армію запишеться, щоби бодай з того боку ворогів бити. А до парку цього ми зайшли, каже, щоб мій Іґнацій перед від'їздом трохи розважився — я йому Народні Забави показати хочу. Він це говорить, а там оті — п’ють. У цій людині надила якась надзвичайна поміркованість його мови та всієї поведінки, і вже настільки він був поміркованим, настільки обережним у кожному слові й учинку своєму, наче Астроном, який постійно щось у собі досліджує і прислухається до всього. І був він також надзвичайно люб’язний.

Через таку Люб’язність і Поміркованість, Шляхетність у всьому, через очевидну надзвичайну чистоту і правоту всіх справ, задумів, мене розбирав усе більший сором за Друзяк моїх і справи й оборудки мої. Але, не бажаючи зізнатись йому в цих своїх клопотах, я кажу лише:

— Найдужче я бажаю за шляхетний ваш, Вельможний Пане, намір, разом із Сином вашим, за успіх замислів чистих і шляхетних випити.

Але коли я з Сином цокнувся, там Ґонсало за здоров’я моє випив, а також Барон, Пицкаль і Цюмкала за здоров’я моє випили:

— Гоп, гоп, гоп! П’ємо-гуляємо!

Тоді і я мусив за них випити; а вони — за мене. Тоді Старий і каже:

— Бачу, п’ють вони.

— Авжеж, п’ють.

— За ваше здоров’я п’ють.

— П’ють, бо знайомі.

Замислився він, захвилювався… аж раптом і каже, трішечки тихше: — Ой, здається, не час для таких розваг… ох, не час…

Мені соромно стало! І, нахилившись, я до вуха йому такі слова проказую:

— Заради всього святого, краще тобі піти звідси разом із сином своїм, я тобі з приязні це кажу, бо П’ють вони не за моє здоров’я.

Насупився Старий:

— А за чиє здоров'я вони п’ють?

Я й кажу:

— Вони там п’ють за здоров’я Іноземця-Друзяки мого, а от він — ні за їхнє, ні за моє здоров’я не п’є, а за здоров’я Сина твого.

Він нашорошився і заціпенів:

— Він за Іґнася п’є? Як це так?

— За Іґнася, за Іґнасеве здоров’я, а ти з Іґнасем своїм іди, бо він за Іґнасем волочиться! Йди, йди, кажу тобі!

А там Галасують, Дудлять, Сурмлять і Шумлять, раз у раз склянки, кухлі й келихи вихиляючи! І гоп-гоп-гоп, а на середину мосту! Рейвах, гамір, як на ярмарку! Зашарівся старий неначе помідор:

— Я теж здогадався: щось він на Сина позирає, але не знав, чому.

— Йдіть, тікайте з Сином, бо ти тільки на сміх людський наразишся!

— Я з Іґнацієм (ми з ним і далі один одному на вухо шепочемо), я з Іґнацієм тікати не збираюся, бо мій Іґнацій не дівчисько! Заради Бога, ти мені Іґнація до цього не мішай, Іґнацієві про це не розповідай! Я сам із цим чоловіком справу владнаю.

Тим часом за здоров’я Ґонсала Барон із Пицкалем міцно пили, а Ґонсало до нас хустинкою махнув і чарку перехилив, ой, радіємо ми, ой, гуляємо!

Старий чарку свою взяв і мовби за здоров’я Ґонсала випити збирався, аж раптом чаркою тією об стіл торохнув і з-за столу як схопиться! Одразу ж інші підводитися стали, бо бачать, що запахло Бійкою. Один лише Син не поворухнувся, але йому ніяково було, бо він, вочевидь, зметикував, звідки вітер дме, і тільки, неборак, наче рак почервонів.

Отак стоїть собі Старий, і Ґонсало стоїть. Той другий, попри жіночність свою, був досить міцним чоловіком; та коли Бійкою запахло, він сильно зм’як. І отак собі Путо боїться, а старий стоїть; Путо боїться, а старий стоїть; Путо боїться, а старий стоїть, і все це досить довго тривало. Ґонсало пальцями лівої руки тихесенько перебирає, немовби хвостиком махає, прохаючи, щоб усе в жарти й пустощі обернути. Але старий стоїть, і вже Ґонсало від страху свого, стривожений і невпевнений, чарку, яку тримав у другій руці, до рота підніс і Надпив. На нещастя своє! Він забув, мабуть, що якраз через те Пиття вся ця колотнеча зчинилася! Тож і Старого питання про те саме було:

— За чиє здоров’я ти п’єш, пане?

І за чиє ж здоров’я він отам пив? Та ні за чиє здоров’я він не пив. Зі страху він п’є і від рота чарку не відводить, бо якби відвів, то й відповісти б мусив! От він і п’є собі, аби пити. Але біда в тому, що, чорт його дери, коли перед тим він за здоров’я Сина пив крадькома, тепер Пиття його знову до Сина звернене було (Син за столом сидів і ані руш), і отак стоїть Вона, Шельма, і за Хлопчика потрошку свого П’є й Випиває! Він збагнув тоді і, боячись Томашевого гніву страшного, обм’як, наче шмата, проте зі страху ще дужче п’є він і тим Питтям на гнів Томашів себе прирікає… і гніву все більше боячись, він п’є і п’є і п’є! Тоді вигукнув Томаш:

— А чи ти не за моє здоров’я п’єш?

Проте не за його здоров’я він пив, а за Синове. Томаш однак навмисне так крикнув, щоб од Сина пиття Ґонсалове відвернути. А там Пицкаль, Барон і Цюмкала сміхом зайшлися! Ґонсало на старого оком зиркає і п’є, і п’є, і хоч усе вже випив, а далі п’є і п’є… Але тепер уже явно за здоров’я Хлопця п’є, вже питтям оцим своїм на Жінку перетворюється і в Ній, у жінці, захист від гніву Томашевого знаходить! Бо він уже й не Чоловік! Він уже Жінка! І закричав Томаш, від гніву страшний, як помідор:

— Пане, я забороняю вам пити за моє здоров’я і забороняю Незнайомцям пити за моє здоров’я!

Але ж який це пан? Це не пан, а Пані! І не за його здоров’я він п’є, а за Синове. Але він п’є, п’є, і хоч порожня чарка його, він п’є, п’є, й отак пиття своє до нескінченності видовжує і Питтям себе захищає, Питтям цим запиває — і п’є, і п'є, і Пити не припиняє. І вже аж коли пити більше несила, коли Пиття вже в нього закінчилось, він чарку від рота відвів і в Старого нею жбурнув!

Оце ж і бабахнуло! Чарка на друзки просто перед Томашевими очима розлетілась!

Але стоїть Томаш — і ані руш. І тоді син схопився; але крикнув Томаш:

— Іґнацію, не втручайся!

Й ані руш — просто стоїть. І кров йому проступила, і одна велика Крапля щокою стекла. І видно вже, що бійка буде і ось-ось за барки одне одного вхоплять… тому Пицкаль, Барон і Цюмкала з-за столу підвелись і хто за що схопились: один — за кухля, другий — за пляшку, третій — за кілок якийсь або за табурет. Але Томаш ані руш — просто стоїть! Усі п’яні як дим, аж темно! Ті, що далі були, ближче підсуваються, і вже Пицкаль і Барон, не сміючи бійку з кимось починати, між Собою починають вовтузитись — за чуприни хапаються, довбешки розбивають, вуха обривають… і темно робиться мені в очах, Шум, Туман, бо я теж випив. Але Томаш стоїть. І друга Крапля йому проступила, яка слідом за першою скотилась.

Я дивлюся: і далі Стоїть Томаш. І третя Крапля поволі проступила і слідом за двома першими скотилась і на камізельку впала. Боже милостивий, чому ж не ворушиться Томаш? Стоїть — і ані руш.

І нова, четверта Крапля в йому проступила. Від тих крапель Тома-ша тихих тихо стало, і Томаш на нас дивиться, а ми на Томаша; аж ось і п’ята Крапля проступила.

Тоді Капає і Капає. Ми всі стоїмо. Ґонсало ані руш. Раптом він до столика свого повернувся, капелюха бере й поволі рушає… поки спина його зовсім нам із очей не зникла. Отже… коли пішов Ґонсало, вже кожен там заметушився, капелюх узяв і додому пішов, і так всі розійшлись, і все Розійшлось.


* * *


Тієї ночі я довго очей не міг стулити. О, навіщо ж я скорився Посольству? Навіщо на це Прийняття ходив? Навіщо на прийнятті тому Ходив? Адже мені того сорому там, у Посольстві, не подарують, і мене вже всі, мабуть, висміяли, зневажили та паяцом оголосили. А якщо один-єдиний, хто мені у визнанні своєму, а може, і такій-сякій симпатії не відмовив, путом виявився, і якщо він мене у свої пустощі втягнув, то які ж Ганьба та Сором мої! Отак на ліжку я, перевертаючись, зітхаю, зойкаю, о, Ґомбрович, Ґомбрович, о, де велич і знаменитість твоя, вже ти, мабуть, знаменитий, але Звідник Великий, але Поганця Друг на згубу Земляка свого шляхетного й доброго та Сина його молодого й доброго. І якщо там далеко, за водою, — кров, то тут теж кров; і Томашеві краплі крові через мене витекли. О, як же ж мене та Томашева кров обтяжувала, о, як вона мене зв’язком своїм із тією кров’ю, що проливалася, лякала! І на ліжку болем розтерзаний, відчував я, що кров, із крові народжена і тут пролита, до ще більшого кровопролиття мене призведе…

Порвати з Ґонсалом, відкинути його від себе геть… Усе ж таки ми вже разом Ходили, Ходили, ой, адже ж ми вже разом Ходимо, Ходимо, і як же ж це я без нього Ходити буду, якщо ми разом ходимо… Так моя ніч і минула; але з настанням ранку дивна Річ, і така вже важка й уперта, немовби головою об стіну: бо Томаш з’являється і, за відвідини такої ранньої пори перепросивши, прохає, аби я Ґонсала від його імені на дуель викликав! Я заціпенів від слів таких і кажу, мовляв, як так, чому, навіщо, адже вчора він уже достатньо Ґонсала цього принизив, і як же ж його викличеш на дуель, як із ним стрілятися, адже Корова… Він мені відповів тяжко і вперто:

— Корова чи не корова, але штани носить, а публічна образа була, і не може бути, щоб я боягузом постав, та ще й перед Іноземцями!

І марними виявилися мої доводи, мовляв, як корову на дуель викличеш — і людським чуткам поживу підкинеш і, можливо, людський посміх роздмухаєш. Краще тихо-ша й кінці в воду, бо це і для Іґнація сором. А він як вигукне:

— Корова чи не корова — нема про що говорити! І не за Іґнація він пив, а за мене, старого! І не в Іґнація чаркою кинув, а в мене! Між нами й була сварка й образа як між Чоловіками!

А я йому, мовляв, Корова. Але він затнувся і знай гостро кричить, що Іґнацій до цього стосунку не має і що той не корова. І врешті-решт промовляє:

— Отже, я його викликати на дуель повинен, стрілятися з ним буду, аби цю справу по-чоловічому між Чоловіками залагодити; вже я з нього Чоловіка зроблю, щоб не казали, що за Сином моїм Путо волочиться! Ну, а як не погодиться виклик прийняти, я цього пса застрелю, і ти йому це скажи, щоб він знав. Він мусить прийняти виклик!

Вразила мене завзятість його, і вже видно було, що чоловік цей не заспокоїться, поки Ґонсала Чоловіком бути не змусить; бо, вочевидь, витримати не міг, щоб його сина на посміховисько виставляли; і ось так він усупереч самій очевидності на очевидність кидається, змінити її бажає! Проте як же змусити Ґонсала прийняти виклик? Порадилися ми. І каже мені Томаш, щоб я спочатку сам до Ґонсала поїхав і приватно йому пояснив, що тут або Пан, або Пропав і що або він приймає виклик, або від Томашевої руки на вірну смерть себе прирікає. Лише потім удруге я до нього мав поїхати, але вже з другим секундантом, щоб формально його викликати.

Нічого не вдієш. Недобре, ох, недобре це вийшло. Краще було б залишити все у спокої, адже цей учинок немовби всупереч самій природі був; бо як же ж це Путо на дуель викличеш? Але наперекір очевидності й розуму в мені якась надія жевріла, що він, можливо, цей виклик прийме і як чоловік стане, а тоді й мені вже не так соромно буде, що я з ним на прийнятті ходив, та ще й до Парку Японського з ним подався. Тож піду я, кину йому цей виклик, подивлюся, що він зробить. Отже я (хоч мені це Нічим Добрим не пахло), прохання Томаша виконуючи, до Ґонсала вирушив.

Я під’їхав до палацу, від якого з-за ґрат великих позолочених покинутістю та пусткою відгонить. Довго перед дверима мені довелося чекати, а коли нарешті їх відчинили, на порозі стояв Ґонсало, але в білому лакейському халаті, зі щіткою для підлоги і ганчіркою. Я пригадав, що він зі страху перед Хлопцями-хлопцями своїми звик удавати власного лакея, та дарма. Я заходжу, він відступив, зблід, і руки йому звисли, як ганчірка. Лише коли я сказав, що прийшов поговорити з ним, він трохи спокійніший став і каже:

— Авжеж, авжеж, але ходімо до кімнатки моєї, краще ми там собі поговоримо.

Через кімнати великі й позолочені, веде він мене до малесенької кімнатки — такої брудної, що крий Боже, і навіть ліжка в ній не було — тільки підстилка на голих дошках. Він сідає на підстилку й каже:

— Як воно там? Що чувати?

І тут я сплюнув.

Вуха його зблідли, він охляв і, як ганчірка, звис. А я й кажу:

— Тебе на дуель Старий, якого ти образив, викликає. На шаблях або на пістолетах.

Він замовк, мовчить, а я йому й кажу:

— Тебе на дуель викликають.

— Мене на дуель викликають?!

— Тебе, — кажу, — на дуель викликають.

— Мене на дуель викликають?!

Він тонесенько пискнув, рученьками замахав, оченятками заморгав і каже отим своїм Голосочком:

— Мене на дуель викликають?!

Тоді я й кажу:

— Ти цей Голосочок свій покинь, Оченятка і рученьку покинь та краще виконай обов’язок свій! І я тобі як друг кажу, бо знай, якщо ти Томаша виклик не приймеш, то він тебе як собаку вбити поклявся. Вибір такий: пан або пропав.

Я думав, що він крикне, але він тільки обм’як, наче ганчірка, і ноги його великі на підлозі розляглись, а чорне волоссячко, що на руці росло, в нього теж там обм’якло й охляло, стало немов із вати. Він нерухомо на мене Баранячим Оком, як корова, дивиться. Я питаю:

— Ну, і що ти скажеш?

Він мовчить і обм’якає, обм'якає, як мокра курка, і вже коли так обм’якнув, то потягнувся хтиво і, як китайська Цариця, ласо прошепотів:

— А все через Іґнасика, Іґнасика мого!

Отже, він зі страху в Жіночку обм’як; а коли Жіночкою став, то вже не боїться! Адже що для Жінки дуель? Тому я ще спробував до його розуму достукатись і кажу:

— А ти, пане Артуро, збагни, що ти Старого образив (а він кричить: — Старий — це дурничка!), який Честь свою ганьбити не дозволить (а він кричить: — Честь — це дурничка!), та ще й у присутності інших земляків його (а він кричить: — Земляки — це дурничка!), і вже я тобі не дозволю, щоб ти від Батька виклик не прийняв (а він кричить: — Батько — це дурничка!), а ще ти Сина з голови собі викинь (а він кричить: — Син — авжеж, оце я розумію!).

Він у плач; а плачучи, зойкає:

— Я гадав, що ти мені друг, адже я тобі друг. Чим тебе цей старий так принадив, ти б краще, замість на боці старого Батька бути, до Молодих пристав і їм би таку-сяку свободу дозволив, Молодого від тиранії Пана-Батька захистив!


* * *


Він каже:

— Підійди-но ближче, я щось тобі скажу.

А я відповідаю:

— Я і здалеку добре чую.

А він каже:

— Якби ти ближче підійшов, то я би тобі щось розповів.

А я відповідаю:

— А навіщо ближче, якщо я й так чую.

Він каже:

— Я щось сказав би тобі, але на вухо.

А я відповідаю:

— На вухо не треба, ми тут самі.

Але він і каже:

— Знаю, що ти мене потворою вважаєш. А я так зроблю, що ти на мій бік проти Батька того станеш і таких, як я, Сіллю Землі визнаєш. Скажи-но мені, ти взагалі жодного Поступу не визнаєш? Чи ми мусимо на одному місці тупцятись? І як же ти тоді хочеш, аби Нове щось було, якщо ти Старе визнаєш? Тоді вічно Пан-Батько сина молодого під канчуком своїм батьківським триматиме і вічно той молодий буде за Паном-Батьком молитви бубоніти? Дай трохи попуску молодому, на волю випусти, нехай побрикає!

Я кажу:

— Божевільний чоловіче! Я теж на боці Поступу, але ти Збочення поступом називаєш.

А він мені на це каже:

— А як трохи і збочиш, то що?

Тільки-но він це промовив, я кажу:

— Заради Бога, кажи це таким, як ти сам, а не чоловікові пристойному та шляхетному. Я би, мабуть, тоді й поляком не був, якби Сина проти Батька налаштовував. Знай, що ми — Поляки — Батьків своїх шануємо; тому ти полякові не кажи, аби він сина в Батька, та ще й на Збочення, викрадав.

Він вигукнув:

— А навіщо тобі поляком бути?!

І каже:

— Чи такою вже солодкою була досі доля поляків? Чи не набридла тобі польськість твоя? Чи не досить тобі Муки? Чи не досить одвічних Страждань і Карань? Та й нині знову з вас шкуру деруть! І ти отак за шкуру свою вчепився? Не хочеш бути Іншим, чимось Новим стати? Чи ти хочеш, аби всі Хлопці ваші тільки за Батьками все підряд повторювали?! Ой, та випустіть Хлопців із батьківської клітки, і нехай бездоріжжям погасають, нехай і до Незнаного доторкнуться! Бо Батько старий увесь час верхи на жеребці їздив і ним керує за бажанням своїм… тож нехай тепер жеребець брикне, нехай Батька свого понесе у світ за очі! І тоді Батько рота з подиву роззявить, бо Син його власний його несе, несе! Гайда, гайда, випустіть ви Хлопців своїх, нехай Летять, нехай Мчать, нехай Несуть!

Крикнув я тоді:

— Мовчи, припини вмовляння свої, бо негоже, аби я проти Батька й Вітчизни був, та ще й у таку мить, як теперішня!

Він буркнув:

— До біса Батька з Вітчизною! Син, син — оце я розумію! А навіщо тобі Вітчизна? Чи не краще Синчизна? Та на Синчизну Вітчизну заміни — тоді побачиш!

Тільки-но він про «Синчизну» цю згадав, я в першому пориві гніву вдарити його хотів; але слово це так по-дурному для вуха пролунало, що мене сміх через цього Божевільного, мабуть, чоловіка розібрав — і сміюся я, зупинитись несила… а він бурчить:

— Що там у тебе з цим Старим… Але якщо ти наполягаєш, то я б, можливо, (як друг тобі це кажу) виклик його прийняв. Авжеж, прийняв би, якби секундантом під час дуелі був мій вірний Друг, який би кулю в рукав, заряджаючи пістолети, сховав. Кинь старого! Навіщо тобі Старий! Нехай старий самим порохом стріляє, тоді й вовк ситий і вівця ціла. А після дуелі ми могли б влаштувати примирення і навіть чогось випити! Коли я хоробро прийму його виклик і мужність свою покажу, то він мені й випити з Іґнасиком своїм-моїм не заборонить…

Я знову у сміх; бо яка ж смішна думка його; але кажу:

— Не один секундант зброю заряджає; є й інші секунданти.

А він каже:

— А за чим їм стежити, це обмізкувати можна, адже Кулі в Рукав під час дуелі не вперше падають.

А я йому на це:

— А якщо вони з Рукава на землю впадуть?

А він відповідає:

— У рукав Зарукавник ушити треба, тоді вони до Зарукавника впадуть; нема чого боятись.

І ми довгенько мовчком сидимо. Нарешті кажу я (бо мене знову сміх розібрав):

— Гаразд, вже час мені.

Він мене до самих вхідних дверей провів і одразу ж їх зачинив, щоб його якийсь Хлопець із вулиці не помітив. Коли на самоті я опинився, вулицею йду, та щось та «Синчизна» на мене напала і так, мов муха надокучлива біля носа літає й неначе тютюн у носі лоскоче, що мене знову сміх порожній розібрав! Синчизна! Синчизна! Але й Дурість, але ж і Безум — адже це чисте Божевілля! І марна, порожня балаканина його, щоб я Кулі ховав, та ще й заради Путо того Батька й Вітчизну зрадив…


* * *


Але як бути далі? Зрозуміло, що жодна людська сила не змусить Ґонсала перед зарядженим пістолетом станути і що коли заприсягнув Томаш його як собаку вбити, коли той не прийме його виклику, вся історія криміналом закінчитися могла. Чого я, певна річ, допустити не міг, бо я другом Томашеві був. Отже, іншого виходу немає (якщо я Томашеві добра бажаю), крім того, щоб обманути Ґонсала порожньою надією на сам порох; коли ж він до бар’єра стане, впевнений, що Томаша обшахрував, ми, секунданти, тихенько Кулями пістолети зарядимо, і засвищуть тоді Кулі! О ні, я Томашеві другом був! Якби я до махлярства і вдався, то тільки заради Томашевого добра! Але всю справу без його відома слід було владнати, бо він, як надзвичайно шляхетний, нізащо б не погодився на інтригу таку; і на думку мені спало Ґонсалові секундантами Барона та Пицкаля порадити (з ними я легко міг би домовитись) і з ними все чітко облаштувати.

Однак із ними я передусім поговорити мусив… і обережно, адже чорт його знає, чи вони після вчорашньої крові Томашевої все ще з Ґонсалом водитися будуть, а чи в них сумління прокинулось (хоч вони мені, пане, й Гроші пхали) й перемінились вони. Отже, рушив я тоді до бюро, куди мене мій службовий обов’язок кликав, але, зізнаюся, йшов туди я наче на страту, бо знову ж таки, як там після вчорашнього Ходіння на тому прийнятті мене мої колеги приймуть; якщо замість Слави й Шани Пророка Генія Великого лише сором палючий, як у Сорочці, та ще й із Путом. І думаю я, що найкраще буде все на горілку списати або на вино, і хусточку до скронь прикладаю, зітхаю і ледь ногами перебираю, як із Похмілля. Жіночки здалека на мене позирають, але нічого не кажуть, і тільки перешіптуються між собою вкупочці і з-поміж паперів на мене як на Опудало поглядають і все, знай, перешіптуються. Мені ніхто жодного слова не сказав, можливо, через несміливість, боягузливість, але там між собою вони все перешіптувались, то один в одного Булку вгризне, то одна одного штурхне — і нічого більше, тільки перешіптування, як з-за паркана. Можливо також, казали, що я вчора нализався; а можливо, і щось Гірше шепотіли. Рахівник старий у папери свої закопався і з них на мене, як сорока з гілки, позирав, а можливо, йому щось давнє пригадалось, бо він усе шепоче й шепоче: «Знайка майка Балабайка». А я п’яного, а точніше, як із Похмілля вдавав.

Тоді запитав я про Барона. Але кажуть мені, що Барон із Цюмкалою щойно куплених жеребців оглядають. Отже, пішов я все з тією ж Синчизною (бо вже та Синчизна як скалка мені в мозок влізла) до Райтшулі, що за Манежем, з іншого боку подвір’я, і бачу, що там Барон на подвір'ї стоїть, а перед ним Стайничий на великій мишастій кобилі, то ступою, то тюпки, то чвалом, то кроком іспанським або французьким; а далі на лавці Пицкаль із Цюмкалою сидять, пиво попивають і жеребця молодого, в якого копито збилось, оглядають. А Пицкаль кричить:

— Ліпоський, Ліпоський, де в тебе Хомут?

Барон батогом махнув:

— Гальт! Гальт! На драбині горобець.

Важко мені до них було вийти з повітки, і я вже збирався повернутись і зовсім до них не виходити, але Пси, які у псарні були, завалували, і ніде дітись — вийти довелось. Я все хусточку до голови прикладаю і мляво ступаю, як годиться з Похмілля. Їм теж, мабуть, ніяково було зі мною після вчорашнього, тож і вони собі хусточки прикладають, зойкають і крекчуть, а Барон і каже:

— Ой, голівонька болить, здається, вчора забагато доброго було, та вже нічого, нічого! Випий-но з нами Пива, бо хоч пиво в горло й не лізе, та все ж із Похмілля — найкраща річ!

П’ємо ми пиво і зойкаємо. Але мене їхні Гроші печуть, а ще не знаю я, як із ними розмовляти. У присутності Цюмкала не хотілося мені говорити (бо секундантами я лише Барона і Пицкаля обрав). Отже, ми, знай, п’ємо та зойкаємо. Спека і на дощ збирається. Цюмкала пішов із кілком до повітки, бо ключика загубив, ну а я й кажу, мовляв, Томаш Ґонсала на дуель викликає, але Заковика-Перетика в тому, що Ґонсало боїться виклик прийняти і нізащо не прийме.

От я й кажу:

— Справа ця немислима, адже присяга Томаша така, що він його як пса вб’є, якщо той виклику не прийме, а це, пане, кримінал чистої води. І теж немислимо, щоб ми важко ображеному Землякові якоїсь допомоги не надали у важку годину його, і треба щось придумати, аби Ґонсало виклик прийняв.

Вони й кажуть:

— Авжеж, авжеж, Земляк, Земляк, як ми в таку годину Земляка покинемо, як Землякові не допомогти!

Вони головами кивають, пиво поцмулюють і на мене спідлоба позирають.

Я про гроші вирішив не згадувати, бо мені ніяково було. Але кажу, мовляв, іншого Виходу нема, і якщо Ґонсало хоче, щоб стрілялися вони без куль, йому це й варто пообіцяти, тільки тихо-ша, щоб про це жодна жива душа не дізналась. А так — і вовк ситий, і вівця ціла. Порадились. Дивиться Барон на Пицкаля, Пицкаль на Барона, але озвався Барон:

— Авжеж, іншого Виходу нема, але справа морочлива.

Пицкаль каже:

— Справа сумнівна.

Я й кажу:

— Знаю я, що Ґонсало охоче б Вельможних Панів-Добродіїв-Друзів своїх секундантами своїми призначив, бо ви при тій сварці присутні були, а вже ми, секунданти, за обопільною згодою все гладко між собою облаштували б і, як то зазвичай робиться, кулю б у Рукав випустили; і хоча це, пане, і морочлива справа, наміри наші чисті, бо про порятунок друга і Земляка тут ідеться, людини вже старшої та шляхетної; а також про те, щоб імені Польському кривди не зазнати у такий важкий для Вітчизни нашої час.

Пицкаль на Барона позирає, а Барон на Пицкаля, Барон пальцями перебирає, Пицкаль ногою ворушить. Тут каже Барон:

— Я нізащо секундантом Пута не буду.

А Пицкаль:

— Це я маю секундантом у Пута бути! Ще чого!

Але я кажу:

— Ох, тяжко це, тяжко, але треба, треба, бо Земляк у потребі, бо заради Земляка це, заради Вітчизни…

Тоді зітхнув Барон, зітхнув Пицкаль. Сидять, на мене позирають, потягують пиво і зітхають. Тут вони й мовлять:

— Ох, тяжко, тяжко, але й треба, треба, іншої Ради нема, а вже заради Земляка, заради Вітчизни!

Ох і Тяжко, дуже Тяжко. А головне, що наміри їхні невідомі. Бо чорт його знає, кому вони насправді прислужитися хотіли; Ґонсалові чи Томашу? Вони теж моїх намірів не знають (а головне, що я їм Гроші не віддав). Та й сам я своїх намірів не знаю, і хоч тримаю сторону Батька-Старого, мені Синчизна молода з голови не виходить. Але почався дощ і Цюмкала з драбини зліз.

Однак щось робити треба. Поїхав я до Ґонсала, щоб йому Пицкаля й Барона секундантами порадити; він мене обіймав, Другом своїм називав і, вже впевнений, що стрілятимуться без куль, мені золоті гори обіцяв. Відтак до Томаша, якому сказав тільки те, що Ґонсало заприсягнувся стати до бар’єра. Томаш мене обійняв. Тоді до Доктора Ґарсії я поїхав, якого мені Томаш другим Секундантом своїм назвав: він адвокатом знаменитим був, а довідавшись, що я від Томаша прийшов, мене якнайлюб’язніше прийняв у канцелярії своїй, попереду всіх клієнтів. Він і каже (а в канцелярії шум, стукіт, клієнтів море, папери заносять-розносять і хтось щоразу підходить і перебиває):

— Я пана Томаша знаю і вважаю його Другом своїм, але ці Акти туди відправити, на підпис, і не був би Людиною честі, якби в цій Шляхетній справі, а запитай пана Переса, чи він отримав квитанції, тому я в цьому йому відмовити не можу, о Господи Вседержителю, тут слід дописати цього Продавця, щоб дозволити мені гідно, сховайте цю течку, зобов’язання мої виконати, цей лист відіслати.

Тоді поїхали ми до Ґонсала, і там було зроблено виклик, що його Ґонсало з великою сміливістю і гордістю прийняв у своїй Вітальні!


* * *


Однак коли вже пізнього вечора, від втоми ледь на ногах тримаючись, повернувся я додому, застаю Записку від Радника Подсроцького; щоб я на 10 ранку з’явився в Посольстві, де Ясновельможний Посол зі мною зустрітися бажає. Виклик цей наче грім серед ясного неба на мене впав, бо вже вони не знати чого хочуть, що мені зроблять, та вже, мабуть, ідеться про те Ходіння на Прийнятті, або й про Пута! О, чому вони мучать, чому Спокою не дають, чи мало вже вони каші наварили, чи мало сорому мені та собі набавили! А може, і кари якісь, громи на мене впадуть за блазенство моє! Але йти я мушу, і ось іду я і тільки про одне думаю: не кусай ти мене, бо і я тебе вкушу, і справу ти маєш не з якимось тирликом, а з Людиною, яка тобі кісткою в горлі стане. Отже, йду я. На вулиці крик пронизливий «Полонія, Полонія», але я йду, і коли Вітчизни бій і крик безжальний звідусюди чується, я із Синчизною в голові йду собі та йду. У Посольстві тихо і кабінети порожні, але я йду, і до мене Подсроцький Радник виходить у штанях смугастих і в сурдуті, а ще з подвійним комірцем і зав’язаним навкоси метеликом. Він якнайлюб’язніше зі мною привітався, але дуже прохолодно, і двічі прокашлявшись, мені пальцем своїм довгим англійським на двері вказав. Я заходжу, а там стіл, за столом — Міністр, а поруч — інший член Посольства, якого мені як Полковника Фіхцика, військового аташе, представили. На столі книга Протоколів і каламар на те вказували, що, вочевидь, не проста розмова буде, а Засідання якесь.

Ясновельможний Посол блідий був і невиспаний, але гладенько виголений. Він якнайлюб’язніше привітався, хоч йому, можливо, трохи й ніяково було… та дарма, він штурханця мені в бік дає і каже:

— Хай тобі грець, але ти й каші наварив учора на п’яну голову, налигався, як чортзна-що, осоромився між людьми, що було — загуло…

І очком глипнув, а за ним і Фіхцик із Подсроцьким глипнули. Тож збагнув я, що всю цю дурість, яка вчора трапилася, на пиятику списують, та й кажу:

— Трохи забагато там Горілки, як не срачка, то пердячка…

Зареготав на це Посол, за ним — Радник, а за тим — Полковник.

Але сміх цей приглушений, силуваний, немовби щось вони проти мене замислили. Але каже Міністр:

— Скажи-но мені, що це за сварка була з паном Майором Кобжицьким; бо ж як Пан Радник до Барона поїхав учора коней оглядати, то Барон казав, що дуель буде. Правда це?

Побачивши, що вони вже про це наслухані, сказав я, що в Чарці річ, яка в Томаша кинута була.

Міністр каже:

— А ще Барон каже, що надзвичайно гідним і шляхетним було поводження в цій ситуації Майора Кобжицького, як повчальний приклад для всіх присутніх там Іноземців, і певна річ, що він дуеллю цією сорому не набавить і, звісно ж, як гідний муж до бар’єру стане. І це важлива справа, дорогі панове, щоб Мужність цю нашу під сподом не ховати і на чотири сторони світу її розсурмити заради великої слави імені нашого, та ще й у годину, коли ми на Берлін, на Берлін, до Берліна!

(На цих словах усі схопились — Посол першим, другим Полковник, а третім Радник — і кричать:

— Берлін, Берлін, на Берлін, на Берлін, до Берліна!)

Я впав навколішки. Але вони одразу крик свій урвали, і його Радник до Протоколу записав. Далі промовляє Ясновельможний Посол:

— Я заради того сюди вас, Панове, і вас, пане Ґомбрович, на Засідання покликав, щоб порадитися, як і що робити. Адже не лише Геніями, Мислителями, видатними Письменниками Народ наш славний-Преславний, а й теж Героїв ми маємо, і коли там, на батьківщині, нині надзвичайне Геройство наше, нехай і тут люди бачать, який поляк хоробрий! Саме в цьому й полягає обов’язок Посольства, аби не гаяти часу і всім Геройство наше показувати, бо Геройство наше ворога переможе, Геройство, Геройство Героїв наших невідпорне, незбориме, тривогою сили пекельні сповнить, які перед Геройством нашим затремтять і відступлять! (Відтак схопились усі, першим — Міністр, другим — Полковник, третім — Радник, і кричать:

— Герой, Герой, Геройство, Геройство!)

Я впав навколішки. Але промовляє Міністр:

— І тому я після Дуелі, дай Боже, щасливої, обідом урочистим пана Кобжицького Майора в Посольстві вшаную, на який також Іноземців запрошу; а вже ми Сили Пекельні здолаємо!

Радник негайно промову Ясновельможного Посла запротоколював, а коли писати закінчив, розпалився і крикнув:

— Чудова Думка, Ясновельможний Пане Добродію мій, чудова думка!

Полковник закричав:

— Незрівнянна Думка Пана Добродія мого!

Отже, говорить Міністр:

— А що, здається, Непогана Думка!

На що йому заволали:

— Прекрасна, знаменита Думка!.. — і негайно до Протоколу записали. А записавши, Радник знову розпалився і крикнув:

— Незмога, незмога Ворогові нашому силу, Відвагу нашу перемогти, і не існує у світі цілому такої Відваги, як наша! Ясновельможний Пане! А чому б на самій дуелі вам не бути присутнім? Тож я пропоную не лише на Обід у Посольстві, а й на Дуель іноземців запросити: нехай знають, як поляк пістолетом орудує! Нехай бачать, як поляк із пістолетом іде на ворога, нехай вони це бачать!

Тоді крикнули Міністр разом із Полковником:

— Нехай бачать! Нехай бачать!

Я навколішки впав. Але Ясновельможний Посол, викричавшись, скривився, глипнув і, голос стишуючи, промовив убік до Радника:

— Ох, бовдур ти, бовдур, усім бовдурам Бовдур, як же ж ти на дуель запросиш, адже Дуель — це не Полювання!

Ой, дурість промовлено; а як же з цього виборсатись, коли це вже до Протоколу записано? Почервонів Радник, поглядом василіска на Міністра поглянув і каже, тихенько так, убік:

— Може, стерти?

Каже Посол:

— Як же ж ти зітреш, адже це протокол.

Зблідли вони; і всі троє на Протокол, що на столі лежить, позирають. Я навколішки впав. А вони мізкують, як його бути і що робити?

Аж урешті промовив Полковник:

— Ой, дурість трапилась, і дарма це в нас із язика зірвалось; але я знаю спосіб, як нам усе владнати. Це Правда, Ясновельможний Пане, що Ви під час Дуелі не можете бути присутнім, та й Гостей не можете на неї привести, бо слушно Ясновельможний Пан каже, що дуель — це не полювання… але можна якраз Полювання влаштувати з хортами на зайця, а на нього Іноземців запросити… і так, коли Дуель буде відбуватися, ми неподалік, ніби за зайцями, проїжджатимемо, і під приводом Полювання ти можеш, Ясновельможний Пане, іноземцям Дуель показати, а також відповідну промову про Честь, Хоробрість і Відвагу нашу виголосити.

Каже Міністр:

— Побійся Бога, як же ж ми Полювання з хортами влаштуємо, якщо ані хортів нема, ані коней!

І відповів йому Радник:

— Хортів можна знайти в Барона, та й коней також можна було б у Райтшулі в Барона розстаратися, в нього там є чимало жеребців!

Каже Полковник:

— Авжеж, у Барона не лише коні та пси, а й батоги, краги й остроги знайдуться. У двадцять або тридцять коней Кавалькадою можна поїхати. Отже, Ясновельможний Пане, або туди, або сюди, пан або пропав, бо Протокол чекає…

Застрибали всі як обпечені. Але закричав Міністр:

— Побійтеся Бога, чи ви божевільні? Адже зайців нема, зайців! Чи ви подуріли: як полювання на зайців влаштуєш, якщо тут місто велике і жоднісінького зайця з вогнем не знайдеш!

Буркнув Радник:

— У тому-то й заковика, що зайців немає.

Я навколішки впав. Тут каже Полковник:

— Правда, зайців ні на ніготь. Але, Ясновельможний Пане, Протокол, Протокол, адже якийсь вихід знайти треба, Протокол, Протокол…

І всі як божевільні навколо Протоколу скачуть. Я навколішки впав. Але закричав Міністр:

— О Боже, Боже, яке ще Полювання на Зайців із хортами, якщо війна, війна!

Радник закричав:

— Протокол!

Полковник:

— Протокол!

Але вигукнув Ясновельможний Посол:

— Боже, Боже, як же ж без Зайців і на Зайців?!

Тут вони всі у крик:

— Протокол!

Отже, радяться вони, голову ламають, крекчуть (а Протокол пече-припікає), аж раптом кричить Посол, блідий наче труп:

— Г…, г…, чорт забирай, тоді давайте так, тоді давайте, якщо інакше не можна… але навіщо я Кавалькаду на зайців влаштовуватиму, якщо зайців нема! І щось тут негоже, вочевидь, з цього борошна хліба не спечеш!

Я навколішки впав.

Отже, зійшлися на тому, що коней і псів у Барона візьмуть, і отак з хортами на повідцях Кавалькада з Дамами неподалік місця Дуелі любісінько проїжджатиме, немовби випадково за зайцями заїхали. І от тоді Ясновельможним Дамам і запрошеним Іноземцям Дуель показавши, вони теж Мужність, Честь і Бій покажуть, а також Хоробрість незміренну, Кров Сердечну, Гідність Незламну, Віру св. Незбориму, Силу св. Найвищу та Чудо св. Народу всього. Я навколішки впав. І таке постановивши і до Протоколу записавши, Посол оголосив Засідання закритим. А вони, повісивши носа на квінту (бо відчували, що каші собі наварили), всі «слава, слава, честь, честь» закричали; і першим закричав Посол, другим — Полковник, третім — Радник. Я ж, навколішки впавши, одразу ж хутко вшився.


* * *


Лише на вулиці я дав волю своїм обуреним почуттям. А чорт, чорт, чорт, чорт вас забирай, Героя їм, бач, теперки захотілось, Героя вони собі придумали! Але я мусив іти на Засідання, яке з Бароном, Пицкалем і доктором Ґарсією було призначене для укладання умов зустрічі. Нічого доброго я від цього Засідання не очікував, бо вже видно було, що ми отак дедалі глибше грузнемо, грузнемо і будемо грузнути, поки не загрузнемо.

І не обдурили мене мої передчуття. Засідання в садку однієї кав’ярні над річкою призначене було (бо спека), але яким сильним здивування-зчудування було моє: Барон із Пицкалем на жеребцях великих, темно-гнідих під'їжджають. Каже Барон:

— А ми оце трохи жеребців об'їжджали і сюди приїхали.

Але не тому вони на Жеребцях приїхали, що об’їжджають їх, а тому, мабуть, що, бувши секундантами Корови, дбали лише про те, щоб і їх Коровами та Кобилами не вважали. Незабаром і Помічник доктора Ґарсії прибув із новиною, мовляв, Патрон в іпотеці мусить підписати Трамітацію, і за свою відсутність найуклінніше перепрошує, і його присилає в цій нараді взяти участь. Нічого не вдієш.

Отже, розпочали ми нараду; а під деревом два Жеребці. Я б уже не знаю що дав, аби лиш усе це хутенько, тихенько і якнайкраще владнати, та що поробиш, коли Барон і Пицкаль до невпізнання змінились; наче язики поковтали і майже не озиваються, але дуже люб’язні, надуті й пихаті, знай, усе кланяються. Тоді я й кажу:

— До першої крові і з 50 кроків.

А вони й відповідають:

— Не піде: до третьої крові і з 30 метрів.

Ось воно як: Кобили боячись, Дуель цю, прости Господи, порожню, без куль, на найжорстокішу і найважчу хочуть перетворити; а там у них під деревом Жеребці стоять. Тоді вони надимаються, приндяться, сопуть і (хоч Дуель і без куль) крові жадають.

А крім того, вони щось під ніс собі мимрять, щось комбінують. Бо ні зі мною вони цього робити не сміли, ні з Помічником… а от між собою сміливіше почувались, а що Жеребців своїх у розмові з нами використати не можуть, між собою їх використовують, і вже така затятість між ними, один на одного бурчать, підпускають шпильки. Бо й Скалки та Образи давні-прадавні пригадались — то Млин, то Застава; тож вони один на одного косо позирають, буркотять, буркотить Барон, буркотить Пицкаль, буркотять, буркотять, уже мало до мордобою не доходить; і раптом Барон з кишені Ніготь великий, старий виймає, зламаний. Але через те, що один з одним вони сваритись не могли, бо зі мною була Нарада, то вони, до мене звертаючись, між собою чубились. І каже Барон:

— Я не Хам понад Хамами, а понад Панами я Пан, і все тут не по-Хамському свинячим рилом, а по-Панському четвіркою Коней, бо ж я Пан, а не Хам, і матір моя небіжчиця корів не доїла і за стодолу не ходила.

І каже Пицкаль:

— Хто Хам понад Хамами, а хто понад Панами Пан, але я тут, коли мені захочеться, вибачте, панталони в білий день перед усіма зніму і Накладу, та й перед усіма, бо як хтось мені щось скаже, тому я пику розквашу, розквашу…

Отакі балачки! Але Гроші печуть, що вони мені їх дали… і вже з тими грішми невідомо що робити… бо як їх віддаси, коли Нарада вже розпочалась? Тоді невідомий Намір, проти Ґонсала це каверза чи проти Томаша; і взагалі невідомо, чи ми як люди честі умови дуелі обговорюємо, чи змову плетемо. А якщо й змову, то теж невідомо проти кого, і чи Томаша захищаємо, чи заради грошей, заради отої Мамони Марної (ох і Солодкої, ох і Милої) Ґонсалові все зручненько облаштувати хочемо. У цьому сум’ятті заманулося Баронові, щоб не 30, а 25 кроків було, бо що більше від Дуелі махлярством відгонить, то жорсткішою вони її хочуть зробити і на всілякій Жорсткості вельми наполягають. Помічник теж, пане, бовдур, якийсь голландець, а може, швейцарець, бельгієць або румун, взагалі на справах честі не розумівся, але теж висунув пропозицію, щоб обидві сторони Заставу внесли як Гарантію того, що вони перед бар’єром стануть, і Застава ця нотаріально завіреною мала бути. І так усе дляво, як мокре горить, а Дуель усе жорсткіша, хоч і без куль.

А там, за водою, кулі свищуть. Отже, якби не те, що відбувалося за Лісом, за водою, я би такого неспокою не відчував, але якраз під знаком тамтешньої Різанини не лише мені, а й усім дуже тяжко, важко, і кожен міркує, як би оце щось йому на довбешку не впало і щоби клопоту собі якогось не набавити. Тож замість того, щоб у час такий небезпечний наш тихесенько собі сидіти, ми тут Дуель влаштовуємо, і так само, як там Кулі, тут теж Куля (хоч воно й без кулі). О Матір Божа! Рятуй, рятуй! І навіщо ж це воно, і для чого ж це воно, і як же ж це воно, і чим же воно закінчиться? О Господи милостивий, як тяжко, тяжко, тяжко!.. Але нічого не вдієш, що ж поробиш, коли справ інших немає, а тільки ця Дуель у нас попереду як єдина мета всього життя нашого. І саме тому я, бо тьмяно і зле видно, але точнісінько як у лісі, коли хтось заблукав і здалеку камінь або пагорб між деревами побачить, то до того пагорба йде, аби принаймні якусь мету для ходьби своєї мати. І вони теж ідуть, кожен з іншого боку і своїм шляхом.

Йшов, отже, Томаш, та справа його Жорстка і Кривава, бо він пострілом своїм Корову хотів убити, Бика викликати, він Бика пострілом прикликав, аби той Корову, яка Сина його єдиного ганьбила, рогами заколов… О Бик, бик, бик! Ішла Гонсаля тишком-нишком, під кущами пригинаючись, і вже вона наче Ласка Парубка винюхує, переслідує і від Томаша в порожнечу Дуелі порожньої тікає. Їдуть теж, ох і їдуть Барон із Пицкалем на жеребцях своїх, але, мабуть, буркотять, один на одного злим оком глипають, власних намірів не певні. А також Ясновельможний Міністр із Радником тягнуться, підтягаються своєю Кавалькадою через галявину, через рівнину, під вербами, за Соснами, Ялинами і з Дамами! Темний ліс! Пуща розлога і древня! Лісистий простір! О Господи милостивий, о Ісусе Христе Добрий і Справедливий, о Пресвята Богородице, я теж іду, іду і так Іду, і Ходіння моє на шляху життя мого, у спеку важку мою, під Гору, в гущавині моїй. Отже, йду я і йду, Йду, і там, біля Мети моєї, я не відаю, що Зроблю, але Щось Робити мушу. О, навіщо ж я Йду? Але я Йду, Йду, бо інші також ідуть, і отак ми всім купою, як вівці, телята на Дуель ту несемо і порожні плани, і порожні задуми, і рішення, коли людину інші люди примушують, вона на людях наче в темному Лісі. Ти Йдеш, але Блукаєш, і вирішуєш щось, плануєш, але Блукаєш, і ніби там згідно з волею своєю все влаштовуєш, але Блукаєш, Блукаєш і кажеш, і робиш, але в лісі, Вночі, ти блукаєш, блукаєш…


* * *


Але поки я з думками такими вулицями Ходжу, нав’язливий крик газет «Полонія, Полонія» ані на мить не вщухає, навпаки, стає гучнішим і пронизливішим… і щось, вочевидь, недобре діється… немовби щось там не так, хоча, пане, темно, нічого годі щось розібрати, і як у тумані над водою в сутінках… Але бачу я — щось недобре, і воно, здається, тріщить, репається і ледве дихає. Отже, ходжу я вулицями, ходжу, газети купую, аж раптом до будівлі Посольства зайшов і бачу, що вікна Ясновельможного Посла освітлені. Гріховність намірів моїх, справ моїх, неясність, непевність почуття мого довели до того, що з тривогою на той дім Батьківщини моєї святої і — ох! — Проклятої позирав, коли ж я постать Посла на білій фіранці помітив, то не міг більше стримувати настирливої допитливості своєї; я ж знати хотів, мені знати треба було, як там, що там, де Правда і як ми на Берлін ідемо, коли на передмісті Варшавському бій? І тоді, незважаючи на пізню годину нічну, я поріг дому Вітчизни переступив і сходами на другий поверх рушив. Я заповзявся в людини цієї правду випитати. Йду я, отже, а навколо тиша з пусткою. Тиша. Кроки мої між колонами губились і щезали, а з вітальні приглушені кроки Посла чулись і тінь згорблена його на дверних шибках туди-сюди пересувалася. Йду я, йду, йду. У двері постукав, і довший час ніхто не озивався, а кроки затихли. Тоді я знову постукав — і тоді крикнув Посол:

— Хто там? Що там? Хто там… — Я ввійшов, він коло вікна стояв; побачивши мене, крикнув: — Чому ви без Запрошення заходите?

Він від вікна до каміна перейшов і руки в кишені запхав. Але одразу ж і каже:

— Ну, чого вже там, заходьте, бо я все одно поговорити хотів.

Він сів на стільця, але підвівся і до мене, мовляв, пане Ґомбрович, те і се, околясом, боком, задвірками ходить, глип і глип, аж урешті-решт каже:

— Заради Бога, розкажіть, що про того Ґонсала балакають, нібито він як Мадама з Чоловіками, га?

І на другий бік кімнати перейшов, там на стілець сідає, але підводиться і нігті гризе. Я думаю, чого ж він отак ходить, сідає, підводиться, чому нігті гризе, але кажу:

— Балакати — балакають, от тільки доказів нема, та й виклик він прийняв.

— Ти вважай, аби якогось сорому не було, бо ми Кавалькаду влаштовуємо і вже запрошення розіслані! Ми влаштовуємо Кавалькаду, хоч війна і зайців немає! Збожеволіти можна! А тут не фіґлі-міґлі, а Посольство!

Він крикнув громовим голосом:

— Посольство, — кричить, — Посольство…

А я собі думаю: чого ж це він так кричить? Але він біля піддзеркальника зупинився, а я й думаю: чого ж він отак зупинився? А потім думаю: а чого ж це я так Думаю, що він кричить, сідає або підводиться, відколи це мені крик його, сідання-вставання дивними стали? Та ще й дуже Дивними; до того ж і Порожніми якимись, як порожня пляшка або Баняк. Дивлюсь я, приглядаюсь і бачу, що в ньому все дуже Порожнє, аж страх мене пройняв, і думаю я собі: чого ж так Порожньо, може, краще мені навколішки впасти?..

Тож я навколішки падаю, але нічого. Він зупинився. Кілька кроків ступив. Знову зупинився і стоїть.

Я стою навколішках, але стояння моє дуже Порожнє.

Він стоїть, але стояння його теж порожнє.

— Підведися, пане, — буркнув він, але слова його Порожні. Я все ще навколішках, але стояння моє Порожнє. Він пішов до Дивана і сів, немовби це Баняк або Пурхавка.

І аж тепер я зрозумів, що вже все полетіло під три чорти. Що вже всьому кінець. Війну Програно. А він — не Міністр.

Тоді я з колін підводжусь… І стаю. Стою. І він теж стоїть.

Тоді я й кажу:

— То що, Кавалькади ж уже, мабуть, не буде?

А він дух перевів і на мене глипнув:

— Не буде, — каже, — Кавалькади? А чому б це її мало не бути?

Тоді я й кажу:

— То що, відбудеться Кавалькада?

— Чому б це їй і не відбутись? Адже вже рішення прийнято — вона мусить відбутись.

Тоді я кажу:

— Га? Тобто вона відбудеться?

А він відказує:

— Я не флюгер на церкві.

І крикнув:

— Я не флюгер на церкві.

І каже:

— Ти за кого мене маєш? Я — посол, Міністр…

І раптом як крикне:

— Я — Посол! Я — Міністр!

І рече:

— Заср…цю, я не заср…ць, я тут уряду, Держави представник!

І вже далі кричав безперестанку як ошалілий:

— Я Посол, я Уряд, тут Посольство, я Міністр, я Держава, я Держава, я Міністр, я Уряд, Посольство, Держава, а Кавалькада відбудеться, відбудеться, бо Держава, бо Уряд, бо Посольство, і я — Посол, Посол, і Уряд, і Держава — і на Берлін, на Берлін, до Берліна, до Берліна!

І біжить до стіни, до вікна, а звідти — знову до шафи і кричить, кричить, волає, що Держава, Уряд, Посольство, що він Посол, і такий крик здійняв, що він Посол… Однак крик його порожній, і я будинок Посольства покинув.


* * *


Але Порожньо. І на вулиці теж Порожньо. Вітерець мене легкий і вологий обвіяв, але не знаю я, куди мені йти, що робити; і коли до кав’ярні я зайшов, там Чай Порожній. Тоді я подумав, що ось він — вінець Вітчизни старої… але думка ця Порожня, Порожня, і знову я вулицею йду, але, отак ідучи, сам не знаю, куди мені йти. Тому я зупинився. І так сухо й порожньо, як тріски, як перець або порожня бочка. Стою я собі й думаю, куди б це мені піти, бо ні Друзів, ні близьких знайомих у мене, а отак тільки собі на розі, пане, стою… і раптом мене охота посіла о тій годині нічній до Сина піти, Сина побачити… Бажання це не надто доречним було, та ще й уночі, але що довше я стояв на розі, не знаючи, куди мені йти (бо й кав’ярні вже позачиняли), то дедалі сильніше воно мене опосідало. Мій батько досить давно помер. Мати далеко. Дітей я не маю, а коли ні Друзів, ні жодної близької душі, то нехай я вже на чуже дитя подивлюсь і Сина, хоч і чужого, побачу. Бажання це, чесно кажучи, взагалі-то, божевільне, але я рушив з місця; і отак, коли Йду я без жодної мети, саме Просування у бік сина мною керує; і отак ні сіло ні впало я до Сина йду (і крок мій став повільним і несміливим). Син, Син, до Сина, до Сина! Я знав, що попри пізню годину я намір свій втілити зможу, бо Томаш із Сином дві кімнатки в пансіонаті винаймали, і, як заведено у південних країнах, усі двері навстіж залишали.

Отже, я легко до пансіонату ввійшов і кімнатку ту відшукав, і бачу там: голий на ліжку лежить, сном огорнутий, такі в нього груди, такі плечі, така голова і ноги, що поганець, поганець, ох і поганець цей Ґонсало! Він лежить і дихає. І дихання його мені якесь полегшення дало, але раптом злоба мене пойняла, що я сюди до нього вночі прийшов, та й чорт його знає навіщо і з якою метою… і отак я сам собі кажу:

— Ой, треба, ой, треба молодих пильнувати та й у послуху тримати! Ти чого лежиш оце, ледацюго? Я б тебе працювати примусив! Послав би по щось! Зробити щось тобі наказав! Ой, у шорах тримати тебе треба, не попускати, до роботи, до Молитви хоч кийком заганяти, щоб ти Людиною став…

Але він лежить, дихає. А я й кажу:

— Оце б тебе батогом добряче вперіщити, аби ти в послуху був, у чесноті виростав, бо, прости Господи, ледацюга догоричерева лежить…

І лежить. Лежить, а я стою, і сам не відаю, що мені робити, навіщо я сюди прийшов. Тоді мені піти захотілось; але піти я не міг, бо він Лежить, а я не знаю, навіщо сюди прийшов.

Отже, він Лежить і Лежить. Тут мене неспокій якийсь охопив, і я промовляю, але не вголос, а тихцем:

— Я прийшов сюди через тривогу за майбутнє Народу нашого, який Ворогами переможений, що нам нічого, крім Дітей наших, не залишилось. Аби Сини вірні Батькам і Вітчизні були!

Промовив я теє, але мене одразу ж страх охопив, навіщо я це кажу і чому кажу…. Ах, як тут Порожньо! Раптом так Порожньо! Раптом так Порожньо, неначе Нічого… немовби нічого не було… а тільки він тут Лежить, лежить, лежить… Порожньо в мені і порожньо переді мною. І крикнув я:

— Хай хвалить Господа всякий дух!

Всує однак Господа Бога ім’я, коли Син переді мною, коли Син лише і нічого, крім Сина! Син, Син! Нехай здохне Батько! Син без Батька. Син Без Нагляду, Син, від Пут Визволений, — оце якраз воно, оце я розумію!


* * *


Завтра рано-вранці — Дуель.

Коли ми на лужок умовлений, що неподалік від річки, приїхали, нікого ще не було; а Томаш молитву читав; але незабаром бричка з лікарем прибула; а невдовзі й Ґонсало з шумом, шиком, четвіркою рисаків і з форейтором, а за його екіпажем — Барон разом із Пицкалем на жеребцях рослих, карих жеребцях, які скакали та хрипіли, острогами биті й вуздою стримувані. Нарешті зібрались усі. Я з Бароном майданчик відмірювати став, але побачив жабу й кажу Баронові:

— Тут жаби.

А він відповів:

— Бо тут вогко.

Також і доктор Ґарсія підійшов до мене і попросив поспішити, бо в нього Цесія і Трамітація.

Було подано знак, і супротивники стали до бар’єра. Пан Томаш скромно й тихо, а Ґонсало у блиску й шику всіх шат своїх, а саме: Перев’язі з синього атласу, камізельки такої ж Атласної жовто-Шафранової, а на ній Кітель чорний і такий самий Напівфрак із позументом парадний, потім пелерина двох кольорів та капелюх Чорний Мексиканський з крисами широкими, дуже широкими. Барон із Пицкалем знову Жеребців осідлали. Ґонсало капелюхом помахав, коні захрипіли. Пицкаль до мене прискакав учвал, коня збив і мені з коня пістолети подав; а Путо знову капелюхом помахав.

Томаш спокійно на місці своєму стояв і чекав. Я пістолети заряджаю… і кулю випускаю в рукав, зарукавник. Тоді пістолет Томашеві вручаю, але порожній, а другий такий самий порожній пістолет Пицкаль Ґонсалові вручив. Коли ми набік відступали, закричав Барон:

— Вогонь! Вогонь!.. — але крик його був таким самим порожнім, як і цівка. Ґонсало, капелюхом своїм об землю вдаривши, пістолет підняв і стрілив. Лужком гуркіт розлігся, але Порожньо. Горобці, що в кущиках сиділи (товстіші, ніж у нас), сполошились; так само й корова.

Томаш, побачивши, що куля Ґонсалова його оминула (бо й не було її), зброю свою підняв і довго, довго цілився; але не знав він, що прицілювання його Порожнє. Цілився, цілився, стріляє — і що? — порожньо, порожньо; і від пострілу його нічого, крім шуму. Тут і сонечко трохи зійшло, пригрівати почало (бо туман розвіявся), аж тут з-за куща корова вилізла; Ґонсало капелюхом помахав; а здалеку, з-за кущів, Кавалькада із’явилась; а попереду два Форейтори, в одного — два, а у другого — чотири хорти на посторонку, слідом за ними Дами та Кавалери шумною процесією їдуть, балакають, пісні наспівують… і отак собі проїжджають, проїжджають, першим праворуч — Ясновельможний Посол у мисливському сурдуті на жеребці великому плямистому, далі — Радник, а поруч — Полковник. Їдуть вони, їдуть любісінько, немовби й на зайця полюють, хоч і це, пане, справа порожня, бо зайця нема… й отак вони тихцем проїжджають.

То ми на них вирячились, а особливо — Томаш. Але вони проїхали. Тоді ми — знову пістолети заряджати, я кулі в рукав, вогонь, вогонь, Ґонсало капелюхом помахав, стріляє з порожньої цівки, але нічого; і Томаш зброю піднімає, цілиться, цілиться, цілиться… о, як він цілився! О, як він довго, довго й уважно Цілився, і так уже ретельно, так страшенно цілився, що хоч і Порожня Цівка, скорчився, завмер Путо, і вже мені самому здавалося, що неможливо, аби Смерть із тієї Цівки не вилетіла. Постріл. Але з пострілу його нічого, крім шуму. Ґонсало капелюхом Великим Чорним помахав, Пицкаль із Бароном коней збили, що ті аж на зади присіли, а до мене доктор Ґарсія підійшов і просить пошвидше, бо в нього Цесія.

Аж тепер я мало за голову не схопився! І одразу мені зрозуміло стало, що ми немовби в пастку потрапили і тут взагалі жодного кінця не може бути, і ця Дуель взагалі закінчитися не може; бо ж вона до крові, а як тут крові з’явитися, якщо без куль пістолети? Ось він, недогляд наш, ось воно, сум’яття наше, помилка наша, що ми це під час укладання умов проґавили!!! Адже вони так цілий день і цілу ніч, і наступний день і наступну ніч, і далі цілий день стріляти можуть, бо я все їхні Кулі в Рукав ховаю, і вогонь, вогонь, і так без кінця-краю та без перепочинку! Але вистрілив Ґонсало! Стріляє Томаш!

І Кавалькада поодаль, за кущами з’явилась, отже Дами та Кавалери, а також хорти, і їдуть вони тихенько тюпцем або ступою, першим — Ясновельможний Посол, далі Радник із Полковником їдуть за зайцем (хоч зайця й нема), проїхали…

Ґонсало капелюхом помахав. Томаш пістолета до ока підняв. О, як він цілився! Боже, Боже, Боже, всією душею своєю, всією якоюсь чесністю своєю… і брову морщить… очі свої примружує… і вже Цілиться, так Цілиться, що Смерть, Смерть, Смерть неминуча кривава, тут Смерть, Кров бути мусить! Постріл. Але й шум. І оцим шумом порожнім він, мабуть, сам себе вбиває. Помахав Путо чорним капелюхом. І Кавалькада знову з’явилася, цього разу ближче, і так вони любісінько один з одним розмовляють, балакають, покрикують, на зайця, на зайця їдуть! Аж раптом жеребець Пицкаля жеребця, на якому Барон сидів, за зад кусає. За зад кусає! Барон його ляснув, і Пицкаль його ляснув; тож Барон його, як був верхи, по кумполу, не дивлячись, і Пицкаль по кумполу! Заіржали жеребці.

Ми — до них. Але вони вже понесли, по лужку гасають! Барон упав! А я бачу, що й коні в Кавалькаді хриплять, іржуть і Дами падають. Раптом собак, хортів, гавкіт шалений почувся і крик, зойк, ой, мабуть, вони на когось накинулись і мотлошать! Ми, дуель покинувши, за кущі на допомогу біжимо, а тут коні, Жеребці всі пручаються, кусаються, іржуть… а під псами не хто інший, як Іґнацій із Псами борюкається — його вони кусають і мотлошать! Вереск людський, собаче затяте гарчання, Іґнація стогін, кінський чвал, дамський писк, чоловічі голоси в дантівську симфонію злились.

Томаш закричав «Пістолет, пістолет» і в мене з руки пістолет видер і стріляє у псів; але цівка порожня.

Тим часом Ґонсало на цих Псів кидається з голими руками, тільки з криком страшним і несамовитим… і серед них упавши, з ними по землі качатися став — і верещить, смикає, їх від Іґнасика свого віддираючи, його тілом своїм, тілом затуляючи!

Та вже й форейтори на псів із посторонками, з батогами, з чим хто мав; інші теж похопилися. Й отак цих Псів і відігнали.

Так само вони й коней половили; а котрий упав, ті з землі попідводились і докупи збирались. Томаш до Сина підбіг і, побачивши, що, крім ран незначних, він жодної шкоди не зазнав, навколішки Богові дякував за безмірну милість Його; а потім до Ґонсала руку простягає:

— О, вже не ворогом ти мені, а Братом, Другом будеш, позаяк сина ти мого, ризикуючи Життям своїм, порятував!

Вони одразу ж обійнялися під гучні оплески всіх присутніх, а Ґонсала мужність піднесли до неба:

— Він од смерті його порятував! Він ворогу послугу зробив! Мало сам не загинув…

Іґнацій теж до Ґонсала руку простягає, а той обіймає його і як брата до себе притискає.

Отак за страхом і радість. Ясновельможний Посол промовляє:

— Ну, слава Богу, що так усе закінчилось, а провини в цьому нічиєї немає, хіба що жеребців і форейторів… бо коли жеребці кусатися почали, у форейторів пси зірвались і на юнака наскочили, якого тривога за Батька свого спонукала сховатись у цих кущах. Отже, тут, шановні панове і чарівні Пані, ви могли побачити очевидний знак Божої Милості, яка Батькові сина повернула. Погляньте на ці гаї! Погляньте на трави, на кущі, на Природу всю, яка під огромом Небес спочиває; і погляньте, як поляк перед усією світобудовою рятівникові Сина свого вибачає! Милість Божа! Прихильність усієї природи! О, бо справа це очевидна, найочевидніша, що поляк Господу та Природі милий Чеснотами своїми, а головне — Лицарством своїм, Відвагою своєю, Шляхетністю своєю, Побожністю та Довірливістю своїми! Погляньте ж на ці гаї! Погляньте на Природу всю! І погляньте ж на нас, поляків, амінь, амінь, амінь.

І тоді всі «Viva Polonia Martir» вигукнули.

Я впав навколішки. Аж раптом Ґонсало на середину вийшов і Капелюхом коло описав, від чого коні знову схарапудились, а він, однак, на коней не зважаючи, такі слова промовив:

— Велика, незмірна для мене Честь, що я з людиною такою гідною, поляком, міг до бар’єра стати, адже, Ясновельможний Пане, від сорому цього нехай мене Господь Бог боронить, щоб я чийсь виклик не прийняв, і я вже ні перед ким того не уникатиму, і мене Знайде той, хто Шукає; адже таке моє розуміння: нема для Чоловіка більшого скарбу, ніж бездоганна Честь Імені його. Якщо ж за справу Порятунку від Собак Сина Його Милості цей гідний Супротивник мій Другом мене вважати хоче, я від Дружби цієї не ухиляюся і Другом, Братом його хочу бути на всі часи. І теж сподіваюся, що не відмовить він у милості своїй і прийме запрошення на гостину до дому мого, і щоб Випити за дружбу цю, разом із Сином своїм до дому мого прибуде; де ми й вип’ємо!

Після слів цих усі закричали й возвеселились, тут обіймаються, там цілуються, і Ґонсало знову обіймав — спочатку Томаша, а потім Сина його. Отак Дуель і закінчилась.


* * *


Важка Гора моя в пустці дороги моєї і на Полі моєму, але Пустому, Пустому, немовби там і не було нічого. Отже, після всього я разом із Томашем екіпажем Ґонсала до палацу його їду; але не до того, що він його в місті мав, а до Естанції, розташованої на відстані двох або трьох миль. За нами на бричці Ґонсало з Іґнацієм їдуть. Отже, їдемо ми тією дорогою, наче під Гору, а там будинки, забудова, парканів багато, трава, деревця фруктові; і їдемо, а там пси, кури, діти граються і люди крутяться; й отак коні везуть екіпаж, їдемо ми досить швидко, але Порожньо та Глухо. Томаш у тиші їхав; я також мовчав. Раптом за руку мене схопив Томаш:

— Скажи-но мені, а може, не їхати… навіщо нам їхати туди? Нібито все в порядку, цей Чоловік нібито гідно себе показав і Сина мого від вірної смерті порятував, але щось мені не смакує оце його запрошення… Ой, краще не їхати… — так він говорить мені, але порожні ці слова!

Я відповів:

— Не їдь! Якщо не хочеш, не їдь. Не їдь краще… Чи ти не бачиш, що він не заради тебе, а заради себе Сина порятував? Чоловіче Нещасний, навіщо ж ти йому додому Сина везеш… і краще би ти Іґнація з брички забрав і втікав геть, як від Моровиці! — отак я відповів, але Порожньою була ця відповідь, Порожньою, бо хоч для заспокоєння сумління свого неспокійного говорив я, але ж бо знав, що порада моя якраз суперечливі висновки в ньому викличе і всякої можливості до втечі його позбавить.

А він батога схопив і коней ним уперіщив так, що вони рвонули!

— Вйо, вйо, — крикнув він, — хоч би й так було, як ти кажеш, не буду я з Іґнацієм від нього ховатись, бо Іґнацій мій не такий, щоб боятись його залицянь! — І батогом коней репіжить, аж ті скоком, а я, аби сумління заспокоїти, й кажу:

— Краще тікай, Іґнація не залишай у пастках його…

За дві години ми до брами великого саду під’їхали, що посеред безмежних рівнин Пампасів плюмажем пальм, баобабів і орхідей вистрілював. А коли брама відчинилась, алея перед нами постала похмура, задушлива, яка до Палацу вела рясно золоченого, Мавританської або Ренесансної, Готичної та Романської архітектури, в тремтінні колібрі, мух великих золотавих, метеликів різнобарвних і папуг строкатих. Закричав Ґонсало:

— Аж ось ми й удома! Ласкаво прошу! Ласкаво прошу!


* * *


Заходився він нас обіймати, низенько кланятися, до будинку припрошувати! Я знітився, і Томаш із сином своїм знітилися, побачивши Вітальні, Зал великих розкоші, з Плафонами, Паркетами, Алебастрами та Панелями, а також Еркерами, Колонами, Мальовидлами, Статуями, а далі — Амурчиками і Трапезними, Пілястрами, Килимами, а також Пальми, а також Вазони, Вази — Філігранні, кришталеві, ясписові, ківшики, кошики палісандрові, скрині венеційські або й флорентійські, а також виливана філігрань. І одне коло другого згромаджене, напхане так, що не дай Господь, що вже голова болить; бо ж ось Амурчик біля Химери, а тут на кріслі — Мадонна, а отам на поясі Ваза, одна під столом, а друга — за Вазоном, а там знову — Колона, невідомо звідки й навіщо, а поруч — Щит, а може, і Полумисок. Отже, бачачи Тіціанів, Рафаелів, Мурильїв картини та інші надзвичайні мистецтва шедеври, ми з повагою все це оглядали, і я сказав:

— Це скарби, скарби!

— Авжеж, скарби, — каже він, — і саме тому я, коштів не шкодуючи, все це закупив і сюди на купу зібрав, аби все це трохи Подешевшало. І правда, ці Шедеври, Картини, Статуї разом тут сховані, одне через друге дешевшали від надміру свого, і так воно все подешевшало, що цей Вазон розбити можу (а Вазон Перський, астраханський, майоліковий, блідо-зелений, ажурний ногою з підставки зіпхнув, від чого той Вазон на тисячі уламків розсипався). Але ходіть-но, Панове мої, чогось перекусимо!

А пес би тебе лизав! Пес би тебе лизав… Аж тут якраз песик маленький через залу біжить Болонський, хоч, вочевидь, із пуделем схрещений, бо хвіст у нього був від пуделя, а шерсть — від фокстер’єра. Тут-таки Мажордом прилетів, якому Ґонсало віддав наказ стіл накрити, бо, мовляв, це найщиріші Друзі, Брати мої! Кажучи це, він Панові Томашу знову в обійми впав, потім мене обійняв, а також Іґнація.

Аж раптом каже Томаш:

— Чогось тут пси гризуться.

І правда: дві собачки, одна з яких — Куций Пекінес, а друга — Вівчарка (але хвіст у неї немовби щурячий, а морда — як у Бульдога) — разом через кімнату, кусаючись навзаєм, пробігли. Ґонсало крикнув:

— Авжеж, гризуться-кусаються! Ой, як любісінько гризуться, поглянь-но, Пане Добродію, як ця Мадонна того Дракона китайсько-індійського кусає, а цей зелений Килим Перський отого Мурилья мого покусує, а ці консольки — з отими статуями, чорт їх усіх забирай, мабуть, мені для них доведеться клітки змайструвати, бо загризуть одне одного! — тут він сміхом вибухнув і, батіжок невеличкий, що на столі лежав, схопивши, бити ним Меблі заходився, покрикуючи:

— Ось тобі, ось, не кусайся, до буди, до буди! — І, втішений, знову нас обіймає, цілує, але переважно Пана Томаша, хоч теж і Іґнація. Ми зметикували, що гризня ота не тільки від псів походила, а й також через ці меблі різноманітні, що між собою сперечались і сварились, була. Але мовить Томаш:

— А отам Бібліотека.

І справді: в кімнаті поруч — великій і квадратній — книжок та рукописів купи на підлозі, ніби тачками понавезено; гори аж під стелю; а серед цих гір — справжнісінькі прірви, просіки, яри, насипи, байраки, а також курява, порохи — аж у носі крутить. На горах же цих дуже худюсінькі Читачі сиділи, які це читали; їх, може, семеро було чи восьмеро.

— Бібліотека, — каже Ґонсало, — бібліотека, ох, скільки ж клопотів у мене з нею — просто кара Божа, адже найвартісніші й найдорожчі — це твори найсправжнісіньких геніїв, найпрогресивніших Людства духів, та що ж поробиш, пане, якщо Гризуться вони і Гризуться, а також Дешевшають від надміру свого, бо забагато, забагато, і щодня нові з’являються, і ніхто прочитати всього того не годен — бо всього забагато, ох, забагато! А оце, пане, я Читачів найняв і їм добряче плачу, бо вже соромно мені, що отак воно все Нечитане лежить, але забагато, прочитати всього вони не можуть, хоч і безперестанку весь день вони читають. Але найгірше, що всі книжки одна з одною гризуться, гризуться і, мабуть, перегризуться між собою, наче собаки!

А я беру й питаю, бо якраз маленький песик пробіг, на вовка схожий і водночас на таксу:

— А цей якої породи?

А він відповідає:

— А це мої кімнатні собачки.

І тієї ж миті Томаш іншого пса побачив, який у передпокої лежав, і каже:

— А ця, мабуть, лягава, але вуха висять кепсько, бо ж у неї наче в Хом’яка вуха.

І відповів Ґонсало, що він суку мав Вівчарку, яка, вочевидь, у підвалі з Хом’яком спарувалась, і хоча потім із Лягавим схрещена, з вухами Хом’яка щенят народила.

— Гиджа! Кус його! — крикнув він.

А нам усе сумніше… хоч і гостинність, люб’язність його примушувала нас до взаємної люб’язності, важко було приховати дедалі більше сум’яття через дивність цього дому і цього чоловіка. Томаш засумував, спідлоба позирає, як короп, набурмосився вусиками, Іґнацій бідолашний немовби язик проковтнув, взагалі мовчить, стоїть, а я, хоч нібито з Ґонсалом у спілці, сам не знаю, чого очікувати від місця того, яке не так, можливо, якоюсь особливо разючою дивністю, як комплексом багатьох дражливих деталей викликало в нас сильний головний біль. Коли Ґонсало, попросивши у нас вибачення, до кімнат своїх вийшов, щоб у зручніший одяг перебратися, ми залишилися самі й не мали про що розмовляти; і в тиші мух дзижчання, крик папуг, гарчання собачок у задушливій вечірній спеці чутно було. Аж раптом Ґонсало повертається, але у Спідниці! Ми від вигляду такого збараніли, а Томашу кров у голову від гніву страшного вдарила, і він, може б, і поліз у бійку… та от тільки спідниця та нібито й не спідницею була! Але дідько його бери! Він насправді спідницю вдягнув — білу, мереживну, але кроєм вона трохи Халат нагадує; а блузка зелено-жовта, фісташкова була немовби сорочка. На голові Капелюх великий, солом’яний, квітами прикрашений, у руці — Парасолька, а на голих ногах — чи то Сандалі, чи то Черевички. А потім як крикне:

— Гей-гей, запрошую до столу, погуляємо на славу! — Але помітивши обурення наше, додав: — Ой, бачу, що ви на мене як на опудало дивитесь, але я не опудало; і доводжу до вашого відома, що в країні моїй рідній заведено через спеку надмірну у спідничках по дому ходити; тому нічого поганого чи дивного в цьому нема, а відтак прошу дозволу заради зручності своєї цей одяг носити. Кожен край має свій звичай! А ще я трохи припудрився, бо в мене шкіра від спеки тріскає. Агов, слуги, накривати, подавати, свято нині, хутко, гість у дім — радість з ним, від щирого серця прошу, та й обнімімося ще раз, бо кращих Друзів і Братів у мене, мабуть, і не було, ох і свято, свято!

І обіймає, цілує, і за руку нас схопивши, до їдальні біжить із вигуками-припросинами, а там — круглий стіл від чар, кришталю, Кубків, Філіграні вгинається… і тут-таки лакеї з тацями, Полумисками, Каструльками, але, пане, ми придивляємось, а це, здається, Покоївки! Ще пильніше приглядаємось, а це Лакеї, бо з Вусиками; хоч, може, і Покоївки, бо в Чепчиках; але, здається, Лакеї, бо у штанцях. Закричав Ґонсало:

— Прошу, їжте і пийте, і нічого не жалійте собі, свято, свято в мене, їжте, пийте, гуляйте!

Він налив мені нагрітого пива; але незрозуміло, пиво це чи не пиво, бо хоч воно й пиво, та, мабуть, вином розбавлене; і сир чи не сир, і справді сир нібито, але ніби й не сир. Потім паштети оті, Перекладанці, і нібито Рогалик якийсь чи Марципан; однак не Марципан, а може, Фісташка, хоч воно і з печінки. Неввічливо було б занадто до цих страв придивлятись, тому ми їмо та вином чи, може, пивом або й не пивом запиваємо, хоч декому довго шмат у горло не лізе, та він його все ж ковтає. А Ґонсало все гучні докази щирої гостинності виказував і пісеньку заспівав:


Як стріляють мої очі,
Хочу Гриця, дуже хочу!


* * *


А потім він і каже:

— Чорт забирай, чому ніхто не стоїть, адже я спеціального Хлопця для Учти тримаю, щоб Стояв він біля гостей… Чому ж Учти нема? Агов, Гораціо, Гораціо!

На його поклик Хлопець з буфету вийшов і на середині кімнати став. А Ґонсало до нього:

— Ох ти ж ледацюго, чому не стоїш, за що я тобі плачу, ти тут мусиш стояти під час Учти! — І до нас звертається: — Такий звичай є в моїй країні, а головно — у порядних домах, аби один слуга лише задля Учти стояв; але ледацюга воліє догоричерева лежати. Пиймо-випиваймо!


В молодиці крикливиця,
Краще глибше, та Подовше!


Отже, п’ємо ми. Випиваємо. Але важко, важко, ой, важко, немовби десь полем блукаєш, а ще ж Порожньо, неначе в порожній стодолі, де тільки солома сама порожня. Отак у безмежній порожнечі душі моєї немовби катеринка крутиться. Одначе дивлюся я на Бовдура цього, що посеред кімнати стоїть, витріщившись, і бачу, що Гораціо цей безперестанку Ворушить то тим, то сим… і так: то оком моргне, то рукою ворухне, або з ноги на ногу переступить, або слину ковтне… Ці рухи загалом досить природними були, але й Неприродний вигляд мали… хоч і природні, та ледь помітні… але щось мені здалося, що він не просто для Учти призначений… і краще до цих Рухів його придивившись, я помітив, що цей роззява немовби спрямовує свої рухи на Іґнація. Але Ґонсало заспівав:


Мамцю, мамцю, Брик та й Брик,
Але краще Пшик та й Пшик!


Отже, дивлюсь я, хоч нібито й не дивлюсь, але все-таки дивлюсь… і бачу, що Бовдур цей з Іґнацієм зв’язок встановлює — отак: як Іґнацій Ворухнеться, то й він ворушиться (хоч цього майже не видно), немовби він в Іґнація на мотузці. Тож якщо Іґнацій по хліб потягнеться, то він Оком моргне, а якщо Іґнацій пива вип’є, то він Ногою поворушить; і ледь-ледь, так, що ці рухи його майже непомітні; але він так своїми Рухами його Рухи повторює, що немовби з ним рухами розмовляє. Мабуть, ніхто, крім мене, цього не помітив.

У ту ж таки мить пес великий лягавий прийшов лащитися; і як баран чорний, або як кіт великий із кігтями; от тільки з козячим хвостом, і не нявчав він, а як коза бекав. Ґонсало вигукнув:

— На, на, Неґріто, візьми Недогризок!

Питає Томаш:

— А цей якої Породи?

Ґонсало на це відповідає:

— Сука була сенбернара з домішкою лягавої та шпіца, але, вочевидь, десь по підвалах з Котиком-Муркотиком спарувалась; і як її не пильнуй, все одно не встережеш. Але ходімо до зали на десерт, там прохолодніше, свіжіше, прошу, прошу, Гості мої дорогі!

Каже Томаш:

— Прошу вибачити нам, але вже сутеніє, а ми дороги не знаємо, крім того, у мене невідкладні справи; нам уже час. Накажи, Пане Добродію, коней запрягати.

А той у крик:

— Ні, ні, я навіть і чути не хочу, ще не було такого, щоб я Гостей проти ночі відпускав! Гей-гей, а ще я наказав колеса з бричок познімати!

З настанням сутінків з’явилися великі золотаві мухи і під пальмами роїтися почали, і коли Папуг крики вщухають, інші голоси, ляскоти та зойки невідомо яких Тварин лунають і ніч мантильєю своєю накриває шумні Баобаби. А в нас десерт чи не десерт, розмова чи не розмова, і хоч ми й не п’яні, та п’яні, серед Меблів тих, які вже невідомо чи Меблі, чи Вази… але Порожньо і як у пустелі. І хоч би що ти затіяв чи вирішив, будь-яка думка, будь-яке рішення як стерня, як Солома, як Бадилля, вітром звіяне у простори сухі. І щораз більше Небуття, порожнеча наша. А отой Бовдур по-старому посередині стоїть і Іґнацієві в такт рухами своїми танцює, хоч і не танцює (бо ж ніби Стоїть). Урешті-решт, господар долю нашу полегшив, до сну знак подаючи і слуг покликавши, аби нас до кімнат гостьових провели.


* * *


Мені для ночівлі приділили Купальну Кімнату, а поруч — для Томаша Будуар, у якому дурничок повно різноманітних, переважно Віял, Статуеток черепахових або порцелянових і Пінних — на полицях, Консолях, підставках, столиках Китайських, за Параванами. Іґнацію в іншому крилі палацу спальню приділили, і з того Томашева гризота, бо вже очевидним ставав намір Ґонсала, щоб його відокремити. Коли я в кімнаті сам залишився, а тільки з запаленою свічкою, досить сильна мене охопила тривога, і кажу я сам до себе: о, що ж ти робиш, що замислив, дивись, аби тобі Гірше не стало… але слова мої порожні, порожні, порожні. І вдруге я промовляю до себе: о, чому ти тут, чому з Путом проти Батька шляхетного змови плетеш, адже тобі це Боком вилізти може… але як перець, як бадилля сухе й порожнє все. Тоді я кажу: о, навіщо ти ті Кулі в рукав випускав, навіщо Земляка-Співвітчизника зрадив?.. але як об стіну горохом, порожнечею відгонить, порожньо, пане, порожньо… Аж тут сильний Страх охопив мене, але й він зовсім порожній. Тоді я пережив найдивніше відчуття, бо не страх, вочевидь, а Порожнеча страху мене лякає; і це вже не сам Страх, а лише Страх через відсутність Страху. Тоді в пустелі своїй я промовляю:

— Йди до Томаша, зізнайся у провині своїй, повідай усю Правду, нехай тут Правда запанує, бо з тобою щось погане трапитися може, йди, поспішай!.. — Але бачу, що замість того щоб цими словами зворушитись і злякатись, вони стають немовби Порожня Пляшка або Скриня. Отже, побачивши, що я взагалі не злякався, я так Злякався, що до кімнати Томаша як божевільний влетів із криком:

— Знай, Томаше, друже мій, що я тебе зрадив і Дуель ця без куль була, бо так ми з Ґонсалом облаштували! На Бога, тікай із Сином своїм, тікай, поки можна, бо тут, у цьому домі проклятому, Сина в тебе вкрадуть, і не тобі з цими чарами мірятись. Тікай, тікай, кажу тобі!

Томаш від заклику і зізнання мого з ліжка скочив і в Сорочці посеред брязкалець, руки догори здійнявши, крикнув:

— А чи правда, що без куль Дуель була?

До мене наближається, підлітає, за руки хапає:

— Кажи, кажи! Без куль? Без куль? Самим порохом?

Коли Старий мене за руки схопив, я навколішки перед ним скрушно впав, у Печалі та Скорботі моїй… але Скруха та порожня. Він нічого, тільки дихає та сопе, і дихання його важке, здається, цілу кімнату наповнювало. Він запитує:

— То ви всі у змові були?

— Я з Ґонсалом.

— А інші секунданти?

— Барон і Пицкаль теж у змові.

Він дихає, дихає важко, наче під Гору йде. І каже:

— І за віщо ж ти мені це заподіяв? І за віщо ти моє сиве волосся зневажив? І скажи, що я лихого тобі зробив, що ти мені це заподіяв?

І тоді я плачем важким і щирим зайшовся, його за ноги старі обіймаючи; але сльози мої порожні, немовби з даху стікають.

— Тобто я самим лише порохом стріляв? Самим порохом я стріляв, самим порохом я стріляв?

Він повторив тричі. Гнів його відчувши, я ще сильніше до ніг його припав і, голови підняти не сміючи, гнів сивоголового Старця старого, гнів рук тремтячих, пальців, як кігті скривлених, очей древніх, Вицвілих і кісток сухих гнів над собою відчув. Тоді я знову до ніг його тулюся, та безжальні й тверді Ноги його!

Він промовив:

— Хай буде на це Воля Божа!

Я вигукнув:

— Заради всього святого, що ти надумав?..

О, бачить Бог, що в цю мить я в усьому поводився так, як слід було, і належну Боязнь, Страх і Трем я виявляв… Але страшним був для мене мій Страх саме Нестрашністю своєю, о, чому ж я біля Батька ніг гнівних і на колінах моїх Жалю, Болю і Страху відчувати не здатен, а тільки Солома, сіно, Бадилля, Бадилля порожнє! Він каже:

— Я ганьбу свою змити повинен… я її кров’ю змию… але не бабською кров’ю нікчеми цього… Тут інша, дещо Важча кров потрібна!

Я йому до ніг. Я до Ніг його! Але тверді його Ноги. Тут голос хрипкий, тут волосся сиве; тут зморшки, рука здійнята дрижить, око на півповіки прикрите, і прокляття його тут-таки наді мною нависло! Затремтів я, заціпенів, але впорожні затремтів і заціпенів, бо порожньо, порожньо, Порожня Цівка і Пістолет Порожній!

— Схоже, мене і Сина мого в дурні пошити хотіли; але Син — не дурень! І я теж не блазень! — І кричить серед усіх цих брязкалець: — Не блазень!

У цю мить я збагнув, що і йому Порожньо… І ось так, як у ліску сосновому, коли Сухо, Порожньо і вітер здаля Бадиллям та засохлим зіллям повіває, ворушить їх, шелестить ними, у мох залітає, листям і стеблами грається… а вгорі — сосни та ялини… Марний крик! Порожній гнів! Перець, материнка, а що пропало, те пропало! Але приступив до мене Старий… наблизився, за руку взяв і губи до вуха мого наближає:

— З Божою поміччю я це кров’ю змию, і кров важка і страшна буде, бо Сина мого!

А я кажу:

— Що ти хочеш зробити? Що ти хочеш зробити?

А він відповідає:

— Я Сина свого власною рукою батьківською порішу і його Вб’ю, його цією Рукою моєю умертвлю, Ножем або й не Ножем прохромлю.

Я вигукнув:

— Ти збожеволів! Заради Бога! Що ти говориш?

— Вб’ю, вб’ю, бо неможливо, щоб я з Порожнього Пістолета стріляв… уб’ю його. Вб’ю!


* * *


У порожнечі страху мого порожньо, порожньо, я мерщій кімнату покинув. З вікон Ґонсалових віталень мляве світло місяця падало. Тепер зрозуміло було, що Томаш цей намір свій втілить, і він не тільки за глум свій мстився, а й Сина цією смертю страшною теж від посміховиська прагнув порятувати. Коли в битві кривавій Земля і Небо, загравою охоплені, на зади з хрипом присідають, і все Валиться, Розвалюється, і Крик, Ревище, Матерів зойк і Чоловіків Кулак у ляскоті і скреготі, і в Трун і Могил хрускоті, в остаточному світу, Природи збуренні Поразка, Загибель і Кінець наближаються, коли Суд над усіляким сотворінням живим діється, він, старий, теж до Бою стає! Битися хоче з Вітчизни ворогом! І коли вік похилий на Неміч вказує, він Сина свого єдиного до війська віддає на смерть або на каліцтво. І ось тепер на шальку він не тільки Сина свого Найдорожчого кидає, але й також почуття свої, цю Жертву Старця важку і криваву. Та марна Жертва його. Нестрашне сиве волосся. Порожнє Старця почуття! Бо він, з порожньої цівки в Пута стріляючи, порожнім став, а може, і дитинним Стариганом, і тільки кашки якоїсь йому дати, хай би їв, або хай би в дітей воші шукав, або у ворон і галок з пукавки стріляв у день літній! Ось неміч Порожньої Стрілянини його. А він, цю Неміч свою відчуваючи, хотів її в собі вбити, Сина свого вбиваючи… і, Сина вбиваючи, він цим синовбивчим страшним убивством своїм Стариганя порожнього в собі вбиває, аби Старцем кривавим, Важким стати, і Старцем він хотів Злякати й Настрашити! Та порожнє благання моє! Порожні молитви мої! Бо в ньому Старець від молитов моїх боязких ріс-виростав…

А Чорт, Чорт, Чорт, Чорт, Чорт забирай! Поки я думками б’юсь у нічних шерхотах, шелесті, пискоті, скавуліннях нічних дому цього, Ґонсало звідкілясь вистрибує!

— Оце Старий кляне! Я все чув, бо за дверима сховався! Навіщо ж ти йому, зраднику, про пістолети розповів?

— Якщо ти чув, то знаєш, що ігри твої вбивством закінчаться, бо він, якщо пообіцяв, то зробить, і Сина вб’є.

Від нього горілкою війнуло… він заточився і мало не впав… П’яний як чіп!

— Хотів би він Іґнасика мого вбити, — крикнув він, — та не дочекається, бо якраз мій Іґнасик його і вб’є!

Він на п’яну голову верз казна-що. Але щось мені в цих словах його не подобалось, і тоді я кажу:

— Ти п’яний. Краще йди спати. Навіщо ж Іґнацієві батька вбивати? Ой-ой, краще ти йди, виспись, не мороч голови!

— Старого Іґнацій уб’є! Я вже це влаштую, бо є в мене спосіб… Я маю до Іґнація підхід!

Він молов нісенітниці. Його п’яні нісенітниці і слухати не варто було! Але щось на кінчику язика в нього було, тому я його за язика й потягнув:

— Який у тебе підхід до Іґнація? Іґнацій дивитися на тебе не може.

Він образився:

— О-о-о! Він навпаки, дуже мене любить! І я зроблю так, що він Тата вб’є! Він Тата вб’є — і я маю для цього Підхід! А коли він батьковбивцею старого хріна стане, тоді, мабуть, Допомоги й Підтримки моєї потребуватиме, бо це карна справа, це криміналом пахне; і вже до мене лагіднішим стане, ой, дана, ой, дана!

Я його за горлянку вхопив!

— Кажи, що ти надумав? Що ти тут за нове Безумство-Чортівню снуєш? Що за інтриги з цим своїм служкою, з цим Горацієм, ти плетеш, що в нього спільного з Іґнацієм, чому він за Іґнацієм Рухи повторює, що ти з ним замислив? Кажи, бо задушу тебе! — а він у моїх руках обм’як, очима поводить і шепоче:

— Ой, не души, не души, души, души, души!

Немов обпечений, я від шиї його відскочив:

— О! — вигукнув я. — Бережися, гадюко, бо я з тобою розправлюсь!

І тоді він крикнув:

— Синчизна, Синчизна!

Я онімів. А він знову:

— Синчизна, Синчизна, Синчизна! — крикнув він на повен голос, аж слово це весь дім, здається, наповнило і на Ліси, на Поля перекотилось; і знову «Синчизна» він кричав, як одержимий… Від того крику я Ходити почав і вже до Ходіння мого, в Ходіння своє поринув! А він і далі кричить:

— Синчизна, Синчизна, Синчизна, і Синчизна, і Синчизна, і Синчизна! — Ходіння моє від криків його все потужнішим ставало, і вже таке воно Різке, таке Могутнє ставало, що ось-ось і будинок разом із Криком його злетить у повітря!

Раптом дивлюся — нікого нема. Втік поганець, мабуть, криків злякавшись своїх, а мене одного залишив — із самим лише Ходінням моїм. Я Ходіння своє урвав. Зала велика, предметами різноманітними наповнена, але один на другому, один на другому, тут — Триптих під Вазою, там — Килим на Канделябрі, Крісло на Стільці, з Химерою Мадонна… і Безлад, Безлад, Безлад, і вже без жодного сорому одне з другим парується, як трапиться, безлад. А також писк, скавуління, шерхоти всіляких тварин, які бігали одне за другим там по кутках, за фіранками, диванами, і Пес замість того, щоб бігати за Сукою, міг із Кішкою або з Вовчицею, з Гускою, куркою, а може, і зі щурицею — Розпалений і Хіттю Розжарений, і Сука з Хом’яком, Кіт із Видрою, Щур із Коровою, і пішла гульня, Безлад, Безлад і Гульня, а нічого, нічого, та чого вже там, гайда! Господи! Боже милостивий! Богородице Діво! Та тут переді мною з одного боку — Синовбивство, а з другого — Батьковбивство!

Отже, зрозуміло було, що Старий у затятості своїй присягу свою виконати готовий і Іґнація ножем, а може, і не ножем, прохромить… і теж зрозуміло і очевидно, що й Ґонсала слова не на вітер кинуто і що він знає Підхід до Іґнація, щоб його до Батьковбивства спонукати… а отже, без убивства тут, мабуть, обійтися не могло, і тільки в тому річ, якої форми вбивство це набуде — Батьковбивства чи Синовбивства… Я перед Томашем, батьком моїм, навколішки впасти хочу… але знову крик Ґонсала «Синчизна, Синчизна» у вухах моїх пролунав, вуха розриваючи, тоді я з колін схоплююсь і до Ходіння мого, в Ходіння своє поринув, Ходжу, Ходжу, Ходжу і от-от увесь дім розвалю та старого вб’ю! А що мені старий! Старого зарізати, вколошкати! Старого десь запопасти, задушити, нехай би Старого молодий задушив! Чи вічно має Батько Сина різати? Коли ж це Син — Батька?

Отже, Ходжу я і Ходжу. Але коли я так Ходжу, Ходіння моє немовби кудись іти починає і веде мене кудись (хоч я сам не знаю куди)… а там десь Іґнацій, сонний лежить… тому, отже, Ходіння моє ходить і ходить, і ходить, а там Іґнацій… і я Ходжу, а там Іґнацій десь у кімнаті, яку йому Ґонсало приділив… ну і думаю я, отже, чого ж це я так усе Ходжу, сходжу-но я до Іґнація, до Іґнація… і коли думка ця мене відвідала, я ходіння своє до коридору спрямував, що провадив до Іґнацієвої кімнати; а там темно, коридор, поганець, довгий. Раптом я ногою на щось м’яке й тепле наступаю і, згадавши про псів, що звідусюди з’являлися, думаю: пес чи не пес. Стривожений, я сірника запалив, але це був не пес, а Хлопець великий, чорнявий, який на землі лежить і на мене мовчки дивиться, очиська вибалушив. І не рухається. Я через нього переступив і далі йду, а сірник мій згас, але на щось ногою наступаю, думаю «пес чи не пес», сірника запалюю, дивлюся: Хлопець великий на підлозі лежить з великими босими ногами, прокинувся й на мене дивиться. Тоді далі я йду, але сірник згас, і знову на двох Хлопців наступив, з яких один білий, Рудуватий, а другий — менший, худорлявий, і обидва на мене дивляться й мовчать, тільки на другий бік перевернулись.

Йду далі. Коридор довгий. Я збагнув, що тут Парубки, які в господарстві задіяні, лежбище своє на ніч мають… що мене й здивувало, бо годилося б у фільварочних будівлях їм сіни якісь приділити… але кожен господар на свій розсуд усе влаштовує і до Чужого Монастиря зі своїм Законом не пхайся. Одначе від надміру цих Хлопців якась мене огида пройняла, аж сплюнув я, але думаю собі: на що ж ти сплюнув? І, зупинившись, сірника нового запалив. А там — Хлопець чорнявий досить великий лежав, на якого я мимохіть наплював, і йому по вуху плювок стікав. А він мовчить, знай на мене поглядає. Сірник мій згас.

Мене гнів охопив, і думаю я: чого ти на мене очиська свої Вирячив, коли я на тебе Плюю… і ще раз на нього плюнув. Але нічого, тихо, він не ворушиться… Тоді я сірника запалив і бачу, що лежить він і плювок мій по ньому стікає. Але сірник згас, а я думаю, чорт тебе забирай, стерво, я плюю на тебе, а ти, мерзото така, ледащо, анітелень, то я тоді ще раз тобі Наплюю на мордяку, в пику, аби ти знав!.. І Наплював, але коли сірника запалив, бачу, що лежить він і анітелень — на мене позирає. І згас сірник, а я вже вголос кажу:

— Ти такий-сякий, ох ти стерво ж таке, ледащо, мене не здолаєш, а може, ти думаєш, що я плювати перестану, — не діждеш, уже я на тебе Наплюю і далі плюватиму, скільки мені захочеться!

Ну і Наплював я, тільки він і не поворухнеться, і тоді я сірника запалив, дивлюся, а він на мене дивиться.

І тоді така думка моя:

— А може, він думає, що я так роблю для приємності, для Задоволення свого?..

І заціпенівши, довго ні на що наважитися не в змозі, я все стою, стою, а він лежить, лежить — і нічого, нічого, час минає, спливає… аж врешті я перестрибую через нього, тікаю як від Чуми і мчу, лечу, об якусь стіну розбиваюсь, до кімнати якоїсь чи передпокою потрапляю і зупиняюсь… бо відчуваю, що знову щось переді мною лежить. Чортівня, мерзота — ще один, і кінця їм немає, от я тобі зараз мордяку розквашу… і сірника запалюю. Аж ось на ліжку під стіною Іґнацій лежить, голий, у чому матір народила, сном огорнутий, спить і дихає. Побачивши його, я заціпенів. Бо ж із вигляду він спав, як порядне хлоп’я. Але коли він спить, у ньому спить Підлість, і, о Господи, Падлюка він, не інакше як Падлюка, Падлюка, на всяку Підлість здатний; і якщо йому тільки попустиш, то він Падлюкою б і став, як ті Падлюки!


* * *


Ранок наступного дня ще спекотнішим за попередній пополудень виявився, а повітря — задушливим і вологим; через що сильне спітніння і мокра сорочка. Крім того, задуха нестерпна на груди, на голову і на кістки, на м’язи всі, ломота, яка змушувала до постійного потягування-розтягування. Й отак ми мляво в цьому ранку колупаємось, ледве з ліжок встаємо, з Господарем вітаємось і сніданок, важко дихаючи, споживаємо. Ґонсало в халаті ранковому, Ажурному, Сап’яновому і в черевичках, пижмом сильно в носі крутить, а рукою білою, пещеною палички білі, цукрові до кави підсуває. Песиків-псів різноманітних чимало… хвостиком, у котрого він є, махають. Ми їмо, що дають, нахвалюємо! А Бовдур знову стоїть і знову до Іґнація ледь помітно Рухається, так, немовби на сопілці Рухами своїми підіграє, але так непомітно, так тонко, що й невідомо, чи він це до Іґнація робить, чи, може, і без наміру жодного, мимоволі отак око примружує або з ноги на ногу переступає. Одначе так спритно і мелодійно цей Блазень Гораціо з кожним рухом Іґнація звіддалік з’єднувався, що це здавалося не чим іншим, як акомпанементом на флейті. І сам Ґонсало це помітив і сказав:

— їжа приємніша під лісовий акомпанемент.

Томаш, який за цю ніч постарів, мабуть, на двадцять років, з-під повік опущених поглядом Сивим, втомленим і мало не споконвічним на ці забавки позирає… але нічого не каже… і тільки: «Авжеж, — каже, — таку невдячність Господареві нашому виявити не хочу за Гостинність його, щоб тут на декілька днів із Сином не залишитись, а справи, хоч і термінові, почекати можуть». Здивувався Іґнацій, очі вирячив (і одразу ж Бовдур у такт очам його з ноги на ногу переступив), але Ґонсала надзвичайно це Томашеве рішення втішило, і він вигукнув:

— Яка щаслива година! Оце друг! Ходіть до саду, кістки розімнемо. Ходи-но, ходи, Іґнасику, побачимо, хто в Гилку найкращий гравець, а старших Вельможних Панів-Добродіїв прошу і припрошую суддями спритності нашої бути!

Він м’ячика з шафи дістав і ним в Іґнація кинув. Зашарівся Іґнацій, Бовдур слину глитнув; але ми вже до саду йдемо, а за нами — собачки.

Мух великих золотавих дзижчання поміж Пальм, кущів, папуг, у гущавині пишних квітів і Бамбуків, як обіймами задушливими й вологими, огортало, бо спека надворі ще сильніше, ніж удома, відчувалась. Тварини різноманітні дивні направо й наліво розбігались, і пси великі дворові повилазили, лягаві, і Мордами нас нюшити заходились — але Морди їхні були Клаповухі. За Іґнацієм Бовдур ішов, і так спритно, поганець, мелодійно, що немовби на сопілці його крокам підігравав. На лужок ми вийшли, де майданчик для Гилки, за парканом, побіч Оранжереї. Пояснивши правила гри, які не такі, як у нас (бо м’яч спочатку з руки б’ється об стіну, а після дворазового відскоку від землі вдруге б’ється об стіну, але битою-гилкою; тільки після двох відскоків його можна відбивати), Ґонсало одразу ж із руки м’яч об стіну вдарив і вдруге вдарив після дворазового відскоку битою; і то дуже спритно. Іґнац підбіг і його з гилки прийняв, а Ґонсало одразу ж стрибнув і низенько над землею його м’яч гилкою вдарив… той аж злетів; але Іґнац стрибнув, наздогнав його, вдарив, а той аж летить, от тільки трошки криво, боком він пішов, боком! Побіг Ґонсало за ним і на Горація крикнув:

— Ти чого, ледащо, без діла стоїш, може, краще за Роботу би якусь узявся, от мука одна з цим бовдуром, візьми цурпалка й оті кілочки ним позабивай отам на грядках, бо порозхитувались!

Він знову м’яч підбиває, Іґнац стрибнув і його — з відскоку у відскік, тож Ґонсало скоса… кручений, кручений пішов!.. Потім Іґнац стрибає, б’є з Гилки в Гилку, а той його зрізає на льоту, що м’яч аж плеснув, тоді Іґнац ледь-ледь його зловив і догори Свічку пустив; а тут Ґонсало з відскоку! Гилка! Гилка лупить! Сильно луплять, бах, бах, бах, бах — лунає довкола!

А тут Бовдур збоку бух, бух, бух, бух — кілочки, що на грядках були, цурпалком забиває. Іґнацій програвав. Ґонсало перемагав. Дарма Іґнац скаче й бігає!.. Ґонсало краще тренований, то Скоса, то Свічкою підбиває, і м’ячик в Іґнація біля носа літає. Бах, бах, бах, бах, битами б’ють, битами луплять! А тут Гораціо поруч бух, бух — кілочки забиває. Розізлився Іґнац і, мабуть, уже з останніх сил, червоний і спітнілий, бух м’яча з гилки; і водночас Гораціо бах збоку в кілочок! Злетів м’ячик, Ґонсало ледве його відбив! А Іґнац і знову бах, а коли він бах, його одразу ж Гораціо перекривлює — Бух цурпалком у кілочок… і так із цим Бухом-бахом м’ячик свистить, літає! Тоді знову Іґнац — Бух, Гораціо — Бах у кілочок і Бухом-бахом м’ячик летить, що Ґонсало його ледве дістати зміг! Отже, знову Іґнац бах у м’ячик, Гораціо бух у кілочок, немовби вони разом проти Ґонсала грають; а Іґнац, відчувши, що собі спільника знайшов, щоразу сильніше б'є… І отак бухом-бахом граючи, вони перемагають! Я на Томаша позираю, який з-під кущуватих своїх брів стежить, а тут бух, бух, бах, бах, бах, і тільки-но Іґнац бух, то Гораціо — бах, ось таким-от Бухбахом! Чи розумів Томаш, що це не Гилка, а засідка, що в нього Бухбахом цим Сина викрадають, що Сина його цим Бухбахом спокушають? Нічого старий не казав. Собаки гризлися. Тож коли гру закінчили, Іґнац, спітнілий і розпашілий, дихає і дихає, а Ґонсало, знай, вітає його, обіймає, вихваляє надзвичайну спритність його! Так воно й далі пішло! І вже зранку до вечора нічого, крім спокушання Сина, Сина за допомогою цього Бовдура викрадання… під важким поглядом Батькового ока споконвічного! З ранку до вечора той самий Сором, той самий диявольський, пекельний задум Ґонсала серед Папуг, дзижчання Мух, як змія зелена велика у траві, в гущавині.

Бо вже зрозуміло стало, навіщо йому цей Гораціо потрібен. Ось ми пішли стайню оглянути, а там мули дуже лихі, в них ноги, як у Коней, але кусаються вони, як Віслюки. І каже Ґонсало в цій задусі: «А на цих мулах ніхто верхи не всидить, бо вони скидають»; і одразу ж Іґнац каже: «Я спробую»; а тоді Ґонсало: «Гораціо, ти чому нічого не робиш, візьми тим часом оту кобилу та через жердину її, бо вона забула, як скакати». І коли Іґнація мул скинув, Гораціо теж із кобили впав, тож і один, і другий підводяться, кістки збирають, сміхом вибухають, і так їхній Сміх і їхні Падіння змішуються. Сміється Ґонсало! А то — з рушницями на птахів, але, каже Ґонсало, візьми-но ти, Гораціо, пукавку та ворон за стодолою постріляй, бо дуже вже вони курячі яйця дзьобають… і так, коли Іґнац пташок у гаю стріляє, там Гораціо ворон за стодолою… і знову постріли змішуються… Або коли Іґнац у ставку купається, Гораціо у воду впав, тоді Іґнац його за ногу вхопив і на берег витягнув. Отака-от ненастанна мішанина, отаке Бовдура цього вічне, ненастанне й нав’язливе підігрування, єднання в усьому, набридання! Хоч Іґнацій, певне, зметикував, що й до чого, і лихі наміри Ґонсала в усьому цьому передчув, перешкодити не міг, щоби власні його крики, стрибки з такими ж Гораціо криками і стрибками в одне ціле не зливались і щоби враження не справляли, ніби вони друзі або брати. Бачив усе це Томаш, але немовби й не бачив…

Але Порожньо. І хоч відома моторошність майбутніх подій, хоч Сина спокушають, усе Порожнє, Порожнє, що людина молитися про страх і жах починає, і як яструб, перед дощем виглядає; бо Безсилля Страху гірше за страх. Але ми — як Сухе Бадилля, як Порожня Пляшка, і все навколо нас — Порожній Баняк. На третій же день такий Страх мене охопив власне через Відсутність Страху, що я до саду пішов і там серед кущів розпач мій, поразки мої, гріх мій згадуючи, живильне джерело Болю й Жаху я розбудити жадав. Я сказав тоді:

— Я Вітчизну втратив.

Але нічого — порожнеча. Я сказав:

— Я з Путом на ганьбу Батька поєднався.

Але це нічого, пусте. Я кажу:

— Тут смерть, тут Ганьба загрожує.

Але і з цього толку мало. Сливки на сливці росли, і одну я з'їв, але ще більший Страх мене охопив: що замість боятися, я сливки їм. Та все пусте, порожнє, як Мох, як Материнка… і сливки на стежці я їм малі, але смачні, і сонце припікає, припікає, аж раптом вдалині за деревами Томаша я помітив… який стежками ходив, медитував і руки вгору здіймав і немовби Громи й блискавки накликав… але сливку він підняв і з'їв… Іду далі, а за кущем Іґнац лежить, у простір поглядом задивившись, і думка його, мабуть, важлива, Важка, бо, наморщивши лоба, він щось у собі зважує, можливо, щось і вирішує… але нічого, він сливку з'їв одну, а потім другу. Золотаві мухи дзижчали. Я стежками, алейками ходжу і сливки їм, а на овочі та фрукти позираю. Але хтось за парканом Свиснув. Підійшов я до паркана, а там на лужку — Бричка, а на ній — Пицкаль, Барон і Цюмкала, а Барон батога тримає і коней карих: вони на мене показують і свистять.

Я через паркан переліз. А вони кажуть:

— І що там нового, що чувати?

А я відповідаю:

— Слава Богу, все гаразд.

І каже Барон:

— А ми тут у сусідній Естанції цих жеребців купували, сідай з нами, побачиш, які баскі.

Але я бачу, що в них остроги на чоботах, і кажу:

— Ви на бричці, але з Острогами, то, мабуть, кудись кіньми зібрались.

А мені Цюмкала відповіда:

— Ми коней верхи пробували в Естанції.

Сів я у Бричку, і мені Пицкаль Острогою в литку штрикнув, аж я від Болю страшного, жахливого мало не зомлів; а вони батогом по конях і у чвал! Тут коні, батогом биті, як Скажені скачуть! Тут собаки вискочили, гавкають, нападають і дико валують! А я від болю пронизливого поворухнутися не можу, бо острога та кривий шип мала і, одного разу в тіло вп’явшись, вона, як Кліщами, живе м’ясо схоплювала. Тільки й сил у мене було, щоб Пицкалеві крикнути:

— Не рухайся, не рухайся, болить!..

А він замість відповіді Гаркнув, Крикнув, як Скажений, як Божевільний якийсь, Шаленець, і ногою своєю різко крутнув. Від цього Біль Болючий мене пройняв, аж мені зірочки в очах засвітились, і я зомлів.


* * *


Коли я опритомнів, то виявив, що сиджу в якомусь підвалі, ледь освітленому променем з невеличкого віконця. У першу мить я зрозуміти не міг, як тут опинився, але угледівши Барона, Пицкаля й Цюмкала, які на другому тапчані сиділи, а головне — побачивши Остроги ті страшні, Криві, які до чобіт прикріплені були, хутко собі дивовижність пригоди своєї відкрив. Однак я думав, що вони, мабуть, випили і через якісь Чвари взаємні, можливо, і давні, таке зі мною зробили. Ну, я й кажу:

— Заради Бога, люди, ви, мабуть, п’яні, скажіть мені, де я і за що ви мене переслідуєте, бо присягаюсь усім святим: я перед вами не винен.

Замість відповіді я тільки Дихання їхнє Важке і втомлене почув, а на мене вони очима якимись невидющими дивляться, і промовив Барон:

— Мовчи, заради Бога, мовчи!

То ми й сидимо отак і мовчимо. Раптом Цюмкала поворушив ногою і Баронові острогою своєю штрикнув у стегно! Скипів Барон від болю страшного, але не рухається, ворухнутися боїться, щоб йому ще глибше шип не заліз… і як у пастку впійманий, тихо-тихо сидить… аж раптом за якийсь час Пицкаль кричить — і острогу свою встромляє у Цюмкала, який у пастці остроги зблід і закам’янів. І знову вони тихо Сидять.

Години минали в такому мовчазному сидінні, а я, тремтячи, й дихнути боявся, щоб мене котрийсь із Божевільних острогою не прохромив. Не злічити всіх тих найдикіших думок, які мене тоді мучили, і вже на цих обличчях, зарослих і худорлявих, що, як Христос, на хресті розіп’яті, Пеклом живим пломеніли, я читав найжахливіші вироки. Аж раптом двері відчинилися, і на порозі не хто інший як старий Рахівник, той самий Рахівник, який учив мене Справи вести, той самий Рахівник власною персоною з’явився! Поштивий Рахівник! Але яка в цьому Рахівнику сталася переміна! Поволі, блідий наче труп, наближається він до нас, рот скривлений, щелепи стиснені, очі вирячені, і Тремтить як осиковий листок… не менше, однак, тремтіння Барона, Пицкаля та Цюмкала, і їхнє заціпеніння не менше і немовби смертельне! Острога в нього до чобота була прикріплена, а наблизившись, він поруч зі мною став, і поки ніхто слова не промовив, поки всі віддих затамували, я, наче труп, мовчу, не дихаю, сиджу… Й отак ми години три або чотири Просиділи один біля одного — без руху, без звуку, і щось там Між Нами росло, росло, росло, і коли вже аж, мабуть, під Небо виросло, коли за світ більшим, дужчим стало, Рахівник мені Острогу свою бух, бух!.. У литку встромив! Через те я на долівку впав від Болю найжахливішого і пронизливого… а він крикнув, за голову схопився. На землі лежачи й вістря оте криве, що мене у Пастку зловило, відчуваючи, я взагалі не рухався, аби Біль Болем не примножити. І знову тиша залягла і, можливо, дві або три години, тривала. Нарешті зітхнув глибоко Рахівник і дуже тихо промовив:

— Прикріпіть йому до чобота Острогу.

Тож мені Острогу до правого чобота прикріпили, а він і каже:

— Тепер ти до Спілки нашої Кавалерів Остроги належиш і Накази мої повинен виконувати, а також дбати, щоб решта мої накази як слід виконували. Не намагайся ні втекти, ні зрадити, бо ми тобі Острогу встромимо, а якщо бодай найменше бажання Зради та Втечі в котромусь із товаришів твоїх помітиш, ти його Острогою мусиш штрикнути. А якщо ти цим знехтуєш, то тобі її встромлять. А якщо хтось тобі Острогу встромити мусить, але цим знехтує, нехай йому інший Острогу встромить. Тож будь пильний та інших пильнуй, і найменших порушень остерігайся, якщо не хочеш Шипа зазнати Болючого та Страшного і Пекельного Шипа цього Диявольського!

І піт з чола блідого стерши, він тихіше вже промовляє:

— А тепер розпруж м’яз — я тобі його вийму.

Але розпружитись важко; бо спочатку мене Страх мусив покинути. А коли я після тривалих спроб трохи розпруження у Страху мого для м’язів своїх випросив, після найлегшого руху Шипа в мене знову м’язи напружились і зірочки в очах засвітились, у черепі калатає, все Розриває, ой, здається, Земля і Небо репаються! Коли він мені острогу вирвав із Криком страшним, виючи і копаючись, такого Болю мені завдав, що я знову надовго знепритомнів. Коли я отямився, Рахівника не було, а тільки Пицкаль, Цюмкала та Барон сидять і один на одного дивляться. Мені в голову не вкладалося, щоб Друзі мене полонили, та й двері на ключ замкнені не були; просто встати і вийти. Однак зі страху, щоб знову Остроги не зазнати, я без руху жодного і без звуку сидів. Вони теж сидять. Поки врешті-решт не ворухнувся Барон і одразу після нього Цюмкала Острогою не рушив; але промовив Барон:

— Прошу дозволу до каструлі піти, страву приготувати, бо нині черга моя.

Коли ж дозвіл йому дали, він до каструлі пішов, але Пицкаль поруч із ним і Острога; а за Пицкалем Цюмкала стежив, з мене теж очей своїх не зводячи. Тоді знову сильно там усе напружилось, але коли страва була готова, дещо попустило, і зойкнув Цюмкала:

— Боже, Боже, Боже…

Збагнув я тоді, що немає надії.


* * *


Не буду набридати любому Читачеві дріб’язковим описом страждань моїх, у пастці тієї Остроги пережитих. Отже, це була Пастка, Пастка, в яку ми, немов щурі або кабани якісь, потрапили, — а все через Рахівника. І щоразу, коли Острога трохи відпускала, з уривчастих Барона або Цюмкала зізнань, з глухих Пицкаля зойків я правду дізнавався…

Отже, почалося з того, що після Дуелі, коли я з Томашем до естанції Ґонсалової вирушив, Барон через Цюмкала Пицкаля на дуель викликав з тої причини, що йому Пицкаль по кумполу дав. Через Цюмкала, кажу я, цей виклик було кинуто, бо коли Барон із Пицкалем разом із дуелі поверталися на жеребцях своїх, Цюмкала з рову виліз (він на них у рові чекав) і через те, що лихий був дуже (він гадав, що вони його навмисно усунули від секундантства на користь Ґонсала, щоби Справу йому перебити і його до Прибутків не допустити), отже, він з рову виліз і каже:

— Жеребці, жеребці, але краще б вам Кобили пасували, бо ви, мабуть, у Кобили секундантами були, тому й Кобили вам…

Він так їх розтроюдив, що знову Жеребці затанцювали під ними, аж Барон йому чоботом хотів угатити межи очі; але замість того Пицкаля у стегно копнув, бо Цюмкала на землю сів. Тож сидить Цюмкала, а там Пицкаль Баронові у вухо:

— Ти такий-сякий, чого мене копаєш?!

І каже Барон:

— А ти за що мені по кумполу дав?

І каже Цюмкала з землі:

— Ой, щось Кобили кусаються, певне, дощ буде!..

Тут жеребці гарцюють, витанцьовують. Тоді Барон Пицкалю у вухо! От кров і скипіла, і один одного на дуель викликає (а Цюмкала Кобилами їх обзиває), і вже все більше лаштуються на цю нову дуель, якою сором тієї з Путом стрілянини затерти прагнуть. Коли ж отак, викликаючи-обзиваючи один одного, вони до Бюро доїхали, попросив Барон Рахівника, щоб той від його імені Пицкаля вже офіційно викликав на дуель — на шаблях або пістолетах. Але каже Рахівник:

— Та чого це я викликатиму, адже ви куль боїтесь, бо вже зрозуміле й очевидне, що люди кажуть, мовляв, Дуель та без куль була, то ви, напевно, і цю Дуель без куль влаштувати хочете… ой, Жеребці ви, жеребці, а з порожнього пістолета і Порохом стріляєте…

А Цюмкала:

— Кобили, кобили…

Тоді Барон із Пицкалем на них, бити їх хочуть, але врешті випити горілки разом до Райтшулі пішли. Так Барон і Пицкаль кричать, галасують, що хоч би Пазурами, хоч би Ціпами або Вилами аж до самої смерті, до останньої краплі крові… і сердяться, в очі один одному, Рахівникові скачуть, і то Млин, то Застава, одне одному випоминати стали, і вже всі давні образи, глум, усі кривди, споконвіку пережиті, як живі перед очима стають. Тоді каже Рахівник:

— Маю я Остроги, в яких дуже кривий шип, то замість того, щоб битися ціпами, краще вже на Острогах цих… та тільки ці Остроги не для кобил, а, здається, лише для Жеребців!..

А Цюмкала:

— Кобили, кобили!..

А вони крикнули:

— Жеребець!

І просять їм ці Остроги прикріпити, і зараз вони ними на смерть заріжуться! І тоді Барон Пицкалю острогу свою встромив, а Пицкаль — Баронові, і так у Пастку вони потрапили, що навіть поворухнутися не могли. Рахівник поблід як стіна, очі йому вирячились і, острогу собі прикріпивши, він підлетів до них і так їх поколов, так їх зранив, так закривавив немилосердно, що вони наче Пси вили, Піною зійшли і в небо виття їхнє полинуло з місця цього Жахливого. Відтоді ця Мука почалась, ця Голгофа, ця Спілка, Пастка Сатанинська й Диявольська.

Причину, яка Рахівника до такої жахливої Пастки схилила, з власних вуст його блідих дізнався, коли він на ніч до підвалу повернувся.

— Все це заради того, аби долю нашу прокляту подолати і ворожість природи зґвалтувати й відвернути!

— Бо ж, Господи помилуй, — каже, — знову нам на цій війні зади надерли. І знову Поразка! Проклята, проклята доля! Чи це Природа нами знехтувала, що нічого в нас Доброго, Вдалого і Щасливого не виходить і все якраз у Лихе та Зловороже обертається? Та, видно, Без Куль постріли наші! Та порожня Цівка наша! Та, вочевидь, Природа нас не хоче і, погордлива, за слабкість нашу Смерті, Загибелі нам бажає!

— Проклята доля! Тому я, Рахівник, бачачи, як пан Томаш із Порожнього Пістолета стріляє, вирішив Страшним стати і на Природу напасти, зґвалтувати, перемогти її, Настрашити, аби наша Доля змінилась… О, зґвалтувати Природу, зґвалтувати Долю, себе зґвалтувати і зґвалтувати Господа Всевишнього! Бо ніхто наших Чеснот не боятиметься, ми Страшними бути мусимо!

— Тому я, — каже, — цим Острогам шипи позагинав, аби вони в Пастку Архіболючу ловили. Аби Загін Переможний Кавалерії створити Найстрашнішої, яка би Вдарила, Розгромила, Вразила і Долю нам іншу у Природи здобула! О, Сила, Сила, Сила! Тож я і вас, і себе в цю Пастку зловив і мучу, і мучити вже не перестану, бо не можу перестати… бо якби дав попуск, то ви би з мене лика надерли… Тому немає полегшення! Немає полегшення!..

Такі слова він мені на вухо шепоче, а сам блідий, трясеться, тремтить, щелепи в нього танцюють, пальці стискаються і розтискаються, голос то писклявий, то дуже глибокий.

Тоді я й кажу йому:

— Пане Ґжеґоже, навіщо це тобі, адже це тобі боком вилізе, та й тремтиш ти, пітнієш.

А він прошепотів:

— Мовчи, мовчи! Я трясуся, бо слабкий. Але я Сильним буду, коли Слабкість та Малість у собі задушу і Настрашу. А ти зраду не намислюй, бо Острогу встромлю!

І рукою дріботить — звичаєм своїм давнім. Отже, дні, як ніч, темні, ночі, як дні, безсонні в підвалі тому. І нічого немає, крім самої Остроги, і так годинами, днями, ночами ми сидимо й сидимо та один на одного поглядаємо, і кожен рух наш, кожен порух важко і тяжко нам давався у взаємній Сплутаності-Заплутаності. Куди поділися Баронові грація, блиск і шик? Де Пицкалева галасливість? Де споконвічне улещування Цюмкали? Ми як хробаки між собою в тому підвалі роїмось, один у другому порпаємось, і після Напруження настає Полегшення, а після Полегшення — знову Напруження і зойк того, хто у пастку Остроги потрапив. Навіть тоді, коли щось зробити треба було, по господарству попоратись, воду нагріти, каструлі вимити, завжди удвох це виконувалось, і дуже повільно, обережно, щоб, не дай Боже, раптового удару остроги не накликати. І отак зранку до вечора ми Сидимо, Сидимо й Мовчимо, майже не розмовляємо, немовби вороги ми один одному, хоч усе спільно робимо. І лише коли вночі сон зморить (хоч там завжди один або другий на сторожі стояли), тільки тоді, кажу я вам, балачка наша починається: і хрипить Пицкаль, сопе і шумить Барон, зітхає, побивається і плаче Цюмкала, а Рахівник під ніс або через ніс мимрить. І слухаючи ці голоси споконвічні, я зрозумів усю бездонність Ув’язнення мого — бо воно, мабуть, не Сьогоднішнє, не Вчорашнє, а, мабуть, Позавчорашнє, і як це Сьогодні нам упоратися з тим, що в давноминулому відбувається часі… Агов, темний лісе, темний-прадавній! Агов, пущо віковічна! Агов, стара Коморо, стара Стодоло, Застава і Млин над водою… Тоді крізь сон вони говорять, а один із другим киснуть, цей на того шипить, а цей бурчить, а той щось базікає, базікає, мудрує, мудрує, а одного дня Панна Зоф’я прибула, Рахівником у пастку впіймана, а ввечері того ж дня ним Касира зваблено і впіймано. Тому щоразу шумнішими й бурхливішими ставали нічні Балачки: один сновигає, кидається, другий «хулі-булі» шепоче або «клюмка-клюмка», і від звуків цих у мене волосся дибки ставало, немовби в пекельних теренах перебував.

І впродовж кількох днів майже всі Жіночки з контори до підвалу зваблені були, що й місця вільного на долівці не було, щоб людина могла лягти…. І в цій тисняві давнина, давнина повертається, і вже немовби не просто минуле, а Давноминуле настало… Тож Пицкаль Баронові та Цюмкалі ніготь зламаний показав, а Касир «Юзефе, Юзефе, не плач» каже, а Бухгалтер плаче! Аж раптом знову Карасі випливли, а потім Булка якась давно надгризена… і знову Остроги удар, знову біль і страждання! І в це вже повірити неможливо було, і в голові не вкладалось, особливо вдень: бо двері підвалу тільки на гачок зачинені були, і варто було лише встати, зробити два кроки, вийти на сонечко, на свободу, о Боже, Боже, навіщо ж ми тут сидимо, о Боже, Боже, адже нам усім вийти хочеться… а там — Свобода… В голові не вкладається! Розум здригається! Тому одного дня я подумав: як же ж це так, адже не може бути, адже ми всі звідси вийти хочемо, і я Вийду, Вийду, о, я вже Виходжу, Виходжу!.. Одного разу я підвівся і до виходу рушив; а вони, очам своїм не вірячи, за моїм Виходом стежать, і немовби в них надія ввійшла… заціпеніли… Тоді ворухнувся Пицкаль; Барон крикнув і Острогу йому встромив; Пицкаль, на землю із зойком упавши, мене штрикнути хотів, але схибив; тоді панна Зоф’я в мене своє вістря встромила; й отак ми всі на долівці в Конвульсіях і Піні! Але от навіщо це, навіщо, нащо, з якою метою, навіщо, нащо?


* * *


І ось — Порожнеча! Все порожнє, як порожня Пляшка, як Бадилля, як Бочка і шкаралупа. Бо ж хоч і страшна мука наша, адже порожня, порожня і Страх порожній, порожній Біль, і вже й сам Рахівник порожній, наче Порожній Посуд. І тому немає меж стражданню, а ми тут і тисячу років сидіти могли, самі не знаючи навіщо. То що, ніколи мені з цієї порожньої домовини не виборсатись? Отак до скону й бути між цими людьми, у прапрадавність свою зануреними, отак ніколи на сонечко, на свободу й не вийду? Невже вічно підпільним приречене бути життя моє?

Син, Син, Син! До сина бігти, втекти я хотів, у Сині спочинок, умиротворення моє! Ох, як я сумував у підпіллі тому за рум’яним, свіжим личеньком його, за очима живими й блискучими, за світлими кучерями і немовби відпочивав, сил набирався в Гаю його і над Річкою. Тут, серед потвор і в усьому світі Божому й Диявольському, мабуть, також, не було в мене іншої розради, іншого джерела в порожнечі, пустелі моїй, окрім цього Сина, соками налитого. У цій тузі за Сином, у цьому моєму прагненні до Сина я Рішення прийняв, сміливість якого вже тільки розпачем наснажена бути могла, і такими словами до Рахівника звертаюся:

— Це добре, але замало, замало! Недосить Страждання і Страху! Набагато більше Страждання, Страху та Болю треба. І чого ж ми, як щурі, в підвалі сидимо, якщо Вчинок потрібен! Якийсь Учинок здійснімо, щоб він нас Жахом і Силою наповнив!

Отаке я порадив. Якби моя порада зменшення Болю або Жаху домагалась, вони б мене як зрадника Острогою заштрикали. Та оскільки порада ще більшого страху вимагає і до Вчинку спонукає, ніхто опиратися їй не посмів, а головне — сам Рахівник (хоч він блідий, дрижить і потами сходить). А я кричу:

— Боягузе! Я Вчинку вимагаю страшного й Найстрашнішого!

Вони дивляться на мене, поглядають; знають, що це я, мабуть, нещиро кажу, що в цьому підступ якийсь криється; але теж знають вони, що якби котрийсь із них проти поради моєї повстав, його б одразу острогою штрикнули (за те, що Жаху він боїться). А Рахівник, побачивши жах Поради тієї, теж її відкинути не може, бо тоді він і власний Жах втратити міг би.

Раду радимо. Один каже:

— Міністра вбити.

Другий промовляє:

— Вбити — мало; замучити треба.

Третій додає:

— Мало Міністра замучити, треба його дружину та дітей убити!

І каже Зоф’я:

— Мало дітей убити; краще Осліпити.

І отак у порожнечі цієї Наради Вчинок усе страшнішим і страшнішим робиться, а Рахівник — із волоссям наїжаченим, блідим і спітнілим чолом — голоси всі вислуховував і по них, неначе драбиною, до Пекла сходив. Але я кажу: мало всього цього, мало, пане Генрику і пане Константине, мало цього, пане Ґжеґоже! І що з того, що ми Міністра або дружину його вб’ємо, адже не сьогодні вигадали Міністрів убивати, і це звичайний вчинок, не досить жахливий. Нам такий Вчинок потрібен, який би причини жодної, приводу і сенсу не мав — тільки голому Жаху і жорстокості служив. Краще вбиймо Іґнаца, Томашевого сина, бо смерть, юнакові цьому без жодної причини завдана, за всі інші буде жорстокішою. І така смерть тобі, Ґжеґоже, стільки Постраху додасть, що Природа, Доля й увесь світ у штані перед тобою накладуть як перед Володарем!

І крикнули вони:

— Вбивати, вбивати!.. — і острогами колються, виють. Рахівник промовляє — Блідо і нажахано:

— Чорти б вас забрали, я вас звідси не випущу, ви звідси не вийдете!

Раду радимо. І кажу я:

— Нам вийти треба, бо тут ми вже нічого страшнішого не зробимо; та не цей підвал нас ув’язнює, а Острога. Тож якщо ми всі гамузом вийдемо і з Острогами на чоботах, то один від другого не втече… нема чого боятись! Але спочатку з паном Ґжеґожем я до Ґонсала поїду, де Іґнац разом із батьком своїм перебуває, і там Убивство й обміркуємо. Бо вбити нелегко, і все добре обдуманим мусить бути. А до того ж, з острогами й кінно поїдемо, і я переконаний: якщо я втекти або зрадити спробую, то Ґжеґож у мене острогу встромить.

Отже, радяться-міркують вони, а до моєї Поради придивляються, і Рахівник носом крутить, чогось йому не смакує пропозиція моя. Але крикнув я:

— Хто боягуз, хто боїться або лазівку для втечі шукає, тому відваги шипом додати!

І крикнув, Гаркнув Рахівник:

— Цієї Поради не можу не прийняти, бо вона Диявольська!

І тоді на конях двох буланих, яких у Райтшулі нам дали, до Ґонсалової естанції полями мчимо; і Рахівника чвал з моїм чвалом поруч розлягається! Мчить Рахівник! І я поруч мчу. Безкрая рівнина! Безмірна далечінь, яка чоло холодить, і якраз би з рушницею на пташок і зайців або при межі десь лягти, відпочити, поспати… але з нами Острога. І з нами Вчинок наш, який ми здійснити повинні. І не знаю я вже, чи я Катом, Убивцею до сина мчу, чи як до джерела, в якому я губи свої потріскані освіжити мушу… та гуркіт Порожнього Чвалу, гуркіт Порожнечі нашої на тих рівнинах пампасів і порожніх просторах неначе Дзвін і Бубон лунає! Боже, Боже, як же ж це я катом їду, мчу, як же ж я катом синові моєму стану! І коли ми до великого каштана під'їхали, я коневі Рахівника Острогу встромив, а кінь з головою між ногами рвонув, і кат мій, Мучитель, що його кінь власний поніс, розчинився в найдальших туманах рівнини.

Сам-один я на цих луках залишився. О, як Порожньо, тихо, о, який Хробачок, о, яка пташечка на гілці сидить… Але Син, Син, до Сина, до Сина! Тоді я учвал — і Син, до Сина, Син, до Сина, копита кінські об землю тупотять! І вже переді мною естанції Ґонсалової баобаби, вже зелену гущавину дерев і кущів видно… але що це за гуркіт до тупотіння коня мого домішується, може, це кілочки десь забивають, а може, і білизну перуть… бо якщо копита кінські бух-бух, то там Бух і Бах і Бух, і коли кінь мій бух-бух, бух-бух, то там — Бах-Бух, Бух і Бах за деревами лунає! Таж вони там у гилку грали! І з коня злізши, я за дерева біжу, а там Ґонсало з Іґнацем у гилку грають, а Гораціо — поруч, на кілочках Іґнацеві підігрує; і як Іґнацій Бух у м’яч, то Гораціо Бах у кілочок, Бух-Бахом вони б’ють! А Томаш садом походжає і сливки їсть…

Побачивши мене, біжать вітатись, але вигукнув Ґонсало, руки здійнявши догори:

— Господи Боже, ти, либонь, із могили повстав, зовсім змарнів!

І одразу ж мені їсти й пити подали, помили, бо я ледве триматися міг власними силами. Потім я на лавці в садочку під деревом сів, і питає мене Ґонсало:

— Побійся Бога, куди ти зник, що з тобою ці дні діялося?

Правди я йому сказати не міг, адже він нічим мені не міг допомогти, та й не повірив би, мабуть, мені — так несхожа на правду правда ця була. Тож розповідаю я, мовляв, на поле вийшовши, я раптово занедужав; і, знепритомнівши, до лікарні людьми завезений, там багато днів між Життям і Смертю перебував. Він поглянув на мене і, мабуть, у щирість слів моїх не повірив, бо підозру в погляді його прочитав я. Але що мені Ґонсало, що мені Гонитва Рахівника і загроза Помсти Кавалерів Остроги, якщо я Сина бачу, якщо Син переді мною і голос його свіжий, бадьорий сміх, рухів і тіла всього радість і спритність! І лука, гай над річкою — свіжий і прохолодний…


* * *


Однак що ж це, що це? Яка переміна в Рухах і сміху! Що ж відбувається? А як Бовдур осмілів! Та тому, що вони, пане, так Один із Другим, так Один до Другого, що це майже танець, танець — не що інше. Якщо один Рукою Махне, другий Ногу задере. Якщо один на дерево залізе, то другий — на бричку, один Свисне, другий Дрисне, цей сливку з'їсть, а той дикою грушкою заїсть, той Чхне, цей Кашляне, а якщо один скочить, другий заплющить очі. І таке це Повторення, Підігравання безперестанне — один другому і один до другого, — немов рими у вірші, отаке це Поєднання вічне, безперервне — кожним рухом і порухом, що, мабуть, один без другого і кроку ступити не може. А Ґонсало все, знай, притупує, приплескує і так уже радіє, так тішиться, що черевички з пелеринками губить.

Томаш збоку сливки їсть; але безперестанку на все поглядає.

І так Поглядає Томаш, притупує Ґонсало, Бухбах відгомоном своїм хлопців обох поєднує під деревами, песики лягаві капловухими носами своїми нюшать, але Порожньо, Порожньо… і вже цей Бухбах як Порожній Барабан. А в порожнечі ударів Барабана цього плід убивства визріває, і невідомо тільки — Синовбивства чи Батьковбивства? А там, у підвалі далекому, вже мені, либонь, Кару й Помсту поклали і з піною страждання на мене Тортури прирікають. Тут мухи дзижчали. Аж передвечірньої пори Ґонсало мене набік відвів і, під ребро штурхнувши, вигукнув:

— А ти бачив, як Іґнац із Гораціо моїм зійшлися? Як його Гораціо у гру затягнув? Знатна пара карих жеребців із них; я куди завгодно тепер на них можу поїхати!

І затанцював. Але запитав:

— Що це за виїзд?

— Який виїзд? — кажу я. А він і каже:

— Таж Радник Подсроцький сюди кіньми приїхав і мені по секрету шепнув, що Ясновельможний Міністр із гістьми своїми кортежем до дому мого завітають; оскільки це звичай ваш національний — Кортежем Приїздити. Оце мені Радник по секрету й повідомив, щоб я трохи дім прибрав і частування приготував.

Тут він вигукнув:

— Танців Ясновельможному Послові захотілось! А навіщо дім мій відвідує — не доберу.

Він спідлоба Очком на мене зиркнув і каже:

— Зраднику, де ти був, з ким змовився, чи супроти мене чогось не замислив? Але навіть якби ти щось і замислив, уже запізно, запізно… бо вже сьогодні вночі Батько трупом ляже, Батька ми сьогодні закатрупимо!

Ми під каштаном на лавці сиділи, а оскільки я дуже ослаблий був, то головою на поруччя сперся, бо вона тремтіла. Тоді я питаю його:

— Що ти задумав?

— Бухбах! — вигукнув він. — Бухбахом, бухбахом!

— Що ти говориш? Що ти говориш?

— Бухбах, бухбах, бухбахом, бухбахом?

— Що ти замислив? Які наміри твої?

Ручками навколо вимахуючи, він закричав:

— Пам’ятаєш, як колись, коли Іґнац бухнув, Гораціо йому бахнув збоку у відповідь? Теперка вони так порозумілися, що коли Гораціо бухне, Іґнац йому бахне! І вже так вони зігралися, що неможливо, щоб один бухнув, а другий не бахнув! Отже, все за планом моїм, згідно з наміром моїм! І сьогодні вночі ми Старого Бухбахом тріснемо, бо коли Гораціо його бухне, Іґнац з усього розгону, хоч це й Батько, бахнути мусить. І так він Батька свого вб’є! І навіть оком не змигне!

І пішов під деревами витанцьовувати. Мене, попри слабкість мою, сміх розібрав, і від сміху я трясусь і кричу:

— Побійся Бога, ич чого надумав? Бухбахом! Бухбахом!

А він урвав танець і каже:

— Бухбахом, і станеться це як стій, бухбахом, бухбахом, і я запевняю тебе, що станеться, станеться…

Праворуч, ліворуч поглянув я: там кущики, порічки, а проміння сонячне крізь листя миготить, там далі — Гораціо з Іґнацем біля бочки… а ще далі — Томаш садом ходить, сливку підніме, огляне і з'їсть. Я вже хотів сказати Ґонсалові, щоб припинив такі балачки, оскільки Неможлива Річ… аж раптом Пес, велика вівчарка, прийшов лащитись і як баран бекнув; і хвостом махає, а хвіст щурячий. Тоді я знову на Ґонсала дивлюся, весь ослаблий, але, видно, не Ґонсало це, а Ґонсаля, і не Рука, а Рученька пухкенька й Мала, хоч і велика й волохата; і пальці Цукрові, Тонесенькі, хоч і Великі Пальчища, та все ж як Пальчики; і Оком він примружується, моргає, але Око — Оченятко… Я й кажу йому:

— Це неможлива річ, неможлива… і ти цього, мабуть, не зробиш, бо як же ж так — Бухбахом, Бухбахом…

А він підстрибнув. Замахах.

— Бухбахом! Бухбахом! А коли Іґнасик мій Старого свого бухбахом вколошкає, тоді, либонь, до мене лагіднішим і ніжнішим буде, адже це Карна справа!

Там Іґнац із Гораціо бочку котили. А віддалік у садку Томаш гуляв. Тоді я промовив:

— Ти цього не зробиш… Не роби, не роби цього…

Але слова мої як Перець, Бадилля, і вже порожнеча в мені така запанувала, що він навіть мені не відповів і заходився нігтики на світло розглядати. Тоді я підводжусь і кажу:

— Я трохи садом погуляю… — і хоча мене ледве ноги несли, я від нього відійшов. Він на майданчик ігровий побіг. Я садком походжаю і так собі думаю:

— Це вони його бухбахом лупнуть…

А Томаш стежками ходив, і я до нього приступив; однак одразу ж на траву присісти мусив, бо в мене ноги підкошувались. Тож сидимо ми на травичці під сливкою, і каже Томаш:

— Бачив, як Іґнац із Гораціо порозумілись? Ну, що ж, на здоров’ячко! А я тут так собі ходжу і думаю… але, мабуть, уже недовго тойво…

Я запитав:

— Ти думаєш зробити те, про що мені розповідав?

А він відповідає:

— Авжеж, авжеж.

На траві прохолодно, приємно… і пташечки щебечуть… і запахи дерев, фруктів, кущів, а Маленький Хробачок травинкою спинається. Але я кажу:

— Заради Бога милостивого, то ти ще досі план свій виношуєш?

А він відповідає:

— Авжеж, авжеж… я сина вб’ю…

Почувши це, я щось йому відповісти хотів, але що там казати… а Бухбах знову озвався, і як у Барабан вони б’ють, і звук Барабана Порожнього серед дерев, кущів, папуг, колібрі строкатих під пальмами, кактусами… Прислухаючись до звуків цих, нахилив Томаш голову, руку з рукою міцно зімкнув і буркнув:

— Завтра, завтра, завтра…

Великих золотавих мух дзижчання і крик папуг мене заколисували. І так я думав собі:

— Вб’є — то вб’є. Закатрупить — то закатрупить. Ті того закатруплять, а ті — того. Мене Острогою заштрикають — ну то заштрикають. Кортежем приїдуть — то приїдуть…

Ґонсало фруктів принести наказав, їли ми фрукти, потім вечерю подали в альтанці… і вже таке щось дивне на десерт принесли — Мішанину якусь Листкову, ніби як Плетеники, та все ж Вафельки. І думаю я:

— Дивні дива трапляються на Божому світі!..

Так собі думаю, а Бовдур з Іґнацем майже разом їдять, бо коли один ложку супу ковтне, другий хлібом заїдає… але думаю я:

— Разом — то разом! Вже аж забагато цих Дивацтв, забагато, забагато, і хай буде те, що буде, тільки б відпочити, тільки б перепочити.

Та коли ніч землю мантильєю своєю огорнула і великі яскраві світлячки під деревами, коли з мороку саду звірини всілякої звуки — і Гавкіт-Нявчання або Хрип-Вереск, — спокій і млявість мої неспокоєм почали повнитись. І думаю я собі:

— Чому ж ти не боїшся, якщо Боятися маєш? Чому не дивуєшся, якщо дивуватися треба? Чому ти тут отак Сидиш, чому Нічого не Робиш, якщо Бігти й Летіти треба? Де страх твій, де обурення твоє?

І вже дедалі сильніша Тривога моя саме через брак Тривоги, а в порожнечі, в тиші вона як Бульбашка росте і пригнічує. Томаша намір — Ґонсала намір — Бовдура з Іґнацем забавки — страшної Остроги Рахівника за мною гонитва і близька помста — Міністра намір кортежем приїхати — все це в порожнечі надималось і як Порожнім Барабаном било, я ж сиджу собі… А там, за Водою, за Лісом, за Стодолою, вже тиша і спокій, а великі Полів і Лісів простори вже не зброї ляскотом, а мовчанням глухим поразки сповнені. Пішов спати Томаш. Пішли теж Іґнац, Гораціо та й Ґонсаля хитра теж відпочивати подалась; а я сам-один зостався зі Страхітливим Браком Тривоги своїм.


* * *


Тоді я до Сина вирішив піти. О, Син, Син, Син! До нього я піду, його я ще раз уночі побачу і, можливо, в собі якесь почуття відчую… можливо, свіжістю його освіжусь… Ось темний коридор, довгий, а я через Хлопців, які там на підлозі спали, йду… і йду, йду… і вже сам не знаю, чий я поплічник — Ґонсала чи Томаша… а може, я йду, щоб юнака цього від імені Кавалерів Остроги вбивати… і Крок мій, як хмара, обважнів, але порожній, порожній. Отже, дійшов я до його кімнатки і бачу: лежить він голий, у чому мати народила, й відпочиває. Отже, лежить і спить, відпочиває. О, який він Безневинний! О, як солодко спить, як спокійно груди його здіймаються! О, яка Краса, яке Здоров’я його! О, ні, ні, я тебе на сором не віддам, вже краще розбуджу тебе й від Ґонсалової пастки убережу, я, либонь, тобі розповім, що тебе забавками тими до злочину проти Батька твого втягують!..

Як же мені йому про це сказати? Невже я дозволю, щоб він, з Ґонсалом смертю батька власного пов’язаний, дав звабити себе і вже навіки в обійми-стискання потрапив? Крім того, якщо його Путо з батьківського дому на темні й чорні Бездоріжжя виведе, то, мабуть, його на Дивака перетворить!!.. О, ні, ніколи-преніколи! І я вже руку простягнув, щоб його збудити, Іґнаце, Іґнаце, заради Бога, вставай, у тебе Батька хочуть убити! Але дивлюся — лежить. І знову мене раптовий сумнів охопив. Бо ж якщо я йому це скажу, а він Ґонсала з Горацієм прожене і Батькові своєму в ноги впаде — що тоді? Знову все по-старому буде, як колись? І він знову при Панові Батьку буде, так само за батьком буде молитви товкти, за Пана Батька полу триматись… І далі наша пісня гарна й нова і все так само?

Прагнення ж душі моєї такі: аби хоч щось Сталось. О, хай уже що завгодно діється, аби з місця зрушити… бо вже мені набридло! Бо я вже не міг так далі! Бо досить, досить того старого, нехай щось Нове буде! Дати хлопцю трохи більше свободи, нехай він робить те, Що Хоче. Та нехай Батька свого вб’є, нехай Без Батька буде, нехай з дому вийде в Поле, в Поле! Дати йому грішити, нехай він перетворюється на те, Що Захоче — та бодай уже в Душогубця, Батьковбивця! Та бодай уже в Дивака! Нехай собі парується з ким хоче! Коли думка така в мені зродилася, слабкість сильна мене охопила і я мало не виблював, і все в мені Ламалося, Репалося від болю та Жаху найжахливішого… бо це страшна, найстрашніша і, либонь, Найогидніша Думка, щоб його — Сина — гріху й розпусті віддати, розбещувати його, Псувати, Зіпсувати, але нічого, нічого, хай собі, хай собі, чого мені боятися, чого мені бридитись, авжеж, хай станеться те, що має Статись, хай ламається, тріскає, хай валиться, валиться і — о, Синчизно, Прийдешня Невідома Синчизна! Й отак перед ним потемки вночі стоячи (бо сірник згас), я Ніч, Темряву та Становлення закликав, так я його з батьківського, отчого дому в Ніч, у поле виганяв. О, Ніч, Ніч, Ніч! Але що це, що це? І хто це до будинку під’їхав? Що за гамір і Голоси? А там крик, галас, їзда, батогами биття та приспівки й покрикування. «Кортеж, Кортеж», — кричать! Побачивши, що Ясновельможний Посол із кортежем з’явився, я вибіг до покоїв гостей вітати.

Ґонсало з ліхтарем з будинку вибіг, хреститься хрестом св., немовби щойно зі сну прокинувся. Кричать, під’їжджають, виходять і з шумом і галасом до будинку влітають, через Вітальні біжать… за ними оркестр… і вже вони стільці, килими вбік, вже один там упав, а другий Ліхтар збив, але нічого, стільці вбік — і оркестр усіма своїми скрипками вдарив! І гайда танцювати! Танцюють! Танцюють!


За горами, за долами
Танцювала дівка з гуралями.


У першій парі Ясновельможний Посол танцював із Дружиною Голови Псціковою, у другій — Вельможний Полковник із Ясновельможною Пані Кельбшовою, у третій — Вельможний Голова Купуха з Пані Ковнацькою, у четвертій — Професор Калісцєвич з панною Туською, у п’ятій — Радник Подсроцький з панною Мишкою, а в шостій — пан адвокат Вороля з пані Довалєвичевою. А далі — інші пані. Юрмище! Натовп! І все — цвіт Колонії нашої! Всі пари! Юрбою приїхали і юрбою Танцюють, гоп-гоп, тірлі-тірлі, підківками іскри крешуть і весь будинок наповнюють — аж у садок б’є.


Цвір, цвір, цвір, за коминком,
Сидить Мазур із синком!


Рибки сплять у ставку! Кортеж, кортеж! Схопив пан Зенон панну Людку, закрутив:


За горами, за долами
Танцювала дівка з горянами.


Тут уже й слуги квапляться з їдлом і пляшками, столи накривають, а там Ґонсало накази роздає, а фірмани та челядь у вікна зазирають, і вже весь будинок так Бухає, що на луки й Поля це Бухання котиться!

Гайда вип’ємо! Гайда, чого не п’єш? Ану ще по одненькій! Гоп-гоп-гоп, цоб-цоб-цоб! Ой, панно Зосю! Ой, панно Малґосю! Як ся маєте, пане Шимоне? Агов, пане Матеуше, скільки літ, скільки зим! Ех, пан або пропав! Але до мене панна Мушка з панною Тольцею підбігають:

— Гайда танцювати! Танцювати! Змійкою!.. — і, розпалені та збуджені, сміються, співають. І кажу я Радникові Подсроцькому, який поруч пляшку відкорковував:

— Побійтеся Бога, це ж, либонь, якісь новини радісні прийшли, про які я не знаю, бо така несамовита радість усіх Земляків під проводом самого Посла не може з іншої причини бути, окрім перемоги над ворогом. А я в газетах читав, що вже кінець усьому і ми програли.

А він і відповідає:

— Мовчи, мовчи. Авжеж, розгром, поразка, кінець, і ми вже на обох лопатках лежимо! Але ми з Ясновельможним Послом це придумали, щоб нічим себе не виказати, а якраз навпаки — Кортежем і Змійкою! Хоч життя положи, та себе покажи!

Хоч життя положи, та себе покажи.

Хоч життя положи, та себе покажи.

І келих піднімає:

— Віват! Віват!

— Віват! — відгукнулись усі, і змійка танцюристів пробігає через усі кімнати з Ляскотом, іскрами, притупцьовуванням і поплескуванням! А то знову на пари поділились і парами танцюють! А там, пообіч, старшого панства балачки, Випивання, то в обидві щоки цілування, ой, пане Валентине, ой, пане Франтішеку, а як там пана доктора Половинка, а як діти? Ще по крапельці! Дякую, дякую! Раптом Міністр до мене нападає:

— Танцюй, вайло, ти чого не танцюєш? Хіба ти не знаєш, що поляк на всі руки мастак? Танцюй, краков’яка танцюй!


Отакі, отакі,
Ми хлопці-краків'яки.


А я йому кажу:

— Танцював би я, та вже, здається, все пропало.

Глипнув він оком праворуч і ліворуч:

— Мовчи! Мовчи! Сховай слова свої якнайдалі, бо нас за ніщо люди матимуть! Ти що, збожеволів, щоб цим хвалитись! Хоч життя положи, та себе покажи.

Хоч життя положи, та себе покажи.

Хоч життя положи, та себе покажи.

Ой, гоп-гоп-гоп! Гайда! Танцювати, танцювати! І показати Іноземцям, як ми танцюємо! Гайда танцювати-танцювати! І показати Приспівки наші, як ми тупця, як ми гопца! Показати, які Дівчата наші, які Хлопці! Кров з молоком! Гоп-гоп-гоп! І нехай бачать усю Красу нашу! Оберек, Мазурка, Мазурка!


Таку мазур душу має —
Хоч помер, та все співає!


Танцюй, танцюй, танцюй!.. Я навколішки впав. Але старий пан Качеський підійшов до мене, мовляв, йому по нужді треба надвір вийти і щоби на нього Пси не напали… Тож я разом із ним надвір вийшов, і поки він під кущем потребу справляв, я на будинок поглядаю, який на поля й ліси танцем і світлом, і Забавою гучною викочується. А вгорі небо чорне й Обважніле. А тут Кортежу Танок шумить — та такий уже Чарівний, так уже Любить себе, в себе за-люблений, як Зачарований, і любить, і Любить, і стрімкість, і завзятість, і Любить себе, Любить себе, Любить, собою Задурманений, і вже Закоханий, і Любімося, і Кохаймося — гоп-гоп-гоп! Ой, як він Любиться, як Кохається, як Кохає… А небо чорне й порожнє; а тут неподалік кущ якийсь темний, незбагненний… а далі два дерева стояли… а далі — клумба якась, Темна й Нерухома…

І щось там за кущами, біля паркана, зашурхало. Я дивлюсь, а там якась істота дивна майнула криво: теля — не теля, здається, Пес великий, але з копитами й немовби горбатий. Я кущ розсунув і бачу, що під магноліями інша істота схожа шпарить — достоту хтось верхи на собаці іде, але дві людські голови має! Як я дві голови людські побачив, шкіра моя задубіла, а першим бажанням моїм було до дому втекти; але я стримався і придивитися до нечисті цієї вирішив.

І боком попри паркан заходжу, за кущами: а там шурхання, шарпання і немовби коні… бо тяжко вони скачуть і стогнуть. І сопіння їхнє теж немовби людське. А то знову немовби Іржання тихе й приглушене або брикання, або Тупотіння. І щось аж забагато цього, хоч не пси вони, не коні, але й не люди. Тож я ще ближче кущами підліз, аж у сутінках за якісь п’ятдесят кроків Купу велику побачив. Бо це Купою стояло за деревами і немовби скакало, немовби скаженіло, але стримуване чимось, немовби на місці копитами било… і Хрип, іржання тихе й приглушене, або й зойк — майже людський… Отже, видовище це було таким Болісним і Жахливим, таким Страшним-Престрашним, що я на соляний стовп перетворився та неначе закам’янів і ворухнутися не міг.

Тоді одна з істот отих незграбними стрибками до мене наблизилась (точнісінько як вершник на коні, коли коня об'їжджає і його острогою муштрує та вудилами гнуздає) — і це був Барон! Барон на Цюмкалі! Аж тут і другий Вершник під’їхав, у якому я Рахівника впізнав: він, тяжко скачучи, на Чечиші сидів і його острогою штрикав і вудилами гнуздав, що аж харчав та іржав Чечиш! Прохрипів тоді Рахівник тихо й Настрашено:

— Чи все готове?

— Готове, — прохрипів настрашено Барон.

— Ще ні! — прохрипів Рахівник нажахано.

— Ми ще недостатньо Страшні! Ще більше Остроги завдати коням нашим! Нехай скачуть! А коли Кавалерія наша надпекельною стане, я подам сигнал до атаки і ми Вдаримо! А коли вдаримо, то їх і Розтопчемо! А коли розтопчемо, то Рознесемо! І переможемо, Переможемо!

— Переможемо! — прохрипів Цюмкала з іржанням.

— Переможемо, бо ми Страшні, Страшні, о, Бий, Убий, Лякай, Лякай, Наздоганяй, Наздоганяй!

— Бий-Убивай, — прохрипіли вони. — Бий-Убивай.

Почувши ці слова, що як безумство в нічній тиші саду пролунали, я дав драпака і кущами до будинку побіг, і двері за собою, як від Моровиці, зачинив. Боже милостивий!

Це ж усіх попередити треба, щоб двері й вікна позачиняли, до зброї, до зброї! Ох і Чортяки! Але що це, що це? Що це за згук-відгук? Я дивлюся: усі пари танцюють! Ой, гоп-гоп-гоп! Танцює теж Іґнацій, з панною Туською танцює, і так уже жваво і хвацько кружляє, так спритно розкручує, що танцівниця в його руках аж літає… аж дивуються Старі… та оплески йому дарують… Але тільки-но він ногою Притупне, йому одразу же хтось тупне, і тільки-но він Підскочить, як йому хтось Скочить… і не хто інший, зрозуміло, це був як Гораціо, який панну Мушку взяв до танцю, і так спритно він крутить-обертає, що танцівниця в нього літає, літає, літає! Отже, вони вдвох вистукують, притупцюють, обертають то направо, то наліво Вивертають, аж ті панни, як дзиґи! Ох і танцюють, ох і танцюють! І тільки-но Іґнац скочить, Гораціо Підскочить, тільки-но Гораціо в долоні плесне, Іґнац тупне-тупне, що один заверне, то другий Розверне, і туп, гуп, гуп, і бух, і бах, і бух, і бах бах бух бах, Бухбах, Бухбах, Бухбах, бах, бах, бух, бух, Бухбахом танцюють!

Бухбахом! Бухбаху звук, як Барабан, щоразу сильніше лунає! Ґонсало в чорній пишній Мантильї і в такому ж Капелюсі двічі через усю залу пройшов і оплесками своїми танцівників ушанував. А я, почувши Бухбаху поклик, голову схилив і повіки дещо примружив… і так уже порожньо, порожньо, як у Барабані порожньо!.. Але підскочив Міністр:

— Заради Бога! — кричить — Що ж це таке! П’яні вони, мабуть! До біса такі танцюльки, адже вони вже музику заглушають! Узяти їх за барки й вигнати геть!..

Але Іґнац Бухнув, а Гораціо Бахнув, Бах, Бах, Бух, Бух, аж шибки дрижать, а горнятка з блюдцями скачуть, аж стогне підлога! Там інші танцівники ще танцювати намагались й акомпанувати, мовляв, Змійкою, Змійкою, Мазурку, Мазурку, та де там! Немає вже й Змійки, тільки Бухбах, Бухбах, і в кут усі збилися, дивляться, а тут Бух, Бух, Бух, Бах, Бах, Бах, Бухбах, наче Кінь, тупотить! Томаш ніж довгий різницький узяв і немовби м’яса хоче врізати… але в кишеню сурдута ніж сховав.

Аж я крикнути захотів, мовляв, Синовбивство, Синовбивство! Але Батьковбивство! Бо вже в підскоках і притулах, Бух, бах Іґнац розбухався з Горацієм, що, бухаючи, бухає, бухає, бухає! Бух у ліхтар Гораціо, Бах у Ліхтар Іґнацій, але Бух, бах Гораціо у Вазон, Іґнацій — бах у вазон! І бух у Томаша Гораціо!

Господи! Томаш на землю впав!..

Томаш на землю впав!.. А тут бах, бах, Іґнац із Бахом своїм підбігає і як бахне, як бахне в Батька свого, як Бахне, ой, як Бахне, Бахне…

О Син, Син, Син! Хай здохне Батько! Підбігає Іґнац. Тож хай станеться те, що статися має. Хай Син убиває Батька!

Але що це? Що це? О, це, мабуть, Спасіння! О, що це, як це, що це? Бо коли він з Бахом своїм біжить, підбігає, аж усі Завмерли, він сміхом вибухає. І замість того, щоб Батька свого Бахом Бахнути він Бух у сміх і, сміхом Бухнувши, через Батька перескочив і так, скочивши, сміхом Бухає, Вибухає! Отже, Сміх, Сміх! За живіт схопився Міністр, сміхом бахнув! І Бух, Бах — Пицкаль за живіт Барона схопив, а Рахівник — Чечиша, і сміхом бухнули-бахнули, Бах, Бах — а там Старигані Регочуть, аж Заточуються, тут пані Довалєвічова аж пищить, сльози течуть, попискує і Бах, Бух лунає, Прискає, порскає від сміху отець-Настоятель, а Мушка з Туською аж Підскакують, аж зашмаркались! І Сміх Бухнув! І заточується Голова Пуцек! А під стінами Заходяться, Качаються, а там Душаться, бо аж Несила, а тут від сміху Колька, що його аж Скрутило, наче він удавився, а цьому й через вуха хльоскає, а той на землю сів, ноги простягнув і вже вибухає, гуде, сміхом його розтрясло, розтрусило, і Трясеться, трясеться… А інший аж спух, бо його розриває! Оце Вибух! Трохи затихли. Аж раптом — то цей, то той, спочатку один, потім другий, і вже троє, четверо, вже п’ятеро Бах, Бух сміхом Бухають, Вибухають, обіймаються, Заточуються, то тонко, то грубо разом Сновигають, і вже один другого, один із другим, але Бух, бух, ой, Ревуть, Ревуть так, що аж Вибухають. І так від Сміху, до Сміху, Сміхом бах, бух, бух Бухають!..

## Передмова [1951]

Нині я перебуваю в Аргентині. Мені вдалось опублікувати тут в іспанському перекладі свій роман «Фердидурке», крім того, також в іспанському перекладі вийшла драма «Шлюб», написана вже після війни; але польською вже десять років із гаком нічого мого не було надруковано.

Якщо ви пригадуєте, я завжди був автором «непростим» і доступним лише для більш підготовлених людей. Однак нещодавно я взяв собі за звичку супроводити свої твори передмовами, які навіть читачеві не надто досвідченому полегшують підхід до моєї творчості, — і ця система здається мені надзвичайно практичною. У цьому ж випадку передмова виправдана тим більше, що ця нова книжка стосується справ делікатних… а ви нічого або майже нічого про мене не знаєте. У цілковитій самотності я продираюся крізь заплутану гущавину мистецтва. Мене не підтримує жоден табір, жодна група, жодна пропаганда, і мій спосіб писання належить до тих, що воістину не надаються до підтримки, оскільки він, з одного боку, якийсь ексцентричний, а з другого, можливо, якийсь «несерйозний», а крім того, навіть досить «шокуючий», принаймні настільки, що не становить точної копії широковідомих способів писання. Але стережіться! Я радив би вам добре подумати, перше ніж мною злегковажите, — бо хоч я й не настільки ж солідне явище, як ваші пророки, моя писанина чомусь досі не вмирає, і навіть у своїй мандрівці чужими краями здобуває прихильників; а ця підтримка досить щира та чесна, ці люди досить високої якості, аби я міг відчути, що міцно тримаюся на ногах, попри те що не отримую відзнак на конкурсах. Перемоги по-справжньому амбітного мистецтва, яке прагне стати актом воістину творчим, вимірюються іншою шкалою…, якщо така книжка — окрема і самобутня — здатна взагалі вижити в літературі, це більше значить і передбачає глибші наслідки, ніж увесь рейвах, що супроводжує масове виробництво. А отже, якою б не була ця моя «творчість» — нерозумною чи мудрою, вдалою чи невдалою, — у ній все ж є дещо самобутнє та непідкупне, щось рішуче й гостре, чим не так легко можна знехтувати.

Але в цій передмові мені залежить не так на тому, щоб здобути ваше визнання моєї письменницької діяльності, як на тому, аби по-людськи стати для вас ближчим і більш гідним довіри. Оскільки ті, що читають мене з недостатньою увагою, або ті, для кого мій світ є недостатньо зрозумілим, легко помиляються щодо моєї особи: тому тут, на цих перших сторінках, розмовляючи з вами, просто хочу показати, що я, можливо, не настільки божевільний, як видається на перший погляд, і що немає потреби отак одразу, з місця звинувачувати мене в найтривіальніших і найвульгарніших рисах, таких, наприклад, як «жага оригінальності» або «поза» чи якісь ненормальні деструктивні, анархічні нахили. Найчесніший, у найшляхетніший спосіб зачатий текст не виживе, якщо буде прочитаний з тупою недовірою, зі схильністю до якомога тривіальнішої і пласкішої інтерпретації всього, що на йоту відходить від схеми. Якщо ви звикли до безміру дешевизни в усіх сферах мистецтва та культури, це ще не привід для того, щоб піддавати сумніву саму можливість існування в цій царині людей більш-менш порядних і чесних, які не намагаються махлювати.

Припускаю, що книжка, яку ви тримаєте в руках, на перший погляд може здатися вам досить шокуючою: бо якщо вона насмілюється торкатись і дражнити найбільш соромливі ваші місця і ще не загоєні рани, то все-таки робить це в якийсь невимушений спосіб… і якщо її зміст аж так болючий, що міг би навіть справити враження якоїсь бездонно трагічної пустки, в якій Народ ваш борсається і змагається з самим собою, то на заваді драмі стає оця старошляхетська добродушність і жартівливість, що, немов горлиця, ширяє над водами… А якщо ви придивитесь уважніше до секретів цього жартівливого твору, то, можливо, дійдете висновку, що якийсь світський і навіть єретичний дух втрутився у вашу побожність, у ту побожність, яка завжди становила канон найбільш шанованого вами мистецтва — з Міцкевичем і Шопеном на чолі. Але оцей шокуючий «Транс-Атлантик» найтісніше пов’язаний з моїми попередніми творами і, по суті, є лиш одним із розділів більшої книги, яку я вже давно почав писати, й анітрохи не дивніший, ніж, приміром, «Шлюб» або «Фердидурке».

Тож якщо ми взагалі прагнемо порозуміння, то нам, вочевидь, слід насамперед виявити, на якому тлі з'явилися відмінності, які нині призвели до того, що мій тон і моя думка стають для вас твердим горішком, котрий важко розгризти, а ще важче проковтнути.


* * *


Певна річ, я дуже сильно від вас віддалений: тоді як польська інтелігенція довоєнних років рухалась більш-менш визначеною попередніми поколіннями колією, я, хоч, може, й випадково, заблукав в іншій околиці. І найкращим доказом того, що це моє збочення з битого шляху здалося вам справжнім збоченням, тобто ненормальністю і дивацтвом, є те, що «Фердидурке» здалася вам мало не скандалом і що минув якийсь час, поки ми не зуміли переконатись у тому, що дещиця несподіваних ідей і ситуацій є лише «сюрреалізмом» (зручне слово). Я неодноразово міркував, як визначити розбіжність між мною та вами, і вважаю, що полягає вона в самому розумінні людини: мене віддалив від вас той факт, що я зайшов задалеко, набагато далі від вас, у визнанні залежності людини від людини, що для мене людина ненастанно твориться людьми. Цей підхід (оскільки це аж ніяк не філософія) є вихідним пунктом мого світу — світу, де людина пов’язана з людиною; де людина тягнеться до людини; де людина перебуває під постійним тиском людини, щомиті твориться і перетворюється; коли, по суті, важко говорити про якусь визначену, статичну людську природу, а у гру радше входять «міжлюдська» напруга та інтенсивна взаємодія, які нас, людей, щомиті визначають і окреслюють. Тож тут людина піддана тому, що відбувається між людьми, і з усіх стихій природи оця стихія міжлюдського творення є найбурхливішою, а будучи людською, є водночас нелюдською та надлюдською.

Читаючи ці слова, не забувайте, що я не філософ, а митець. Проте й цих кількох туманних речень достатньо, аби показати прірву, яка існує між вашою «людиною» і моєю. Якщо ж панівна в сучасному світі психологія (опріч тієї, що дозріває в наукових лабораторіях) набагато спокійніша від усього цього, то, мабуть, ніде проблема людини не була потрактована більш ідилічно, ніж у Польщі, — і майже вся наша література випромінює переконання, що цей казус можна розв’язати простим шляхом і він не викликає особливих труднощів. І якщо для віруючих людей цієї проблеми взагалі не існувало, оскільки людина, яка має чітко окреслену душу і не менш зрозумілі обов’язки перед Богом, суспільством, не є для себе загадкою, то навіть для тих із вас, хто засумнівався у святій вірі Міцкевича, а також для людей «сучасних» і «прогресивних» тут не існувало і не існує жодної надзвичайної проблеми. Байдуже, індивідуалісти ви чи колективісти, ваша людина є істотою визначеною і врівноваженою, наділеною тим або іншим характером, поглядами, нахилами, і чинить так, як їй диктують її інстинкти або розум. Ви завжди були схильні — можливо, внаслідок ідилічних традицій вашої культури — трактувати людину просто, завжди вірили в рятівну силу простоти та природності. От тому моя «штучність» стала для вас приводом для образи. Ви лишень погляньте, наскільки великі ці відмінності: коли ви вважаєте, що людина назагал є такою, як проявляється зовні у своїх вчинках або словах, я вважаю, що вона ненастанно деформується у всіх своїх проявах; коли ви стверджуєте, що вона живе власними почуттями, має власні думки та погляди, на моє переконання, вона не має нічого цілковито власного, нічого суто свого… оскільки реалізується в зіткненні із зовнішньою реальністю; тож коли ви вважаєте, що все-таки десь у глибині світ людини є справжнім і автентичним, для мене він є, по суті, вигадкою, брехнею та деформацією (і в ньому зберігається саме лише непереможне прагнення істини й автентичності); і коли ви, припускаючи вплив інших людей на людину, визначаєте цей вплив радше абстрактно як вплив суспільства, народу, середовища, для мене людина «розв’язується» і створюється передусім у конкретному, випадковому зіткненні з людьми. А відтак я міг би, либонь, сказати про себе, що намагаюсь вивести польську думку в нестабільний світ, призвичаїти її до цієї динаміки, що — як я передчуваю — стане хлібом насущним майбутнього. Але з усіх відмінностей і суперечностей, які викликають зіткнення між вашим, більш статичним, і моїм, більш динамічним, світом, жодна, мабуть, не є аж настільки важливою, як та, що стосується неймовірного значення Форми в нашому житті — саме це значення, вочевидь, і видалося мені вирішальним у мить, коли я затямив, що ми навзаєм ненастанно деформуємось. Тому несамовитий тиск Форми, потреба в ній, брак її, який ми відчуваємо, і наше спілкування з нею, і її витворення — все це стало чи не головною темою моєї творчості. Хіба у «Фердидурке» не йдеться передусім про взаємне порушення Форм, стилів і, зокрема, про особливо болісний випадок, коли наша зрілість змушена виявлятись у незрілій формі? А хіба нещодавно написана драма «Шлюб» не з’явилася через відчуття, що в певному сенсі Форма — це єдине доступне нам божество? «Тут люди (цитую з передмови до іспанського видання) поєднуються в якісь постаті Болю, Страху, Сміховинності або Таємниці, у непередбачувані мелодії та ритми, творячи абсурдні ситуації; і піддаючись їм, вони створюються тим, що самі створили. У цій земній церкві людський дух схиляється перед міжлюдським духом…»

Але польська думка ніколи серйозно не займалася проблемою Форми — це питання було для нас радше естетичним, ніж психологічним. Ви не любили цієї теми, вона здавалася вам, можливо, недостатньо «життєвою». Тож і тут я знову став для вас чужим і викликав підозру… І коли ви зустрінетесь у моїх творах з реальністю, в якій стикаються не так людські особи, як Форми, ця гра Форм, що визволилися з людини й немовби живуть власним життям (що, можливо, найточніше показано у «Шлюбі»), є для вас непереконливою, оскільки, повторюю, Форма становить для вас радше орнамент життя, а не його суть.

Але візьміть до уваги, що все це не є якимось естетичним капризом чи більш інтелектуальною конструкцією, а просто випливає із внутрішньої потреби свіжої та наївної душі. І замість звинувачувати мене у потязі до незвичайного, краще подумайте, наскільки це в мені є польським і звичайним: адже якби я з дитинства не мусив потерпати від лихої та незрілої Форми, яка мені була накинута моїм провінційним сандомирським, шляхетським, поміщицьким, кривим і покрученим середовищем, якби я на кожному кроці з болем не стверджував, що все сказане і зроблене мною — гірше від мене самого і нижче від мого особистого рівня, то, запевняю, я залишив би цю проблематику професорам університету. І саме собою зрозуміло, що проблема Форми, тобто способу, яким ми виявляємось назовні, ближча істотам і народам, які не виробили ще свого стилю, ніж тим, які мають менше проблем з віднайденням свого вираження. Ба більше, я навіть вважаю, що для ще не сформованих людей і народів узагалі немає важливішої проблеми в духовному плані. Але тут може постати питання (як воно неодноразово й поставало), чи таке оголення есенційної штучності людини не призводить до згубних наслідків морального, а також суспільного плану. Адже якщо хтось заявляє про «деформованість» іншими, що виражається і виявляється у «формах», які йому були накинуті, то, певна річ, він перестає почувати себе винятково й цілковито відповідальним за свої вчинки. І якщо, з одного боку, така позиція забезпечує нам неймовірну свободу — і не лише в наших вчинках, а навіть у найбільш «субтильних» порухах душі, у, сказати б, самому нашому «я», то, з другого боку, це виглядає так, немовби ми відмовляємося від нашої особистості. Це гасло для відступу. Це спроба відірватися від того, чим ти є. Отже, чи не є цей дух відхилення та втечі в моїй творчості просто запрошенням до анархії й навіть самознищення?

Мені неодноразово робили такі закиди. Для багатьох мудрагелів моя література є всього лише забавкою, капризом, інші підозрюють мене в якихось руйнівних нахилах. Усім цим охоронцям моральності я насамперед мав би сказати таке: любі мої, життя — важке. Шляхи людства важкі та звивисті. Ідеально правильні твори, які задовольняють у всіх аспектах, пишуть лише інститутки. Не вимагайте від мене, щоб я розв’язав таємницю буття, опанував людську стихію або відтворив у мистецтві повний її образ — ні, я можу лише переказати вам один аспект реальності, фрагмент, частку, яку слід доповнити тисячами інших понять і підходів… І не варто корчити таку міну, немовби все вам було відомо і немовби ви вже були точно поінформовані про те, що шкодить, а що йде на користь. І яке мистецтво вам, власне кажучи, потрібне?

Таке, яке б вам лише вічно декламувало однакові прописні істини, чи таке, що є кроком уперед?.. Ви хочете, щоб митець писав вам шкільні читанки, чи волієте спостерігати за його болем, сміхом, грою, розпачем і навіть його поразкою і приниженням у справжньому змаганні із сучасним життям?

Але навіть якби я щиро прагнув задовольнити вашу моральність, вашу програму, вашу ідеологію, ваші інтереси, то не зміг би: адже всі ці ваші концепції немилосердно перегризлися між собою і кожна з них домагається чогось іншого. І зовсім не смішно спостерігати, як сьогодні один другого обзиває, палаючи з обурення, шкідником і негідником — так, немовби не всі вони актори того самого фарсу. І ось тому я, втомлений цими криками і гризнею розбещених Форм, намагаюся втекти вглиб, за межі фасаду, туди, де людина стає Творцем Форми, а не її невільником.

Відступ? Авжеж. Однак бувають відступи, які є запорукою розвитку — і вони більше варті, ніж наосліп і з криком здійснюваний наступ. Я не заперечую, що мій світ важчий за ваш, але якщо ви уважніше вчитаєтесь у мої твори, то помітите, що ця моя уявна «втеча» від життя перетворюється на атаку, а моя «штучність» веде якраз до великої щирості, а моя «безвідповідальність» уможливлює серйозніший підхід до наших найважливіших справ. Адже якби я почувався стовідсотково «відповідальним», чи міг би я бути безпосереднім? А якби я не смів визнати власну штучність, чи міг би я бути щирим? А якби я не тікав від усіх схем, чи міг би з такою пристрастю протистояти таким невловним чинникам, як людство… як шляхетність, гордість, гідність, незалежність? Авжеж, без сумніву, в цій моїй країні вигадки, фальшу та безвідповідальності зберігається, однак, живою й недоторканою наша одвічна потреба у правді та гідності. Моє мистецтво є і залишиться протестом якраз проти цього світу, який воно показує. І навіть якби опір був цілком безсилий, якби зовнішній світ такою мірою нас пронизав і деформував, що ніхто з нас не зміг би повірити в жодну думку та жодне своє почуття, достатньо лише усвідомлення деформації. Це усвідомлення дасть нам розійтися з нашою скривленою формою… Як бачите, по суті, дуже простою є моя філософія. Я, як і ви, ненавиджу брехню. Як і ви, я смертельно втомлений цією великою Пикою сучасності та дурістю дурнів, незрілістю незрілих і підлістю підлих. Мій шляхетний дух корчиться під гнітом — вочевидь, так само, як і ваші духи. І саме з цієї причини я прагну здобути більшу зрілість, досягти вищого рівня свідомості, а все, що я коли-небудь написав, навіть якби воно й було на позір божевіллям і якби у процесі читання здавалося, що автор п’яний як чіп, — має на меті дещо інше.


* * *


Але боюся, що цей «Транс-Атлантик» почне брикатися, побачивши, що його оснастили такою серйозною передмовою, — ні, ніколи цей старий фрегат не мав претензій до такого ж гордого хвоста. Цей вітрильник — просто щоденник, щоденник про перші дні мого перебування в Аргентині. У мить, коли все завалилось, утворилася порожнеча: саме в цій «формальній» порожнечі й відбувається кавалькада химерних епізодів, розіп’ятих між минулим і майбутнім. Ви віднайдете в цій стародавній оповіді відбитки моїх реальних пригод тут, наприклад, відбитки моїх сутичок з тупою бюрократією Народу або місцевим середовищем естетів. Вам щомиті здаватиметься, що ви стежите за якимись реальними подіями, але також щомиті ця реальність провалюватиметься в сон…

Чи варто нагадувати, що я не належу до письменників-реалістів? Я не описувач і не оспівувач зовнішнього світу, а лише співець того, що відбувається в мені самому. Тож нехай ніхто не шукає в цій поемі справедливого репортажу на тему наших емігрантів або точного опису реальної Аргентини. Якщо я й викликав на ці сторінки пасивного та плаского духа тутешніх естетів, який так докучав мені в Буенос-Айресі, це аж ніяк не означає, що крім цієї Інфра-Аргентини, я не помічав іншої — важливішої та перспективнішої Аргентини.

Отже, без страху і без докорів сумління ви можете ступити на борт старого, дірявого корита і попливти водами вашої долі. Тільки погляньте, яке ж дивне це судно! Щогли зогнилі, витягнуті, мабуть, з якої старої комори, і як дишла! Штурвал немовби з брички знятий, а вітрила — з ваших старих простирадл! І весь корабель згори донизу наповнений якоюсь безглуздою, важкою і нікудишньою мовою й відлунням давніх жестів, уже застарілого церемоніалу, якимось прадавнім дивацтвом і одвічним склерозом. Кульгавий, качиний, коров’ячий корабель, тупе, собаче й кінське судно — а точніше, бричка, наша стара бричка…

Але цей чудернацький екіпаж везе вас, сказати б, просто на дуельний майданчик вашої долі: де в порожнечі пострілів проявляється конфлікт між побожною Старовиною та розбещеністю Сучасності, що не відає норм. Про що ж тут ідеться? Небезпечне й сильне питання, що проходить червоною ниткою дном цієї жартівливої історії, звучить так: чи мають поляки наполягати на своїй сьогоднішній формі, чи мають залишитися тим, чим є сьогодні і чим їх створило минуле, а чи повинні наосліп довіритися життю, розвитку, зробити своєрідний крок у темряву, аби визволитися з себе?

Однак існує також і третій розв’язок. І цей твір радить вам вибухом реготу висміяти різні найдраматичніші наші антиномії: якщо ви зможете сміятися з себе, гратись і тішитися собою, то навіть перебуваючи в найгіршому становищі, ви будете врятовані.

І можете побачити тут, як задавнені форми вашого Минулого, як цей обважнілий і незграбний Сарматизм, звиваючись у смертельних муках під ударами ворога, намагається завоювати прихильність байдужої Природи. Як під мовчазним небом — зловорожим, набряклим іронією, — на темній і безкраїй цілині, ці смішні маріонетки силкуються зачарувати собою або злякати собою. І марні їхні зусилля! Дарма вони, аби настрашити природу, створюють небезпеку! Дарма надлюдськістю намагаються компенсувати свою людськість! Дарма виконують свої ритуали та проводять обряди! А я, Ґомбрович, «потворний» геній, розірваний між цією задавненою, безсилою Вітчизною і новою релігією Синчизни — релігією становлення та перетворення: ох, тільки б викрасти в Батька Сина і Сина з-під опіки батьківської визволити, тільки б Син Батька неначе кінь поніс світ за очі… О, Син, Син, Син! Ось єдине світло, єдина любов і єдина надія! Ось Завтрашній День, ось Визволення! Отже, уклавши союз із жерцем анархії, я викрадаю сина у країну, де все з усім парується! О, Син, Син, Син! І Син, захоплений ритмом страшного Бух-баху, підняв руку на Батька свого! А Батько сина хоче вбити!

А тут уже й кінець! Уже край! Уже немає порятунку! Схиліть голови, кривавим рум’янцем вкриті! А над горем вашим і поразкою височіє невідворотний знак, печать віковічного сміху! І драма ваша тим більш драматична, що вона не дозріла до драми! Поразка тим жахливіша, що вона навіть поразкою бути не в змозі! Горе ваше не зворушує, а смішить! А тому вже й кінець, кінець і край, край і Бух-бах, Бух-бах і ганьба, ганьба та лише рум’янець. Але ні! Але не тратьте надії! Ні, о, ні, це не поразка, це скоріше Перемога! Погляньте, як легко, чудесно він, Син ваш, злітає на крилах предивної хлоп’ячої гри над своїм падінням — погляньте, як він вислизнув із поразки своєї у веселощі! І погляньте, як мужньо, як хвацько я, Ґомбрович, схопив за зябра сміх, який на нас тисне, і верхи на нього сідаючи, я, вершник, конем нашого сміху проповідую гордість нашу!

## Передмова до «Транс-Атлантика» [1953]

Повість і драма, які тут публікуються, — моя перша книжка, видана польською з часу виходу «Фердидурке» — не претендують на Ваше визнання. Це два горді й затяті твори, яким зовсім не страшна самотність. Я навмисне одягаю їх у непромокальний плащ немодної гордості — і не тому, можливо, що я зарозумілий і не здатний поставитися до своєї особи і своєї творчості з належною суворістю та неминучим скептицизмом, а тому що вважаю, що гордість стала літературі надзвичайно потрібною. Однак не лише гордість. Друзі, з погляду духовності ми дуже розкисли останнім часом. Де ті часи, коли нам снилися тривожні й бентежні сни… коли Дух, втілений у сні, промовляв згори зі сміливістю та суворістю сили, що торує шлях і показує нові перспективи? Сьогодні він — відчайдушно покірний і навіть добряче побитий — волочиться у хвості подій. Але ніколи політ, розмах, ніколи максимальне напруження розуму та інтуїції не були більш насущною потребою, оскільки минуле виявляється зовсім недостатнім, надто тісним і слабким перед лицем прискореної, бурхливо-творчої сучасності, що ламає попередні норми.

Наскільки це мені було доступно, я намагався в цих двох творах штовхнути вперед власне відчуття та досягти візії, більш відповідної природі світу у стані становлення — більш актуальної. «Шлюб» для мене важливіший за «Транс-Атлантик». Але «Транс-Атлантик» стосується справ, що ближчі для вас, містить у собі певну проблему, яка стосується Польщі, а закиди, оприлюднені у пресі після публікації фрагментів у часописі «Культура», вказують на те, що мої наміри не були правильно сприйняті.

Отже, я мушу ще раз повернутися до тієї польської справи, хоча, щиро кажучи, боюся, щоб ці дискусії не затулили інші аспекти мого писання, суттєвіші для мене — а саме того, що в ньому є мистецтвом і формою, прагненням до нового вираження, яке могло б становити певну самобутність моїх речей з погляду чистої літератури. Я, поза сумнівом, «соціальний письменник», а ще більше — письменник ре-форми (я кажу «ре-форма», аби підкреслити, що йдеться тут про «реформу форми») і не втрачаю надії, що колись, у менш аномальних умовах, абсурд моїх речей сподобиться більшої уваги, ніж усі їхні «сенси».


* * *


Вам слід зрозуміти, що «Транс-Атлантик» — це не забавка, не каприз і не випадковість, а логічний і невідворотний наслідок мого — польського — розвитку. Адже я походжу з покоління, яке спіткала «незалежність», але вже тоді, у довоєнні часи, мені стало зрозуміло, що омріяна незалежність взагалі не принесла нам ні суттєвої свободи, ні сподіваної повноти життя. Навпаки — вона принесла нам нове й навіть ще хворобливіше закріпачення. Наші починання здавалися тоді позначеними тавром неуспіху… приреченими на якусь недостатність… і мистецтво часів незалежності, література й політика були слабкими, анемічними, немовби тьмяніючи в наших руках… або тісними… або набували дивних і судомних форм… У мистецтві існує один основоположний постулат, який є мораллю митця: твір не може і не повинен бути гіршим за творця. А я постійно був оточений творами, які виявлялися на дюйм нижчими від творця; словами, дещо гіршими за вуста, які їх промовляли; вчинками, трохи невдалішими, ніж той, хто їх робив; життям, дещо вбогішим, ніж ті, що його переживали. Звідси й моє бачення поляка як деформованої та закріпаченої істоти. Звідси мій роман «Фердидурке», написаний під знаком інфантильної дупці та потворної пики. Мені не варто, мабуть, занадто прив’язувати мої тодішні переживання до польської реальності, оскільки весь тодішній світ сприяв цій візії деформації, — але ближчі збочення докучають сильніше. Що ж стало на заваді повнокровному розвитку нашого державного, політичного та мистецького життя, що ламало наш голос, отруювало штучністю наші реакції та заводило нас у сферу судомної, неврівноваженої діяльності, яка коливалася між високостями божевілля та щонайпласкішим крутійством і махлярством? Ми, поляки, були частиною занадто слабкого утворення, аби жити по-справжньому, але достатньо сильного, аби вижити.

Напівжиття Польщі нас паралізувало.

Я не звинувачую поляків у тому, що вони опинились у такій ситуації, адже ніхто не вибирає свого місця у світі. Однак мене тривожить, що ми так сильно і з такою пасивністю дозволили, аби ця ситуація диктувала саму нашу сутність. І саме це — точка, в яку я намагаюся вдарити. Сам факт, що серед вас ніхто не спромігся виступити проти того, що з вами відбувалось, ота одностайність захвату, з яким ви приймали ваше напівіснування, принаймні для мене не є свідченням міцності та здоров’я. Народ вас не лише паралізував, а ще й примусив приймати цей параліч як найвищий скарб, і кидав вас на коліна саме перед тим, що вас ослаблювало й деформувало. Поляки! Поляки! Ви змушені любити власну недорозвиненість — ось де поразка.

А потім я був свідком того, як на нашому ентузіазмі, захваті й обожнюванні (вкотре в історії?) ми заїхали в катастрофу. І, що найважливіше, ми прийняли катастрофу без здивування, немовби вона нам не належала, а на дні нашої душі жевріло — однак і попри все — усвідомлення власної неспромоги прийняти виклики світу. Що ж далі? Нова «пролетарська» Польща, яка прийшла на зміну старій (хоч у певних аспектах виборсалася з анахронізму і здійснила не одну правильну реформу), намагається накинути полякам якийсь тісний і занадто примітивний стиль, паралізуючу форму. Проте якщо поляк у Польщі був зведений до розмірів, потрібних панівній доктрині, то поляк на еміграції й далі залишається прикутим до національного минулого і настільки ним пригнічений і обмежений, що й мови не може бути про повну реалізацію його сил і його культури.

То хіба вас дивує, що після такого досвіду я перебуваю в пошуках якихось радикальних змін? Нових методів у нашій боротьбі з існуванням? Отримати, наскільки це можливо, принаймні свободу рухів! Отримати можливість творення! Досягти такого стану, з якого можна було би почати рух уперед! Подолати параліч нашого існування! І не скорятись отій вчорашній Польщі.

У полеміці з В.А. Збишевським («Wiadomości», № 304) я писав:

«Якщо у “Транс-Атлантику” можна почути (в гумористичній інтерпретації) певний неприпустимий дотепер тон у стосунку до Польщі — відразу, страх, глум і сором, — то тому, що цей твір намагається захистити поляків від Польщі… визволити поляка з Польщі… допомогти полякові не коритися пасивно своїй польськості, а дивитися на неї згори. Що ж, власне кажучи, означає Польща? Польща — це наше колективне життя, таке, яким воно сформувалося протягом століть. Але хіба не були це століття постійного та відчайдушного борсання і боротьби з могутнішими ворожими силами, століття хворобливого, конвульсивного існування, століття недорозвитку?.. А отже, якщо поляк прагне бути повноцінною людиною, здатною до напруження всієї своєї енергії в таку переломну мить, як нині, чи не повинен він відмовитися від служби на користь цієї «польськості», яка його нині визначає?

А тепер ще питання: я, захищаючи поляків від Польщі, — патріот чи ні? Чи висловлена вище думка у своїх остаточних наслідках зміцнює чи послаблює народ? Адже Польща складається з поляків… Чого ж тоді вартий народ, що складається зі сфальшованих і редукованих людей? З людей, які не можуть собі дозволити жодного ширшого, вільнішого пориву через страх, що цей народ розпадеться?» Ви можете сперечатися зі мною щодо слушності цих поглядів, багатих наслідками. Але не варто мені закидати брак патріотизму — якщо під цим словом ми будемо розуміти не лише любов до сьогоднішньої, теперішньої Вітчизни, а любов до всіх вітчизн, які в нас потенційно існують і які ми, поляки, здатні з себе видобути; якщо під слово «патріотизм» підкласти його найглибше значення — це якраз і є сама здатність творення Вітчизни.


* * *


Я вважаю, що цілком можливе таке ставлення до народу, в якому наша природна прив’язаність до нього та неминучий і незалежний від нашої волі зв’язок із ним були би доповнені відчуттям народу як небезпечної сили, з якою слід бути насторожі. Слід зрозуміти, що народ (як і кожна спільнота) здатен нас деформувати — до того ж, у найглибших наших сутностях. Нам слід так психічно налаштуватись, аби перебувати водночас у народі й поза народом — і навіть понад народом. Поза і понад — щоб бути спроможними створювати собі народ за образом і подобою нашою.

Але навіть якби така програма була значно ширшою за наші можливості, не висувайте до мене претензій, оскільки я відповідальний не за вироблення програм, а лише за формулювання та проявлення прагнень. Я — мистецтво (даруйте за таку узурпацію) немов сон; я ні на що не зважаю; у мені знаходить свій вияв найвища свобода прихованих бажань, потреб і необхідностей; я — всього лише наповнення. Потім, коли ви з цієї книжки пробудитесь до щоденного життя, ви зможете поміркувати над перекладом мрії мовою тверезої практичності.

І від цього я не захищаюся. Я знаю свої межі.


* * *


На підставі перших фрагментів «Транс-Атлантика» мене нарекли дезертиром. Це не відповідає правді. До Польщі в ті дні вже не можна було потрапити і ніщо не змушувало мене повертатися тим самим судном «Хоробрий» до Англії. Призовна комісія, до якої я зголосився в Буенос-Айресі, визнала мене непридатним до служби. Вам узагалі варто було б не забувати, що тут реальність потрапила в лабети фантазії. А отже, приміром, мій опис Посольства — також витвір уяви; витвір, який склали чимало наших Посольств, а може, навіть варто би було сказати — всі наші Посольства.

Тут також немає і не може бути опису нашої аргентинської еміграції: тут присутні маріонетки, які мені були потрібні і яких вимагала композиція. Також немає тут Аргентини. Я навмисне намагався не вводити Аргентину до суто польської книжки, а якщо на одному сюжетному повороті і з’являється у гротескному вигляді група тутешніх інтелектуалів, то знайте, що цей пасивний і міщанський інтелектуалізм, типовий для певних кіл у Буенос-Айресі, не має нічого спільного з сучасною Аргентиною.


* * *


А більше, мабуть, я й не маю чого сказати про цей твір… який, бувши божевільним дитям п’яної Музи, глузує з дошукувань будь-якої проблематики та коментарів автора.

## Інформація видавця

Літературно-художнє видання


Вітольд Ґомбрович

ТРАНС-АТЛАНТИК


Переклад з польської Андрія Бондаря


Головний редактор Мар'яна Савка

Літературний редактор Віктор Мартинюк

Обкладинка Назар Гайдучик

Технічний редактор Роман Коник

Макетування Дмитро Подолянчук


Підписано до друку 27.11.2015. Формат 60х84/16

Гарнітура Arsenał. Умовн. друк. арк. 9,30.

Наклад 2000 прим. Зам. № 5-12-0105.


Видавництво Старого Лева

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців

ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування:

а/с 879, м. Львів, 79008

lev@starlev.com.ua, www.starylev.com.ua


Львівський офіс:

вул. Лемківська, 15-А

тел./факс: (032) 240-47-98

моб. тел.: (067) 502-75-12

zbut@starlev.com.ua


Київський офіс:

метро Лук’янівська

вул. Білоруська, 34

тел./факс: (044) 489-14-49

моб. тел.: (067) 341-03-10


Партнер видавництва

Холдинг емоцій !FEST


Віддруковано ПРАТ «Харківська книжкова фабрика

вул. Енгельса, 11, м. Харків, 61012

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011

www.globus-book.com