Анотація

«І ми знищимо всіх потворних» розповідає історію Рока Бейлі, зухвалого 19-річного юнака, налаштованого зберегти свою незайманість серед післявоєнного нічного життя в джаз-клубах Лос-Анджелеса, і про його сутичку з навіженим доктором Маркусом Шуцом, що заснував колонію, де потворність — це генетичний злочин.

Бійки, автомобільні погоні, викрадення людей і вбивства йдуть в романі одні за одними за принципом доміно. Ліричні та сюрреалістичні історії Бориса Віана поступаються місцем несамовитій фантазії євгеніки й однорідності — пародійному передчуттю пластичної хірургії, якій призначено правити Голлівудом протягом наступних десятиріч, а також роздумам у стилі книжок-коміксів про бачення панівної раси нацистською Німеччиною. Це наративний коктейль з таких інґредієнтів як Реймонд Чендлер, Г. Дж. Велз, роман «Який чудесний світ новий!» і фільм «Барбарелла».

«І ми знищимо всіх потворних» — еротичний кримінальний роман з тенденціями до наукової фантастики, який американський письменник та перекладач Пол Ноблок описує як «порнографічний роман про братів Гарді, розіграний на острові доктора Моро під саундрек у стилі бібоп».

Вернон Салліван — псевдонім Бориса Віана, під яким він публікував свої романи в жанрі нуар.

Українським виданням роману «І ми знищимо всіх потворних» видавництво «Вавилонська бібліотека», Посольство Франції в Україні та Французький інститут в Україні вшановують 100-річчя від народження Бориса Віана.

Це видання здійснено за підтримки Програми сприяння видавничій справі Сковорода Посольства Франції в Україні/Французького інституту в Україні та видавничих програм Французького інституту.

Cet ouvrage a bénéficié des soutiens du Programme d’aide à la publication Skovoroda de l’Ambassade de France en Ukraine/Institut français d’Ukraine et des Programmes d’aide à la publication de l’Institut français.

ISBN 978-966-97782-5-3

© Вернон Салліван/ Борис Віан, французький текст, 1948

© Вавилонська бібліотека, українське видання, 2020

© Дарія Бібікова, переклад, 2020

© Андрій Сакун, художнє оформлення, 2020

© Société Nouvelle des Editions Fayard 1997

© Librairie Arthème Fayard, 1999 pour l’édition en œuvres complètes

Вернон Салліван/ Борис Віан

І ми знищимо всіх потворних

І. Все починається потихеньку

Дістати кийком по голові — це пусте. Двічі за один вечір отримати дозу наркотиків — не так вже й страшно… Але вийти провітритись і опинитись у незнайомій кімнаті з якоюсь жінкою, до того ж ми обоє в костюмі Адама і Єви, — це вже занадто. Не кажучи вже про те, що зі мною сталося потім…

Але, гадаю, краще розповісти все з початку, з першого вечора. Літнього вечора, якщо точніше. Сама дата не дуже важлива.

Того вечора, не знаю чому, мені схотілося кудись сходити. Зазвичай ввечері я волію лягати спати, щоб рано вставати, але іноді мені потрібно трохи алкоголю, трохи людського тепла, товариства. Мабуть, я сентиментальний. Цього не скажеш, побачивши мене, але рельєф, що його утворюють мої м’язи, є лише оманливою зовнішністю, за якою я приховую ніжне серце Попелюшки. Я дуже люблю друзів, я дуже люблю подруг. Мені ніколи не бракувало ні одних, ні других, і час від часу я подумки дякую моїм батькам за вроду, яку вони мені подарували. Хтось інший дякував би Богу, я знаю… але, між нами, я вважаю, що ці люди приплітають Бога до справ, до яких він насправді не має стосунку. Хай там як, а моїй мамі я вдався… моєму батькові теж… Зрештою, він до цього теж деякою мірою причетний.

Отже, мені схотілося піти розважитись, і я пішов. Є незаперечна перевага в тому, щоб обирати собі заможних батьків. Я пішов гуляти. Вся компанія чекала на мене в «Зуті Сламері»[1]. Ґері Кіліан, репортер у газеті «The Call», Кларк Лейсі, мій товариш з університету, який, як і я, жив неподалік від Лос-Анджелеса, та наші постійні супутниці — але вони не з тих дівчат, яких усі хлопці вважають за необхідне тягати з собою, щойно в них з’являється трохи грошенят, не ті безталанні співачки або занадто досвідчені танцівниці. Я цього не люблю… Вони постійно труться об тебе. Не ці дівки, ні. А подруги, справжні подруги… Не акторки масовки у пошуках контракту, не дещо підтоптані інженю, а просто хороші й милі дівчата. І це просто жахливо, як мені важко знаходити таких. От Лейсі, він їх відшукує скільки забажає, і він може зустрічатись з ними хоч десять вечорів поспіль, і вони не намагатимуться його поцілувати. А я дію на них зовсім інакше, і це нестерпно — мусити відштовхувати красуню, яка кидається тобі в обійми. Але все ж таки я не хотів би мати такої мармизи, як у Лейсі. Втім це вже інша історія. Зрештою, я знав, що у «Сламері» я побачу Берил Рівз та Мону Тоу і що з ними я нічим не ризикую… А щодо інших дівчат, вони всі мають такий вигляд, ніби вважають, що кохання — це мета їхнього життя, особливо коли ти важиш 90 кг при зрості у шість футів два дюйми[2]… Я їм завжди відповідаю, що я в такій формі саме тому, що бережу себе. І якби їм довелося тягати на собі такий тоннаж чистого м’яса, як у мене, їх би це так втомлювало, що вони дали б мені спокій… В будь-якому разі Берил і Мона не такі і вони знають, що гігієнічне життя набагато краще за всі ці далеко не нові дурниці, що їх люди реґулярно виробляють на канапах.

Я зайшов до «Зуті Сламера». Це симпатичний клуб, що його тримає Лем Гамільтон, товстий чорношкірий піаніст, який колись грав в оркестрі Лезерберда. Він знає всіх музикантів узбережжя, а скільки їх є у Каліфорнії, лише одному Богу відомо… У «Сламері» можна почути справжню музику. Я таке люблю, це розслаблює… а оскільки я і від природи не напружений, це просто дико заспокоює. Ґері чекав на мене, Лейсі танцював з Берил, а Мона кинулась мені на шию…

— Привіт, Моно, — кажу я. — Що нового? Привіт, Ґері.

— Привіт, — відповідає Кіліан.

Він бездоганний, як завжди. Вродливий чорнявий хлопець зі шкірою з синюватим полиском. Його світло-червоний bow-tie[3] так тримає форму, що здається, ніби він накрохмалений. Що мені подобається у Ґері — це те, що він має смак до вбрання. Тобто він має такий самий смак, як і я, ось що я маю на увазі.

Мона дивиться на мене.

— Рокі, — каже вона мені, — це непристойно. Ви щодня стаєте гарнішим.

Почувши таке від неї, я не відчув незручності. Її тон був… ну як… стерпним.

— Ви дивовижний, Рокі. Ваше біляве волосся… ваша помаранчева шкіра… м-м-м… так би й з’їла.

Я все ж таки почервонів. Такий вже я вдався. А Ґері з мене глузує…

— Ти вже навіть не протестуєш, Року, — каже він мені. — Раніше ти пішов би геть…

— Вона вже довела мені, вона розумниця, — відповідаю я, — але якщо вона так продовжуватиме, я точно піду.

Мона засміялась. Ґері теж. І я. Ось це називається друзі!

Все ж таки я волів би, щоб Лейсі там не було… Я не люблю, коли дівчата роблять компліменти щодо моєї зовнішності, особливо у присутності Кларка Лейсі. Це найкращий хлопець на землі, але на вигляд він такий, що здається, ніби його батько — пацюк, а мати — жаба. Якби це виявилось правдою, я б не дуже здивувався. І через це йому трохи складно залицятися до дівчат.

Мона знову завела своєї.

— Рокі, коли ви наважитесь зізнатись, що кохаєте мене?

— Ніколи, Моно… Я не хочу зробити мільйон жінок нещасними.

Вона, певно, трохи випила, бо зазвичай вона не була такою наполегливою. На щастя, Кларк та Берил повернулись, і ми змінили тему. Гамільтон, власник клубу, щойно всівся за фортепіано. Як у всіх цих товстунів, у нього туше дивовижної легкості, і я засміявся від задоволення, слухаючи його. Ґері пішов танцювати з Берил, а я саме збирався запросити Мону, коли її схопив Лейсі. Та коли Гамільтон починає грати, я ладен взяти до танцю будь-яку дівчину. Його музика діє як удар струму. Я роззирався на всі боки, і тут увійшов мій рятівник. Цей клінічний бовдур Дуґлас Трак. Я незабаром розповім вам, хто він такий, але поки що я кидаюсь до дівчини, яка його супроводжує, і веду її на танцювальний майданчик. Вона має гарну статуру і добре танцює… Без жартів… Але ось вона починає занадто до мене притискатись …

— Ану, легше! — кажу я. — Для мене важлива моя репутація.

Те, що я бовкнув, було трохи грубо, але, ви ж знаєте, з моєю мармизою мені все пробачають. Вона злегка посміхається і продовжує робити по-своєму. І варто лише побачити, як вона вихиляється всім своїм тілом, одразу розумієш, що в неї на думці.

— Шкода, що це не самба, — відповідає вона спокійнісінько.

— Чому? — запитую я. — Як на мене, добре й так.

— Так було б атмосферніше… — відповідає вона. — Ця музика все ж таки трохи холодна.

Діти мої, якщо це вона називає холодною музикою, не хотів би я танцювати з нею самбу. Прокляття! Я маю щось зробити. Я все ж таки трохи сильніший за неї, і мені вдається відсунути її від себе. Я продовжую танцювати, тримаючи її на відстані витягнутих рук. Не можна присвятити своє життя спортові і танцювати з такими ляльками, як вона. Це непоєднувані речі. А для мене спорт важливіший. Спорт — понад усе.

Вона прикушує нижню губу, але і далі всміхається. Її неможливо образити. Найближчими днями я таки наклею собі фальшиві вуса і зможу тоді спокійно танцювати.

Гамільтон припиняє грати. Я відводжу дівчину її законному власникові, Дуґласу Тракові. Дуґлас. Варто про нього розказати більше. Це завжди радісний довготелесий хлопець з білявим хвилястим волоссям і з ротом, який здається вдвічі більшим, ніж потрібно. Він дуже молодий, п’є мов кінь і працює кимось на кшталт журналіста — веде колонку в якійсь нікчемній газетці про кіно. А коли випадає година, він працює над твором свого життя — «Естетикою кіно». За його планом ця праця має вийти в десяти томах і потребує десяти років роботи. Він курить сиґару. При цьому, повторюю, він п’є не просихаючи.

— Привіт! — каже він мені. — Вас познайомити?

— Звісно.

— Це Рок Бейлі, — пояснює він вродливій брюнетці, яка щойно претендувала на мої почуття. Санді Лав[4], — каже він мені, вказуючи на неї. Надія MGM[5].

— Радий знайомству.

Я ґалантно вклоняюся і тисну її руку. Вона сміється. Зрештою, вона мила. Надія MGM. Боже, якби я був MGM, я без жодних вагань пов’язав би деякі надії з цим дитям. Вона має для цього все, що потрібно.

— Вона небайдужа до тебе, — каже мені Дуґлас Трак зі своєю звичною тактовністю.

У питаннях грубості та хамства в мене немає причин йому заздрити… Але все ж таки я ставлю його на місце.

— Вона тобі це сказала, щоб здихатись тебе.

— Ви вгадали, — підтверджує Санді Лав.

Вона підходить до мене. Сто чортів! Які ж ці самиці осоружні! І де вона відшукала це низькопробне ім’я — Санді Лав?.. Безглузда ідея. Якийсь сільський шик. Головне, це їй зовсім не пасує. Я переконаний, ця дівчина не задовольняється тим, щоб кохатись по неділях.

— Потанцюймо ще, — пропонує вона, оскільки Лем Гамільтон почав грати іншу мелодію.

— Ні, — кажу я. — Ви врешті розбестите мене, а мої тренування не дозволяють мені подібних фантазій. Але я залюбки пригощу вас напоєм.

— А ваші тренування дозволяють вам пити? — відповідає вона мені випадом на випад.

— Звісно, — запевняє Дуґлас, який ловить кожне слово з нашої бесіди. — Послухайте, Санді, не намагайтесь спокусити старого Рокі. Він непохитний, і всі дівчата обламали об нього зуби. І знаєте, у спортсменах, до того ж, немає нічого піднесеного. А в тому, що цікавить вас, ніхто не зрівняється з інтелектуалами.

Це він інтелектуал. Аякже. Зрештою… я оплачую випивку для всіх… Дуґлас платить за свою. Я не ображаюсь. Тим часом я танцюю з Берил, з Моною… Знову з Санді Лав… Я потішаюсь, бо попри всі її зусилля я залишаюсь абсолютно холодним. Вона вже зрозуміла і щиро грає у цю гру. Цього вечора я в чудовій формі, і я знаю, що чимало жінок, з тут присутніх, були б прихильні до моїх залицянь. Все ж таки приємно бути вродливим.

— Послухайте, — раптом каже мені Санді Лав…

— Я вас слухаю.

Вона притискається своєю щокою до моєї. Вона дуже гарно пахне. Аромати її волосся й помади напрочуд гармонійно поєднуються. Я їй про це кажу.

— Не треба цих дурниць, Рокі, будь ласка. Ви так не думаєте анітрішки.

— Ні, моя солоденька, — відповідаю я. — Я такий серйозний, що бути серйознішим просто неможливо.

— А може, ви відвезете мене деінде?

— А чому ви хочете піти звідси? Вам не подобається музика старого Лема?

— Подобається… Але вам вона занадто подобається. Як можна отримувати задоволення, танцюючи з типом, який слухає музику?

— Я знаю, що є люди, які танцюють задля дівчат, а не задля музики, — відповідаю я. — Але я, я люблю цю музику, і я повторюю вам, що жінки мене не цікавлять.

— Ну гаразд! — каже вона мені, докірливо дивлячись на мене і мацаючи мої біцепси. — Ви не такий…

І тут я розумію, що вона має мене за гомика, і вибухаю сміхом.

— Звісно!.. — кажу я їй. — Не бійтесь, чоловіків я теж не люблю, якщо ви раптом так подумали… Але що насправді для мене важливо — це прекрасний стан мого тіла… а для цього є тільки спорт.

— О, — відповідає вона з ґримаскою, — я б не завдала вам шкоди…

Вона збіса гарна, якщо до неї добре придивитись, і я майже готовий порушити моє особисте правило. Але, хай йому грець, я ж вирішив… Чорт забирай, я зізнаюся… я вирішив залишатись незайманим до двадцяти років.

Може, це повна дурня, але замолоду люди іноді ухвалюють подібні рішення. Це як ходити, наступаючи тільки на лінії між тротуарною плиткою, чи плювати в умивальник, обминаючи краї… Але все ж таки я не можу їй цього сказати… Що робити?..

— Я вам довіряю, — кажу я, злегка стискаючи її руку, — Але через причину, якої я не можу вам назвати, я змушений бути дуже серйозним.

— Ви наробили дурниць?

Чорт забирай! Хай би вона зрозуміла це як завгодно, але не так!

— Не знаю, як вам це пояснити, але якщо ви захочете, щоб я призначив вам побачення у день мого двадцятиліття, ви отримаєте подарунок від одного хлопця.

Ну от… Якщо я сподівався охолодити її запал, я зазнав фіаско. Вона дивиться на мене очима поїдачки чоловіків і часто дихає…

— О… Це, певно, жарт, мій маленький Рокі…

Ну от! Дівчина, якій не більше сімнадцяти років, яку я міг би понести на одній витягнутій руці, називає мене своїм маленьким. Запевняю вас, це дивовижне плем’я.

— Слово чоловіка… — кажу я їй. — Я від цього не відступлю.

— Я можу пообіцяти вам те саме, — каже вона, — дивлячись мені в очі.

Якщо хочете дізнатись мою думку, це все ж таки складна мить. На щастя, вірний Ґері приходить мені на допомогу. Він плескає мене по плечу.

— Тепер моя черга! — каже він.

Я вклоняюсь і дозволяю йому обійняти крихітку. Вона знову робить ґримаску, але не сердиться, бо Ґері Кіліан все ж таки леґінь показний. Вона мені всміхається, злегка опускаючи повіки. Вона схожа на парникову квітку для камер, типу Лінди Дарнелл…

Я повертаюсь до бару. Кларк Лейсі там гомонить з Берил, а Мона танцює з Дуґласом. У «Зуті Сламері» збираються тільки приємні люди. Я знаю тут ледь не всіх. Я потягуюся. Все ж таки добре жити, мати грошенята в кишені й отаких добрих приятелів. Я радісно і безпричинно сміюся. Тут на попільничці лежить Дуґласова сиґара, і вона смердить так, хоч святих винось. Це одна з тих жахливих італійських штук, вузлувата, як кістка старого ревматика, яка смердить гірше, ніж стічні води пекла. Раптом я відчуваю потребу вдихнути трохи свіжого повітря, і я кажу про це Лейсі.

— Я зараз повернуся… Вийду на хвилину.

— Окей, — відповідає він.

Я прямую до дверей. Проходячи повз Лема, я роблю йому знак, і він сміється всім своїм добрим чорним обличчям.

Погода просто надзвичайна. Ніч лагідна і запашна. А всі вогні міста зливаються у розмите небесне сяйво. Я роблю кілька кроків і спираюсь ліктями на свою автівку, яка слухняно чекає на мене неподалік від «Зуті Сламера». Якийсь тип вийшов за мною. Він підходить до мене. Він кремезний, присадкуватий, трохи схожий на бандюгана, але загалом має пристойний вигляд.

— У вас можна прикурити? — звертається до мене він.

— Я простягаю йому запальничку і згадую, що це класичне звертання ґанґстера, який збирається скоїти своє лихе діло. Мені від цього весело, і я сміюся.

— Дякую, — каже він.

Він теж починає сміятись і запалює свою сиґарету. Шкода. Це не ґанґстер. Я вдихаю дим його сиґарети. Дивний запах. Він помічає, що я роблю, і простягає мені свій портсиґар.

— Бажаєте пригоститись?

Воно смердить майже так само, як і Дуґласова сиґара, але на свіжому повітрі це не так страшно. Я запалюю сиґарету і дякую йому — я ж бо також відвідував недільну школу.

Ця сиґарета майже така сама жахлива на смак, як і Дуґлосова сиґара, та я майже не встигаю це усвідомити, бо гепаюсь непритомним, ніби я щойно випив четверний зомбі-коктейль. А цей тип виявляється дуже милим, і я встигаю помітити, як він підхоплює мою голову, щоб вона не вдарилася об тротуар. А потім я відправляюсь до країни пурхливих вошок.

ІІ. Трохи цікавої фізики

Я прокидаюсь в абсолютно звичайній кімнаті. Певно, ще ніч, бо штори завішені і горить світло. Я дивлюся, котра година. Третя. Коли я взяв ту сиґарету, мало бути десь пів на другу… Я добре все пам’ятаю, окрім того, що відбувалось між сиґаретою та цим ліжком, де я лежу… зовсім голий.

Я повертаюся і шукаю мій одяг, простирадла, хоч щось. Неприємно опинитися голяка в незнайомій кімнаті. Гарна кімната. Бежево-помаранчеві стіни, непряме освітлення. Дивно. Тут немає жодних меблів. Ліжко низьке і дуже м’яке. Більше нічого ніде не помітно. Але в кімнаті є двері.

Я встаю. Іду до вікна. Розсуваю штори. Але штор тут не більше, ніж мого одягу. Штори — це лише оптична ілюзія, і насправді там просто стіна.

Двері. Потрібно все перевірити. Якщо і двері несправжні, тоді цікаво, як вони мене сюди затягли.

Двері не піддаються. Вони здаються мені міцними. Але це справжні двері?

Головне — не хвилюватись. Я кидаюся на ліжко і починаю розмірковувати. Та розмірковую я недовго, бо ця діяльність мене присипляє. Мені ще трохи ніяково бути роздягненим, але я нічого з цим не можу вдіяти. Може, треба якось до цього звикнути, адже кажуть, що деякі люди живуть так все життя. В Африці й Австралії, здається. Ну й на здоров’я. А я не уявляю, щоб я витанцьовував самбу з Санді Лав у такому вигляді.

Так. Але як тут в біса лишатись спокійним? Двері відчиняються, а потім зачиняються знову… А між цими двома подіями відбувається легка зміна мого умонастрою.

Оскільки тепер у кімнаті з’явилась жінка — у такому ж вбранні, як і я…

Чорт забирай, діти мої, оце красуня! Я поспішаю помолитись Господу, бо якщо я справлю на неї таку ж дію, як і вона на мене, моїм обітницям цнотливості кінець.

Вона дуже вродлива, але її краса доволі незвична. Ніби занадто вдосконалена, якщо можна так висловитись, щоб ви мене зрозуміли. Таке враження, що її створили, поєднавши груди Джейн Рассел, ноги Бетті Ґрейбл, очі Лорен Беколл і так далі. Вона дивиться на мене, я дивлюсь на неї, і мені здається, що ми обоє червоніємо. Вона наближається до мене. Я коротко молюся. Сто чортів, все ж таки молитви — не моє. Може, вона просто хоче зі мною поговорити? Я докладаю зусиль, щоб зберігати пристойний вигляд, і в мене виходить, але, Господи, як же мені важко… Я думаю про батька та про його золоті окуляри, про мою матір, її бузкову сукню, про маленьку сестричку, яку я міг би мати, про бейсбольний матч і про добрячий холодний душ, але ось вона сідає на ліжко. Вона дивиться прямо мені в обличчя і повільно кліпає очима. Вона має вії по пів метра і таку гладеньку шкіру, як…

Чого ви хочете?.. Я тут лежу, зовсім голий, разом з дівчиною, приголомшливою, як Божий грім, у тому ж костюмі, що і я, прямо посеред кімнати, де є тільки одне ліжко і більше нічого. Впевнений, це задача, розв’язувати яку мене не вчили в університеті. Тим паче, що я більше любив уроки французької… попри те, що ці негідники мають неправильні дієслова…

Врешті, згадка про неправильні дієслова змогла повернути мені рівновагу. Тепер я почуваюся впевненішим у собі. Трясця його матері, якщо я вирішив залишатися цнотливим до двадцяти років, це не для того, щоб послати до біса весь мій план, щойно перша-ліпша жінка зайде в мою кімнату. Бо це моя кімната, адже я тут був раніше за неї. І вбрання не має жодного стосунку до цього всього. Я їй покажу, що можна зберігати гідність навіть без штанів.

Я встаю, схрещую руки і кажу їй:

— Чого ви хочете?

О, довго чекати не довелося. Вона відповідає:

— Вас.

Тут я добряче похлинувся і закашлявся, як старигань.

— Ми з вами не дійдемо згоди, — кажу я. — Мої тренування потребують абсолютної цнотливості.

Вона зводить брови, усміхається і встає. Вона йде вперед. Вона збирається обхопити руками мою шию. Я хапаю її за зап’ястя і намагаюся тримати на відстані… Я згадую Санді Лав… Це все ж таки набагато легше робити на танцювальному майданчику, коли ти у вечірньому вбранні.

Я вже не знаю, що робити… вона сильна, як кінь… і вона теж пахне дико смачно. Якесь божевілля… Та я б дуже хотів зрозуміти, що відбувається.

— Хто привіз мене сюди? — запитую я. — Де ми? Що це за історія, що це все має означати? Що б ви сказали, якби вас накачали наркотиками, привезли в кімнату, де ви раніше ніколи не були, якби вас роздягли і завели до вас чоловіка з очевидними намірами?

— Я б нічого не сказала, — каже вона, припинивши вихилятись. — За таких дивних обставин слова марні… Ви так не вважаєте?

Вона усміхається. У цій дівчині прекрасне все. Вона навіть зуби має такі, що їх можна вставляти в каблучки і носити як прикрасу.

— Може, так вважаєте ви, адже ви знаєте, що це все означає, а я ні.

Я неясно усвідомлюю безглуздість цієї бесіди, яку ми ведемо, та ще й у такому вигляді. Вона теж. Вона сміється і знову хоче наблизитись до мене, і, чорт забирай, вона вже близько, адже її груди торкаються моїх, поки я з усієї сили відбиваюсь… Я не витримую… я слабну, слабну… Схоже, вона вважає мене нещасним ідіотом, типом, який має принципи, і це мене сердить. Чудово, я маю принципи, і я не змінюю свого погляду. Я починаю горлати, як недорізаний…

— Відпустіть мене! Кровопивця! Дайте мені спокій… Я не хочу… Ну чого ви причепилися до мене?!. Мамо!..

Цього разу вона повністю збита з пантелику. Вона відпускає мене, відсувається, спирається спиною на стіну й дивиться на мене. Діти мої, якщо ви коли-небудь щось читали в чиємусь погляді, можете одразу сказати, що я найбільший йолоп, якого будь-коли носила земля. Я так верещав, що в мене болить горло і хочеться кудись втекти.

Тут відчиняються двері і заходить двоє дуже неприємних типів. Вони вбрані в біле, ніби санітари, і мають десь таку саму легку будову, як міст Сан-Франциско. Мені байдуже, я все ж таки протестую.

— Заберіть цю ненормальну і поверніть мені мій одяг. Я точно не братиму участі у ваших брудних вуаєристських забавах.

— Що відбувається? — запитує перший. Він жирний, дурнуватий на вигляд і має вусики.

— Він віддає перевагу чоловікам? — запитує другий.

А ось про це, старий, ти пошкодуєш. Я розмахуюсь і з усієї сили гачу йому кулаком у живіт. Очевидно, це йому неприємно, бо він складається вдвоє, і на його обличчі лише наполовину задоволена ґримаса.

Вусатий товстун дивиться на мене з докором і каже:

— Він, звісно, був неправий, сказавши це, але і ти не мав бути таким грубим. Чого ти цим добився?

Другий розгинається. У нього зовсім позеленіло навколо рота, і з його горлянки виходять доволі ориґінальні звуки.

— Я не хотів вас образити, — вдається сказати йому. — Не будьте таким запальним.

Я не виявляю обачності, і це моя помилка, бо зненацька він завдає мені такого удару кийком по голові, через який можна побачити перед очима всю сонячну систему в її сукупності. Товстун робить крок уперед і підхоплює мене. Я відчайдушно борюся, щоб не втратити свідомості, і мені вдається знову стати на ноги. Мабуть, у мене на потилиці щось схоже на зародок страусового яйця, і я відчуваю, що воно росте з шаленою швидкістю. Думаю, за п’ять хвилин з нього щось вилупиться. І одразу звариться, бо воно ще й пече.

— Ну все, квит, — кажу я. Точніше, бурмочу.

— Добре, добре, — відповідає вусань, — я так і думав, що ти станеш розважливішим. Слухай, ти не можеш уколошкати нас обох. Тож не опирайся. Ти відмовляєшся залишитись на самоті з міс?

— Вона чарівна, — кажу я, — але в мене є причини відмовитись.

— Гаразд, — бурмоче крізь зуби другий. — Зрештою, це ваша справа. Ходіть з нами.

Моя голова дзвенить, як старий дзвін, але і мій нападник блідий і йде зігнувшись. В якомусь сенсі це мене втішає.

— Дайте мені спокій, — кажу я. — Я хочу отримати свій одяг і піти звідси.

Тут я відчуваю щось на моїй нозі. Це черевик з цвяхами товстого вусаня. Він не натискає.

— Послухай, лебедику, — каже він мені, — ходи з нами. Справ у нас на п’ять хвилин, і, слово честі, ми тебе відпустимо.

Слід сказати, що з босими ногами почуваєшся жахливо беззбройним, коли на супротивнику взуття. Особливо з цвяхами. А моя потовчена голова не дозволяє мені думати з достатньою ефективністю.

Красуня з байдужим виглядом кидається на ліжко. Я майже жалкую, але що вдієш. Можливо, мене змусили діяти упереджено, але ж треба за щось триматися, навіть якщо це упереджено. За пів року мені виповниться двадцять, і якщо я не зможу протриматися ці пів року, я більше ніколи себе не поважатиму. Я йду за двома бандитами вздовж порожнього і чистого коридору, схожого на лікарняний. Вони наглядають за мною краєм ока, і другий досі тримає руку в кишені. Я знаю, що там він тримає маленького кийка... Сподіваюся, це все, що в нього є для мене. Я різко смикаюсь, згадавши раптом про «Зуті Сламер» та про моїх приятелів, які чекають там на мене. Якби вони мене бачили…

Я знову червонію, згадуючи про мій вигляд. Я навіть не знаю, що я ладен віддати, аби не червоніти отак безперестанку. Все ж таки це так по-дурному…

Ми заходимо в приміщення, схоже на операційну. Там стоїть кілька апаратів. Мене інтриґує горизонтальна нікельована штанґа на висоті плечей, що кріпиться до стелі як турнік. Вони ставлять мене перед нею.

— Підніміть руки, — каже другий.

Я піднімаю, і вони миттю прив’язують мої зап’ястя з двох кінців перекладини. Я хвицаю порожнечу.

— Та відпустіть мене, бандо летючих вилупків!.. — Я кажу їм ще чимало інших слів, але мене зраджує пам’ять і я не можу вам їх повторити. Так навіть краще. Вони хапають мене за ноги і прив’язують їх до підлоги. Чого вони хочуть? Відшмагати мене батогом? Я горлаю з усієї сили. Певно, я потрапив у лапи однієї з тих банд, які роблять особливі фото і організовують ексклюзивні видовища для трохи втомлених від життя старих добродіїв та дам з претензіями.

— Дайте мені спокій… Гади!.. Сволота!.. Присягаюсь, я вам помщуся за найліпшої нагоди…

Аякже… Говориш, ніби до стіни. Вони клопочуться по кімнаті. Перший ставить переді мною щось на подобу порцелянової ванночки на ніжці, схожу на попільничку, а другий щось робить з електричною машинкою.

— Ми б обрали перший варіант, — каже мені вусань. — Але схоже, що ти це не підтримуєш, тож вибачай…

Він приліплює мені до живота якусь штуку. Вона під’єднана гнучким дротом до машини, другий підходить до мене ззаду з другим електродом. Господи! От паскудство! Я почуваюсь ще приниженішим, ніж якби то був термометр. Вони поводяться зі мною так, ніби я піддослідний кролик. Я їх нагороджую всіма добірними лайками, які ще спадають мені на думку.

— Не хвилюйся, — каже мені жирний, — це не боляче. І взагалі, у тебе був вибір. Не ворушись, я під’єдную контакт.

Він під’єднує його раз… другий… третій, і при кожному розряді я підстрибую. І тепер я розумію, для чого була потрібна ота порцелянова штука. Мені надто соромно, щоб бодай щось сказати, а ці двоє придурків вибухають сміхом.

— Не хвилюйтеся, — каже другий. — Це залишиться між нами.

Щоб зберегти гідність, я брешу.

— Мені начхати, — кажу я захлинаючись. — Ви справжні покидьки, але ми ще зустрінемось.

— Коли забажаєш, синку, — каже перший, розреготавшись ще дужче…

І ще я пам’ятаю, що вони дали мені щось випити…

III. Енді Сіґмен приходить на допомогу

Я прийшов до тями, певно, щоб послухати спів блакитних ґабонських зябликів з плантації помаранчевих дерев, яка розкинулась нижче від дороги, на узбіччі якої я лежав повністю вдягнений. У носі в мене стояв запах Дуґласової сиґари, і я намагався зрозуміти, як цей ідіот мене знайшов.

Коли я зібрав трохи відомостей, з’ясувалося, що це була не Дуґласова сиґара. Переді мною стояло помаранчево-чорне таксі, а на його підніжці сидів приязний літній чоловічок і курив свою люльку, розглядаючи мене.

— Що я тут роблю? — спитав я.

— Я збирався вам поставити це ж запитання, — відповів чоловічок.

— Я вдягнений… — констатував я.

— Сподіваюсь на це! — сказав він. — У вас було щось ще?

Я обмацав кишені. На перший погляд нічого не бракувало.

— Котра година?

— Майже шоста, — сказав він.

Я зіп’явся на ноги. Стан моєї голови доводив, що це все був не сон. Мабуть, я вилаявся, бо старий подивився на мене зі співчуттям.

— У вас добряча ґуля, друже…

— Так…

У мене болів поперек. Ці харцизяки-паскудники зі своїми електричними штуками… Втім… якщо на цьому все скінчилось, то я легко відбувся. Якусь мить я вагався.

— Ви можете відвезти мене до міста?

— Я так і думав, що ви мене про це попросите, — сказав він. — Тому й чекав. Мене звати Сіґмен. Енді Сіґмен.

— А я Рок Бейлі, — сказав я. — Я дуже радий, що зустрів вас.

— Та припиніть! — сказав він. — Я повертався порожняком, тож для мене це також добре.

Я замислився на хвилю, але відчув, що для моєї голови то було занадто.

— Їдьмо, — сказав я. — Відвезіть мене до «Зуті Сламера». Доїдете до рогу бульвару Піко та Сан-Педро-стріт, а далі я вам покажу.

— Я знаю, де це, — відповів Енді Сіґмен. — Це ж у Гамільтона?

— Точно.

Я сів поряд з ним — ну і біс з тими правилами, так зручніше теревенити, а всі водії таксі балакучі, як старі негритянки. Я намагався вигадати історію, яка б трималася купи. Звісно, я не збирався розповідати з усіма подробицями про все, що зі мною трапилося.

— Жінкам не можна довіряти, — сказав я для початку.

— Це паскудне плем’я, — погодився він.

— Особливо коли вони виштовхують вас з авто після того, як дозволяли себе мацати протягом двадцяти миль шляху.

— Не так вже й швидко вона їхала... — сказав він, дивлячись на мій одяг.

— На щастя, — сказав я. — Вона зупинилась, а потім рвонула знову.

— Мене, м’яко кажучи, дивує, що дівчина відмовилася з вами цілуватись, — сказав він дещо недовірливо. — Звісно, важко судити за вашою ґулею, але морочити голову такому хлопцеві… Думаю, ви скоріше з тих, перед ким вони падають штабелями.

Жодного натяку на лестощі в його голосі. Він, певно, казав те, що думав.

— Зазвичай, — відповів я, — так і є… але завжди може трапитись несподіванка. Хай там як, ця дівка вчинила зі мною підло, і я навіть не можу пригадати, що я робив від миті, коли зомлів.

— Ви, мабуть, тут і спали, — сказав він.

— Можливо, — відповів я.

— Оце пощастило, що я віз клієнта до Сан-Пінто.

— Особливо мені пощастило, — сказав я.

— Коли я був у Шанхаї, — почав він, — нам часто траплялось бачити людей, що лежать на землі.

— Ви були в Шанхаї?

— Я був директором французької трамвайної концесії. То була кумедна історія.

Я розсміявся.

— Ви, певно, жартуєте.

— Аж ніяк. Я справді керував тим проєктом. Якщо почати спочатку, у дев’ятнадцять років я хотів вивчити турецьку…

— А ви звідки?

— Я народився у Франції і прожив там до двадцяти трьох років. А коли мені було дев’ятнадцять, я вступив до Інституту східних мов, як там кажуть, щоб вивчати турецьку. І першого дня навчання я помилився класом.

Він розсміявся своєю чергою.

— Ви маєте рацію, — продовжив він, — це схоже на жарт, але це правда. Там було всього лише два студенти. Зі мною вийшло три. То вперше за одинадцять років викладач мав більше як два студенти... і я не наважився його розчарувати.

— І що?

— А те, що коли я вивчив китайську, потрібно було ж поїхати до Китаю. Я там провів двадцять років і за цей час вивчив англійську.

— І тепер ви тут?

— І тепер я тут. Шикарне місце Каліфорнія…

— Авжеж, — сказав я, — шикарне місце…

Шикарне місце, де вам дають сиґарети з наркотиками, щоб піддати вас ганебним процедурам у незнайомих місцях. Якби я йому розповів про це, його б кинуло в холодний піт. Це було б ще гірше, ніж якби всі трамваї Шанхая раптом задзвонили б разом під його вікном о четвертій ранку. Ні, скоріше о четвертій дня… тому що він, певно, спить удень.

Ми майже приїхали. Вони залишили мене на дорозі до Сан-Пінто, але це нічого не означає. Вони могли завезти мене будь-куди в радіусі сорока миль…

Енді Сіґмен завернув за ріг. Мій «б’юїк» і досі стояв там, а поряд я впізнав старий Дуґласів драндулет.

— Приїхали, — сказав я Енді. — Зупиніть десь тут. І я ще раз вам дякую.

— Якщо раптом вам колись знадобиться моя допомога… — сказав він мені з дивним поглядом.

Він написав свій номер телефону в моєму записнику.

— У вас є телефон? — здивувався я.

— Так, — сказав він, — я мешкаю у хорошому місці. Насправді я працюю водієм таксі для розваги. Але я міг би без цього обійтися.

Саме тому я не наважився дати йому на чай.

— Я зателефоную вам цими днями, щоб разом випити келишок, — сказав я, потискаючи його тверду і худорляву руку.

— Домовились! — відповів він мені. — До побачення.

Я дивився, як зникає його таксі.

Було рівно пів на сьому, коли я знову зайшов до закладу старого Лема. Я одразу побачив Санді Лав. Я побачив її зі спини, вона кричала, відступаючи та ховаючи обличчя у долонях.

— Там людина! Мертва людина!.. Там… У телефонній кабіні.

IV. Ґері починає розслідування

Цього разу мого повернення ніхто не помітив, і я відчуваю, як у мені розвивається незборне почуття фрустрації. Старому Лемові трохи не по собі, бо якщо це правда, для його закладу це кепсько. Ґері і Дуґлас попрямували до телефонної кабіни, розташованої в глибині зали трохи правіше. Я бачу, як вони роздивляються щось на підлозі. Маю вам сказати, що у «Зуті Сламері» не лишилось майже нікого. Навіть Мона та Берил вже пішли. Кларк Лейсі теж здимів. Ґері і Дуґлас повертаються ні з чим.

— Телефонуйте до поліції, Леме, — каже Ґері. — Він мертвий. Краще попередити їх одразу. Ви нічим не ризикуєте. Попросіть лейтенанта Дефато. Ніка Дефато. Це мій друг.

А потім він помічає мене.

— А ти де подівся? Зрадник… Вчасно ж ти повернувся! Умієш вибрати мить...

— Я ходив розвіятись, — відповідаю я. — Я ж тобі казав.

— І щось пішло не так… — додає Дуґлас, веселий, як завжди.

Бо для того, щоб він втратив свою життєрадісність, потрібно дещо більше, ніж труп. Він натякає на мою ґулю. Я волію змінити тему.

— Замість того, щоб жартувати, ти б краще розрадив нещасну Санді, — кажу я йому.

Тим часом Ґері йде телефонувати разом з Лемом, і я чую, як він наполягає, щоб його з’єднали особисто з Ніком Дефато.

— Без жартів, — наполягає Дуґлас, — чим ти займався?

— Мене викрала жінка, яка таємно мене кохає, — кажу я. — І я познайомився з типом, який курить ще гіршу бридоту, ніж ти.

— Ну ж бо, — каже Дуґлас, — скажи нам, що це було… Де ти був?

— Це огидно… — каже Санді Лав. — Думаєте, він помер?

Вона глибоко схвильована. Ґері і Лем завершують телефонну розмову і повертаються до нас. Двоє чи троє клієнтів, які ще залишаються тут, встають, ідуть подивитися на труп і повертаються до бару. Тепер усі сидять навколо барної стійки і чекають, поки сам Лем приготує нам якийсь жахливо підбадьорливий напій, оскільки його бармен вже давно пішов спати. Я запитую у Ґері Кіліана:

— Що це за тип? Він був тут цього вечора?

— Так, — каже Ґері. — Я його ніби помітив кілька годин тому, а може, й більше. Невдовзі після того, як ти пішов. Чекай, мені здається… Я вийшов, щоб подивитись, що ти робиш, а він був надворі… Він розмовляв ще з одним суб’єктом, і вони обоє зайшли сюди. Я їх помітив тому, що тебе там не було, хоча я розраховував побачити саме тебе.

У мене виникає ідея… Я швидко йду вглиб зали. Якщо це той самий… Я дивлюся на тіло. Він справді мертвий. Певно, випив якусь гидоту, бо його лице має доволі ориґінальний колір. Але це не той, хто пригостив мене тоді сиґаретою. Можливо, це його приятель? Може, це їх бачив Ґері, коли вони заходили сюди. Я повертаюсь, щоб запитати в нього про інші подробиці, але помічаю червоний відблиск вогнів поліційних машин і чую звук сирен. Дуже короткий звук. Вони нас пожаліли. Заходять двоє фараонів в уніформі і один в цивільному, який має такий вигляд, ніби ще не прокинувся. Він тисне руку Кіліанові. Це, мабуть, той самий Дефато. Одразу заходять ще двоє. Один з них, з обличчям здивованої коняки, несе чорну сумку, як у медика, другий, мабуть, фотограф. Вони проходять перед баром, ідучи слідом за двома фараонами в уніформі. От і добре, вони діють дуже швидко.

Навіть швидше, ніж я думав. За пів години все скінчилося, вони записали наші імена, адреси та наші свідчення і пішли геть, забравши з собою поліціянтів.

— Мати зв’язки — це прекрасно, — кажу я Кіліанові.

Він усміхається. Схоже, добрий товстун Лем зовсім звеселився, і він пригощає всіх нас. Дуґлас уже не стоїть на ногах, і йому ледь вистачає тверезості, щоб вийти з клубу. Що він збирається зробити зі своєю тачкою, нікого не цікавить, і то на краще. Ми виходимо своєю чергою.

— Відвезти вас додому? — кажу я Санді Лав.

Вона дивиться на мене, і, звісно, вона хоче дати мені дещо зрозуміти своїм поглядом, але я зовсім не кмітливий, і я цього не розумію. Саме її я завожу додому першою, тому що мені потрібно поговорити з Ґері.

Ми обоє прощаємось з нею і дивимося, як вона заходить у свій будинок. Вона дарує нам прекрасну усмішку на прощання і зникає за дверима з матовими шибками. Вже яскраво світить сонце, і я трохи сонний. Ґері ж здається свіжим, як троянда. Але щойно ми залишаємось наодинці, він повертається до мене, стурбований і напружений, як гітарна струна.

— Року… Де ти це дістав?

Він теж помітив мою ґулю. Треба бути зовсім сліпим, щоб її не побачити. Я скеровую наше авто до виїзду з міста — прогулянка до пляжу Санта-Моніки буде для нас незайвою о цій порі, і ми нарешті зможемо спокійно поговорити.

— Це подарунок, — кажу я. — Від одного незнайомця.

— Де це сталось? Коли?

— Спочатку одне запитання, — кажу я. — Повернімося до тих двох типів, яких ти бачив на вході до «Зуті». Один з них — це наш мрець. А другий, чи був він кремезним, неприємним на вигляд, у бежевому костюмі та білих черевиках?

— Так, — каже мені Ґері через якусь мить.

— І в краватці, трохи схожій на твою?

Ґері машинально поправляє вузол.

— Так, — відповідає він.

— Гаразд, тепер я розповім тобі, що зі мною сталося.

Я розповідаю йому, як тип, якого я впізнав за його описом, накачав мене наркотиками, як вони затягли мене в кімнату, де я опинився зовсім голим. Я розповідаю йому про красуню і про те, що я пережив потім, про удар кийка та насамкінець про Енді Сіґмена.

Ґері слухає, нічого не запитуючи, а коли я завершую, він якийсь час мовчить. Потім він раптом дивиться у вікно і підстрибує.

— Куди це ти їдеш?

— Ти не думаєш, що нам не завадить добряче покупатись?

— Добряче покупатись? Та ти здурів, Року, — каже мені він. — Розвертайся, хутко.

Я протестую.

— Зупини авто і поступись мені місцем, — каже мені він. — Зараз не час жартувати. Віддай мені кермо.

Тож ми помінялися місцями, і, можете мені повірити, Ґері додав газу. Але це не заважало йому говорити.

— Ти знаєш, ким був той покійник у Лема?

— Звідки я можу це знати?

Я знаю тільки, що це був високий білявий чоловік, ймовірно, з блакитними очима; але ми його побачили в такому вигляді, що, їй-бо, краще було дивитись в інший бік.

— Це був Вольф Петросян, — каже мені Кіліан. — Саме тому все так швидко відбулося. Дефато шукав його вже давно, і він був радий запопасти його хоч так.

— А хто він такий, цей Вольф Петросян? — питаю я. — Я ніколи не чув про нього раніше.

— Цікавий суб’єкт, — бурмоче Кіліан. — Він займався ледь не всім… Він єдиний з тих, кого я знаю, хто змусив працювати на себе цілий жіночий монастир.

— Господи, як це? — вигукую я.

— Під приводом створення мультфільму про життя святого Мартина, — каже Ґері Кіліан, — він організував усе так, що всю роботу дилерів виконували для нього черниці. Gratis pro deo[6], звісно… Взагалі, він був одним з найбільших торгівців наркотиками на узбережжі…

— То що?

— То мені цікаво, хто його замочив… А що варіантів дуже мало, то ми перевіримо одразу… Ти сьогодні не зайнятий?

— Ні…

— Ну добре, малюче Рокі, тоді ми трохи пограємо в детективів.

— А!.. — кажу я без ентузіазму.

З Боґартових фільмів я знаю, що в цій професії ти частіше сам отримуєш по голові, ніж комусь даєш, але я не дуже хочу, щоб у Ґері склалося враження, ніби я здрейфив.

— Ми добряче розважимося, — кажу я.

Я змушую себе радісно усміхнутись. Але, схоже, це не те, чого він, очевидно, чекає.

— Знаєш, — каже він, — ми, можливо, будемо ризикувати. Це не завжди безпечно.

Цього разу я відверто гороїжуся і клацаю пальцями.

— Та ти що. Ми їх впіймаємо на раз-два.

— Кого ми впіймаємо? — запитує він хитро.

— Ну… Не знаю… У тебе ж є якісь міркування, правда?

— Так, — каже мені Ґері. — Деякі міркування у мене є.

Так ми приїхали до будівлі поліції. Тут я передаю слово Ґері, який хоче по-своєму розповісти вам продовження. Точніше, це не зовсім продовження, бо він розповість вам про те, як розгортались події, коли Дефато і швидка залишили «Зуті Сламер», забравши з собою тіло Петросяна… Це все відомості, які надав йому Дефато. 

V. Напад на фурґон з мерцем 

Фурґон для перевезення трупів від’їхав від клубу перший. Його супроводжувало двоє поліціянтів на мотоциклах. Автомобіль лейтенанта Дефато їхав за ними. Нік Дефато тепер уже зовсім прокинувся. Він зворушено подумав про тепле ліжко, яке він мусив покинути і до якого збирався незабаром повернутись, і, задоволений, сперся на м’яке сидіння. Перрі вів машину, Лін сидів спереду поряд з ним. Поліційний відділок був досить далеко від «Зуті Сламера», і Перрі їхав так швидко, як тільки міг, адже вуличний рух ще був не надто інтенсивним.

Проїхавши Флавер-стріт, вони збирались повернути на північ, коли машиною добряче трусонуло і почулось безлике тріскотіння ручного кулемета. Машина хитнулася на колесах, і Дефато за мить впав між заднім та переднім сидіннями. Він почув стогін Перрі і одночасно тьмяний дзенькіт розбитого скла. Лін вже був надворі і відстрілювався. Двоє поліціянтів на мотоциклах зіштовхнулись, а водій фурґона вдарився носом об кермо. На його обличчі була блаженна усмішка, бо чергою йому знесло більшу частину нижньої щелепи. Дефато не рухався, він чув скупе клацання Лінового кольта. Воно, певно, не сподобалось нападникам, бо почався новий обстріл, і Дефато почув, як кулі шматують метал авто і з матовим звуком влучають у тіло Перрі. Він зрозумів, що Ліна поранено, бо глухий хрип долинув знадвору через дверцята та підлогу. Потім почувся гуркіт двигуна, хряскіт дверцят і звук стурбованих голосів. Дефато підвівся. Він витер змокрілого лоба. А ще він зрозумів, що сирена не припиняла завивати протягом всього нападу. Залунали інші сирени: підсилення прибуло надто пізно. Він встав, відчинив дверцята і кинувся до фурґона. Дверцята були відчинені, і оголене й пом’яте тіло Вольфа Петросяна лежало на бруківці. Кілька частин його костюма встеляло землю навколо нього. Дефато здивовано звів брови і повернувся до людей з другого патруля, які збирали рештки своїх понівечених товаришів. Лін ще трохи ворушився. Його рука щось шукала в нагрудній кишені синього мундира з позолоченими ґудзиками і знову впала, червона від крові до зап’ястя. Дефато стиснув зуби.

Не гаючи жодної хвилини, він зробив знак одній з поліційних машин і сів у неї. За кілька хвилин він уже був у своєму кабінеті і різким голосом віддавав накази. Задзвонив внутрішній телефон. Йому повідомили про прихід Ґері Кіліана і Рока Бейлі.

— Нехай піднімуться, — сказав він.

VI. Телефонна кабіна у вирі подій

Ми вийшли з кабінету Ніка Дефато, дещо охололі від того, що ми від нього дізналися. Ґері, здавалось, замріявся.

— Нік сказав, що в кишенях у Петросяна нічого не було. Принаймні нічого цікавого.

— Я теж так зрозумів, — сказав я.

— Нам пощастило, що він повністю обшукав його у «Зуті Сламері», — сказав Ґері.

— Ну, не знаю, — відповів я. — Якщо вони не знайшли того, що шукали, вони, можливо, знову зчинять бучу.

— Що ти придумав?

— Вольф помер у телефонній будці, — кажу я. — Гадаю, якби він збирався сховати якийсь компромат, то це ідеальне місце.

— Я щось не зовсім розумію, — каже Ґері.

— Думаю, він на щось чекав, — кажу я. — Судячи зі швидкості, з якою діє ця банда, якщо він мав при собі якісь документи, чи наркотики, чи будь-який інший компромат, він скоріше за все намагався позбутися цього якнайшвидше. Потім його вбили. Та я не впевнений, що вбивця входить у саму банду.

— Чому? — питає Ґері.

— Вони діяли в різному стилі, — кажу я усміхаючись.

Ґері дивиться на мене з підозрою.

— Року, старий, якщо ти берешся до розлідувань з такими уявленнями, є ризик, що на тебе чекають розчарування. Ми не знаємо, чи люди, які вбили Петросяна, належать до тієї ж організації, що й ті, хто викрав тебе, і ми не знаємо напевне, чи вони знайшли те, що вони шукали.

— Це не тримається купи, — кажу я. — Петросяна вбили за допомогою наркотика. Дві години потому намагаються викрасти його речі, щоб їх, і це очевидно, обшукати. Потім Дефато нам каже, що там нічого не було. Та в мене щодо цього є деякі міркування. Поясню тобі ще раз, бо щось до тебе погано доходить.

Ми зупинилися в коридорі перед Ніковим кабінетом, і Ґері тягне мене за собою.

— Ходімо, — каже він, — зайдемо до Служби зниклих безвісти. У мене теж є ідея. Але продовжуй.

— По-перше, — кажу я, — коли Вольф помер, убивця вже пішов. Дійсно, його отруїли. Але Вольф не пив у кабіні. Отже, він випив у барі або за столиком. Він пішов телефонувати і помер там, на самоті. Тому вбивця його не обшукав.

— Логічно, — погоджується Ґері.

— Далі Дефато повідомляє, що при ньому нічого не було. А копи знаються на розслідуваннях і вміють обшукувати.

— Гаразд, — каже Ґері.

— По-третє, люди, що напали на фурґон, зробили це не просто так. Отже, вони думали, що там було що шукати. По-четверте, я ставлю десять проти одного, що саме їм Петросян телефонував і хотів їм це передати. Цієї миті він і помер. До речі, у кабіні, де він помер, слухавка телефона була знята?

— Так, — каже Ґері.

— Ну от, це доводить, що він не встиг їм сказати ні що він сховав ту річ, ні де він її сховав. Ти стежиш за думкою? Розумієш чому?

— Так, — каже Ґері. — Якби він їм сказав, вони б не викрадали тіла. Вони б пішли прямо до «Сламера».

— Молодець, — кажу я.

Ґері дивиться на мене, і його погляд мені лестить.

— Старий, — каже він, — перевершив навіть мене. Дійти такого висновку з цією ґулею на макітрі… Це тобі не абищо.

— Власне, це мене і привело до тями. Буде добре, якщо ми поквапимось і прийдемо до «Сламера» раніше, ніж вони дійдуть того самого висновку, що і ми.

— От халепа... — каже Ґері. — Я ж іще хотів зайти до Служби зниклих безвісти… Ми все одно вже тут, буде прикро цього не зробити…

— Це справа кількох хвилин, — кажу я. — Попередимо Дефато?

— Та все ж таки спробуймо дізнатися, що це таке, — каже Ґері. — Нехай. Прийдемо сюди ще раз. Ходімо швидко.

Під’їжджає ліфт. Ми біжимо…

— Якомога швидше, — каже Ґері ліфтерові…

Він простягає йому долар, і менше ніж за дві секунди ми вже внизу. Я біжу, Ґері за мною. Я поспіхом заводжу авто, і ми від’їжджаємо. Мені пощастило вловити «зелену хвилю», і ми маємо зелене світло протягом всього шляху. Я зупиняюсь одразу за «Зуті». Заклад зачинено, тож я вирішую зайти через будинок, де він розташований. Перед цим входом ми і зупинились. Мені шалено підфартило: Лем тут, він говорить з портьє.

— Леме, — кажу я, — чи можна мені зайти до клубу через бічні двері? Це дуже-дуже важливо.

Він дивиться на мене, закочує свої трохи розгублені очі і простягає мені ключа.

— Будьте спокійні, — кажу я, — мені на хвилинку.

Мені знадобилося менше ніж десять секунд, щоб дістатися до телефонної кабіни. Там панує похмура напівтемрява і так тхне холодним тютюновим димом, що мені стає зле. Я намагаюсь не дивитися навколо себе. Рубильник у приміщенні вимкнено, і я зачеркую сірника, щоб хоч щось побачити. До болю викрутивши шию, я зазираю за телефонний апарат. Там, здається, нічого немає. Чорт забирай. Іншого сховку немає? Я розмірковую, нахиляюсь.

Під поличкою я намацую конверт, прикріплений на чотирьох ріжках кульками з жувальної ґумки.

Тієї миті, коли я зриваю цей конверт, я чую, як перед дверима клубу з вищанням шин зупиняється якесь авто. Я кидаюсь навтьоки, мов антилопа, і мені вдається вибратися ще швидше, ніж я йшов туди. Зовнішні двері розбиваються на друзки тієї самої миті, коли я зачиняю бічні. Я кидаю ключа Лемові, який чекає на мене.

— Вам краще десь сховатись, — кажу я.

Я розганяюсь і щодуху біжу до виходу. Ґері бачить мене, на щастя, двері авто лишились відчиненими. Я кидаюсь туди, і він вихором від’їжджає тієї ж миті, коли мій зад торкається сидіння. Ми здіймаємо на вулиці трохи шуму, але, мабуть, вони приймають нас за тих шибайголів, які ганяють містом від нудьги. По нас ніхто не стріляє.

— Я дещо знайшов, — кажу я Ґері. — Це якийсь конверт.

— Овва!..

Він насуплюється і дивиться у дзеркало заднього виду. Він їде ще швидше, і нас аж притискає до спинок сидінь. Авто різко повертає за ріг, і майже одразу Ґері зупиняється.

— Виходь, — каже він, — хутко.

Він чинить так само і кличе таксі ще до того, як я встигаю до нього приєднатись. Ми обоє сідаємо, і він називає водієві свою адресу.

— Чому не мою? — питаю я.

— Одне з двох, — каже він. — Вони тебе бачили. Отже, це можуть бути Петросянові приятелі і вони знають, хто ти, бо викрали вони тебе не випадково.

— Добре, — кажу я, — глянувши із жалем на свою машину.

— Якщо це так, краще до тебе не йти, адже вони нас там знайдуть. Або ж вони нас не знають, ні тебе, ні мене. І тоді немає значення, їдемо ми до тебе чи до мене.

Я киваю на знак згоди і дістаю з кишені конверта. Ґері відриває його край. Діти мої, якби ви лишень бачили, що було в тому конверті.

VII. Художні фотографії

Ґері одну по одній дістає з конверта фотографії та простягає їх мені. Він трохи зблід, і його щелепи стискаються. Він важко ковтає слину. На четвертій світлині він зупиняється і віддає все мені.

— Забери це, — каже він. — Я не можу.

Я і далі роздивляюся. Слід визнати, для цього потрібно мати міцні нерви. Між нами, я чекав знайти там звичайні непристойності. Але це не порнографія. Господи, ні! Якими холоднокровними мали бути вони… що зробили ці знімки…

Дві перші — це фотографії з операцій. Видалення яєчника. По-науковому, певно, оваріоектомія. Але жодних білих простирадл в операційній. Тут видно всі подробиці.

А інші — ще гірші. Я навіть не можу вам їх описати. Мені і не снилося, що можна до такої міри пошматувати людську плоть.

Якийсь час ми мовчимо. Ґері бурмоче щось крізь зуби, відкашлюється і каже мені:

— Тут є за що посадити на електричний стілець того, хто це зробив, і запроторити до тюряги чимало співучасників.

— Ти не думаєш, що це звичайні хірургічні операції? — питаю я.

Він сміється невеселим сміхом.

— Я бачив кілька операцій. Але це має іншу назву. Це найсправжнісінька вівісекція. Таке роблять в лабораторіях з мавпами та морськими свинками. Але я не знаю, з ким можуть робити те, що зображене на двох останніх фото!

— Ти мав би подивитись далі, — кажу я.

— Дякую, — бурмоче Ґері. — Мені вистачило. — Він замислився.

— Ці фотографії зроблені там, куди тебе возили цієї ночі, — впевнено каже він. — Ти ж казав, що там була велика зала, схожа на операційну?

— Так.

— Думаю, таких підпільних операційних небагато… — продовжує Ґері.

— Є чимало більш або менш визнаних клінік, — кажу я. — Наркологічні клініки, наприклад, заклади для схиблених багатіїв… розумієш, що я маю на увазі?

— Року, нам дуже потрібно дізнатись, куди тебе возили цієї ночі. Я вже казав, у мене є одна ідея, і ми зараз перевіримо, чи вона правильна. Але в нас лишається ще один шанс.

— Який? — запитую я.

— Ти роздивився тих людей, що приходили до Лема?

— Я не встиг.

— Якщо вони нічого не знайшли, — а ми знаємо, що вони нічого не знайшли, тому що конверт у нас, — вони прийдуть до тебе.

— Тим гірше для моїх меблів, — кажу я.

— Ми зараз під’їдемо до твого будинку, і ти спробуєш їх побачити. Якщо нам і далі щаститиме, можливо, ти зможеш переконатися, чи один з них є тим жартівником, який дав тобі вночі наркотик.

— Для цього нам має дуже пощастити… — відповідаю я.

— Не обов’язково… — каже Ґері. — Якщо це одна й та сама банда, вони, ймовірно, вирішать відправити до тебе того, хто тебе знає.

Ґері нахиляється і дає нові вказівки водієві.

— А якщо вони вже там? А якщо він уже в моїй квартирі? — питаю я.

Кіліан усміхається.

— Не бійся, я не змушу тебе підніматись.

VIII. Ми зустрічаємо старих знайомих

Ми зупинилися перед будинком, де я винаймаю квартиру, і чекаємо. Вони ще не приїхали, бо біля будинку не припарковано жодного авто. За хвилину Ґері дивиться на мене з дивним виглядом.

— Слухай, — каже він мені, — ти пам’ятаєш висновок, який ти зробив нещодавно?

— Так, — відповідаю я, ще дуже гордий, але трохи занепокоєний через його погляд.

— Які в тебе підстави думати, що ті, хто напав на Дефато, і ті, хто прийшов до «Сламера», були з однієї банди?

Я трохи думаю про це і розумію, що він хоче сказати. Петросянів убивця скоріше за все належить до банди, яка конкурує з його угрупованням… Якщо труп Петросяна намагались викрасти його друзі, то до «Зуті Сламера» ввірвалися приятелі його вбивці. Чи так це було, чи навпаки, але два напади, цілком вірогідно, могли скоїти різні банди. Я чухаю потилицю.

— Я розумію, що ти хочеш сказати, — кажу я Ґері.

І це звучить ще менш втішно. Він хитає головою, відчиняє дверцята машини і виходить. У дзеркалі з’являється якесь авто. Воно сповільнюється, але потім знову їде далі. Хибна тривога. Ґері через дверцята просуває свою голову до мене.

— Я почекаю в під’їзді будинку, — каже мені він, показуючи на будинок, перед яким ми зупинились. — Якщо ми разом чекатимемо в таксі, це видаватиметься підозрілим. А ти маєш залишатись тут, щоб побачити і впізнати того типа, який дав тобі наркотики. Бо якщо хтось і прийде, це можуть бути лише ті, хто тебе знає. Питання тільки в тому, чи вони за Петросяна, чи проти.

— Іди вже, — кажу я. — Он ще одна автівка їде.

Він заходить у дім, а я краєм ока спостерігаю за прибульцями. Вони проїжджають вперед і паркуються перед нами, рівно навпроти мого будинку. Двоє заходить всередину.

Я не впізнаю жодного з них. Але трохи нахилившись, я помічаю, що в їхній машині, крім водія, на задньому сидінні лишився ще один. Тож всього, виходить, їх четверо.

Як же побачити обличчя цього типа? Я ще ніколи так не напружував свої мізки. І ось у мене з’являється ідея.

— Слухайте, — кажу я нашому таксистові, — хочете заробити ще п’ять доларів?

— Залежить, що для цього треба… — відповідає він.

Він не міг чути нашої розмови. Може, він підслуховував нас, коли ми зупинились, але з цього він би багато не дізнався.

— Послухайте, друже, — кажу я, — я б хотів побачити обличчя джентльмена, що сидить у тій машині. Тож ви вийдете, чемно відчините його дверцята і скажете, що в нього спустило колесо. Домовимось за п’ять баксів?

— Але з його колесом все гаразд… — каже таксист.

— Це ясно, але він же про це не знає.

— А якщо вийде водій?

— Це буде невдача, — кажу я, — але не для вас. Проте мало шансів, що водій залишить своє місце.

Він чухає потилицю.

— Гаразд, піду, — нарешті каже він.

Таксист виходить і йде до їхнього авта. Це сірий «крайслер» з закритим кузовом. Я бачу, як він відчиняє дверцята і щось каже. На щастя для нього, їхнє колесо справді трохи спущене. Він повертається. Я затамовую подих. Цієї миті Ґері спускається сходами і сідає до нас у таксі, а той тип виходить з машини.

Боже милий… це він! Я відкидаюсь на сидіння таксі, боячись, що він мене впізнає, і кажу водієві:

— Рушайте негайно. Відвезіть нас… — я не маю жодних ідей і кажу перше, що спадає на думку:

— На Голлівудський бульвар. У Мехіко.

Це не тут. Але водій, не кажучи і слова, рушає.

— Запам’ятай їхній номер… — кажу я Ґері, відчутно пхнувши його ліктем у бік.

Він повертається, дивиться через заднє скло і щось записує у блокноті.

— Це був він, — кажу я Ґері.

— Добре, — відповідає він спокійно, а потім звертається до водія: — Скажіть-но, старий, ви знаєте, де Служба зниклих безвісти? То везіть нас прямо туди, і швидко.

Таксист додає газу. Спритно, мов пацюк, він пробирається крізь потік машин, і ось ми тут, вже вдруге за цей ранок. Я згадую, що не спав усю ніч. Але Ґері свіжий, мов огірочок, і його метелик-краватка ще невгамовніший, ніж завжди.

Ми виходимо з таксі, і я даю водієві двадцять доларів. Він більше не просить, але, зрештою, він і не мусить знати, що він ризикував своєю шкурою.

— Знаєш, — каже мені Ґері, поки ми піднімаємось на десятий поверх, — ці типи не з лякливих. На них тепер полює вся поліція Лос-Анджелеса, а вони і далі їздять, де хочуть, зовсім не переймаючись.

— Це точно!

— Саме це змушує мене думати, що є дві банди, — каже Ґері. — Якби це були одні й ті самі, їм би забракло нахабства зробити ці дві вихватки за один ранок.

— Хай там як, а мені цікаво, в якому стані я знайду своє житло, — кажу я похмуро.

— Мабуть, у невеликому безладі, — кепкує цей негідник Ґері.

Я заходжу за ним до кабінету, де літній чоловічок в уніформі копирсається у папках.

— Вітаю, Маку, — каже йому Ґері.

— Привіт, Кіліане, — відповідає той. — Я можу щось для вас зробити?

— Я б хотів побачити фото двадцяти дівчат, що зникли в Лос-Анджелесі й околицях останнім часом, — каже Ґері.

IX. Зниклі дівчата

Мак встає і висовує верхню шухляду однієї з шести металевих картотек, що заповнюють його кабінет.

— Тут дані до минулого тижня, — каже він. — Але відтоді нічого цікавого не відбувалося. Самі подивіться. Вони по порядку. Є ще алфавітна класифікація, якщо хочете.

— Та ні, це те, що нам треба, — каже Ґері. — Іди сюди, Рокі, ти мені потрібен.

Ми уважно роздивляємося шість перших фотографій. А на сьомій я хапаю Ґері за руку.

— Слухай, — кажу йому я, — це все відбувається занадто швидко для мене. Ти маєш мене берегти. Бо в такому темпі я схибнуся раніше, ніж у мене виростуть зуби мудрості.

Адже дівуля, яка нам мило усміхається зі світлини, — і жодних заперечень тут бути не може, — це та сама лялечка, яка пропонувала мені соромітні забави цієї ж таки ночі.

Це точно вона, тут немає і тіні сумнівів. Я впізнаю її біляве волосся, її губи красивої форми, її прямий і тонкий ніс та великі блакитні очі. Я знаю, що вони блакитні, бо я їх бачив так близько, як я бачу очі Ґері цієї миті. А очі Ґері дивляться на мене запитально.

— Це вона, — кажу я йому просто.

— Ну, старий, а ти перебірливий, — відповідає він мені спокійнісінько, милуючись гарним личком цієї першосортної кралі.

— Хто це? — запитую я.

Він повертає фото і читає надрукований на машинці напис на звороті:

— Береніс Гейвен, дев’ятнадцять років. Зникла шість днів тому.

— Її батьки думають, що вона втекла з дому, — пояснює нам Мак, підійшовши до нас. — Вона пішла на танці і не повернулася. І за той же тиждень у нас є ще одна зникла за таких самих обставин.

Він вказує нам на четвертий знімок у стосі.

— Синтія Спотлайт, дочка комодора В. Спотлайта. Теж красуня. Вона пішла до друзів у клуб.

— Але, — зауважую я, — газети не писали ні про першу, ні про другу, а при цьому я тут бачу фото Філліс Барні та Леслі Денел, про чиє зникнення писали всі видання реґіону. Чому так?

— Їхні батьки наполегливо попросили уникнути розголосу, — каже Ґері. — Можеш бути певен, що містер Гейвен та комодор Спотлайт — люди дуже заможні і високопоставлені, вони і готові заплатити велику суму, щоб уникнути скандалу.

— Але ж це ідіотизм, — кажу я. — А якщо їх викрали?

— Поліція їх все одно шукає, — відповідає на це співробітник служби.

Я чекаю, поки Ґері занотує ще кілька відомостей, і ми виходимо з кабінету.

— Розумієш, — пояснює мені Кіліан, — це дуже небезпечно для батьків — кричати на весь світ, що їхня донька втекла з дому, якщо вони мають намір одружити її з пристойною людиною.

— Гаразд, — кажу я. — А що ми зараз робитимемо? Хіба ми не мали вистежувати того ницого мерзотника, який цієї ночі дав мені покурити свого отруйного зілля?

— Аякже! — відповідає Ґері. — Саме це треба робити, якщо хочеш, щоб тебе знайшли десь у рівчаку, з кульбабками в носі. Старий, я не маю наміру грати в детектива у такий спосіб. Слухай, ти, мабуть, голодний. Іди обідати, а потім зустрінемось о другій у мене, в редакції «The Call». Тим часом я спробую дізнатися щось за номерами їхньої машини.

— Ті номери скоріше за все підробні, — кажу я.

— Не думаю… — відповідає мені він. — Вони роблять забагато дурниць, тож навряд чи вішають підробні номери на всі машини. Є набагато надійніший спосіб обіграти поліцію.

— Який?

— Це мати справжні номери і бути великим босом, — каже він. — Можеш бути певним, докази, які ми знаходитимемо повсюди, приведуть нас скоріше за все до якогось сенатора або навіть губернатора штату, але точно не до містера Сміта чи містера Брауна.

— Це ще як сказати, — кажу я. — Я думаю, було б краще, якби ми простежили за ними.

— Не бійся, — запевняє мене Ґері. — Навіть якщо я помиляюсь, ми з ними ще зустрічатимемось, і то частіше, ніж хотілося б… Не забувай одну просту річ...

— Яку? — питаю я.

— Фотографії ж бо в нас.

Боже милий!.. Він таки має рацію, падлюка. У мене мороз іде по спині.

— Що мені з ними робити? — питаю я.

— Поклади їх у подвійний конверт і відправ за адресою, яку я тобі дам.

Він нашвидкуруч дряпає щось у своєму записнику, видирає аркуша і дає мені.

— А головне, — продовжує він, — зараз не вертайся додому. Іди обідати, куди захочеш… До зустрічі, Рокі.

— Щоб ти був здоровий, — відповідаю я.

Я знаю, що тепер зроблю. Я беру таксі і їду по свою машину, яка стоїть там, де я її лишив. Я сідаю в неї і їду до Дуґласа Трака. Дорогою я зупиняюсь біля пошти, відправляю листа і заходжу до Дуґласа рівно о першій.

Він ще дрихне.

X. Я багато фліртую

Якщо ви ніколи не бували в Дуґласа, то ви ніколи не бачили справжнього безладу. Він мешкає в особняку на Пуансеттія Плейс, практично на однаковій відстані від усіх студій Голлівуда. Це дозволяє йому вставати дуже пізно і заощаджувати час на свою дурну писанину. Площа Пуансеттія розкинулася між клубом «Вілшир Кантрі» та стадіоном «Ґілмор», і цей куточок не гамірніший, ніж решта у цьому бісовому місті. Якщо їхати звідти, звідки їхав я, треба проїхати по 2-й стріт і бульвару Беверлі — це досить швидко. Але повернімося до Дуґласа: я застав його в ліжку, він згорнувся у три погибелі, а його рука затиснута між правою щиколоткою та лівим коліном, що, напевно, дарує йому дивовижні сни. Сьогодні дуже спекотно. Я це помітив, зайшовши до його спальні, — навіть попри відчинене вікно все одно не скажеш, що ми недалеко від океану. Досить йому спати. Я йду до ванної і наповнюю склянку водою. Я не зла людина, я обмежуюсь тим, що беру її з крана, а не з холодильника. Я повертаюсь до кімнати, щоб без тіні сумнівів вилити цю воду йому на голову. Він робить жахливу ґримасу і прокидається, гучно плямкаючи губами.

— Якесь водянисте віскі, — бурмоче він, а потім помічає мене. — Це ти, сволото?

— Ти не сердишся, Дуґласе? — кажу я. — Зрештою, я міг би вилити тобі цю воду і нижче.

— Не допоможе, — мимрить він. — Можеш мені повірити, я все перепробував, включаючи холодну воду. Котра година?

— Я запрошую тебе обідати, — відповідаю я.

— Добре, добре… — бурчить він. — Мені стейк-ґриль з цибулею і яблучний тарт.

Маю зізнатись, що я вирішив зустрітися з Дуґласом не просто так. Та, можливо, ви й самі здогадались.

— Слухай, — кажу я йому, — нам буде нудно удвох… Може ти б зателефонував Санді Лав?

Він дивиться на мене.

— За кого ти мене маєш? — каже він. — За торгівця людською плоттю? Ще бракувало, щоб я віддав цю невинну дівчинку на поталу твоїм збоченим інстинктам!

Попри це він бере телефон і таки набирає її, а за чверть години ми зустрічаємося всі втрьох у великому голлівудському кафе «Ель Ґато». Дуґлас отримав свій стейк-ґриль з цибулею, а я починаю з омлету під сиром честер, бо маю таке відчуття, ніби я не їв уже півтора року.

Санді Лав просто чарівна, і життя прекрасне. Вона одразу на мене нападає.

— Чому вчора ввечері ви так здиміли?

— Це було не вчора ввечері, — кажу я, — а сьогодні вранці. У мене була термінова зустріч.

Вона недовірливо дивиться на мене. А я вже й призабув, що моя ґуля досі помітна.

— На вашому місці, — каже вона, — я б так не поспішала. Це небезпечно.

— Рокі в нас відомий скандаліст, — повідомляє Дуґлас. — Він завжди був скандалістом і назавжди ним залишиться. Повірте мені, моє серце...

Він ніжно нахиляється до Санді Лав з ротом, повним смаженої цибулі. Вона відштовхує його.

— Не думайте, що звабите мене цим запахом цибулі, — каже вона. — Зі мною краще говорити про Шанель.

Дуґласа важко образити. Він поглинає свій стейк із заразливим задоволенням, і я ледь встигаю обігнати його зі своїм омлетом.

Я дивлюся на Санді Лав, вона дивиться на мене, і це призводить до відчутних змін в атмосфері, оскільки зіткнення наших двох поглядів спричинює помітне підняття температури. Я впускаю серветку і, нахилившись, що б її підібрати, помічаю, що під столом є купа цікавих речей, на які варто подивитись, особливо якщо вам хочуть їх показати, і що на Санді Лав немає нічого, що їй би завадило розсунути ноги чи пограти в класики.

— Я не скандаліст, — кажу я. — Я знаю, що я вас покинув, але це сталось попри мою волю. Я уклінно прошу вас мені вибачити. Як бачите, — я показую їй свою голову, — я не розважатись ходив.

Вона усміхається, і я бачу, що вона на мене не сердиться. Це спонукає мене замовити подвійний стейк зі шпинатом. Поки офіціант приймає у мене замовлення, я роззираюсь навколо. Коли я повертаю голову праворуч, мене хтось плескає по лівому плечу. Я різко повертаюсь, ніби мене вкусила гримуча змія. Це інший офіціант.

— Вас запитує якась леді, — каже мені він.

— Де вона? — питаю я байдуже.

— Вона там.

Він вказує мені на високу худорляву дівчину, що чекає, стоячи біля дверей.

— Чого вона хоче?

— Здається, це особисте, — відповідає мені офіціант і йде.

— Ну от, — коментує Дуґлас. — Ще одна нещасна? Моє бідне дитя, — продовжує він, повернувшись до Санді Лав, — думаю, вам знову доведеться задовольнитись моєю компанією.

Я встаю і прибираю руку зі стегна Санді Лав. Вона робить жест, щоб мене втримати, оскільки масаж, який я їй робив, є, ймовірно, одним з тих, що їй рекомендував лікар.

— Не бійтесь, — кажу я, — я зараз повернуся.

Щойно я підходжу до незнайомки, вона починає досить швидко говорити. Вона не дуже вродлива, але в неї великий рот і великі доволі приємні очі.

— Фотографії у вас? — запитує вона.

— Які фотографії?

— Вони у вас. Я хотіла вам сказати таке: або ви віддасте нам ці фотографії, або ми заберемо їх самі. Ви знаєте, куди це завело Петросяна.

— В будь-якому разі вас це завело недалеко, — кажу я, — бо ви їх досі шукаєте.

Це її зовсім не тішить. Вона дивиться прямо мені в очі. Вона видається розчарованою.

— Мені вас шкода, — каже вона. — Ви були дуже гарним хлопцем.

Повірте, якщо і є якийсь граматичний час, який мені не подобається, коли його вживають щодо мене, — це минулий час недоконаного виду.

— Я маю намір залишатись таким, яким я є, ще довго, — кажу я впевнено.

Вона злегка усміхається абсолютно крижаною усмішкою. Точнісінько так, якби я був дитиною, яка щойно сказала дурницю. Я хапаю її за руку. На вигляд я дуже м’яка людина, але коли я хочу, я можу застосувати силу.

— Ходіть, приєднаєтеся до нашого столу, — кажу я. — У мене тут чарівні друзі, з якими я хочу вас познайомити.

Вона опирається і намагається протестувати, але моя рука вдвічі сильніша за її. Маю сказати, що я не хотів її образити. Я тягну її до нашого столу, і вона хоч-не-хоч сідає між Дуґласом і мною.

— Познайомтесь, — кажу я. — Дуґлас Трак, Санді Лав. — Я запитально дивлюсь на неї.

— Синтія Спотлайт, — каже вона.

Я з зусиллям ковтаю слину і ледь не захлинаюся. Ще тільки цієї бракувало… Справді, це вже геть зовсім!..

— Як ся маєте? — машинально питає Дуґлас.

— Що вам замовити, Синтіє?.. — запитую я з зусиллям.

— Послухайте, Року, я справді дуже поспішаю, — каже вона, — на мене чекають.

Якщо я наполягатиму, є ризик, що вона влаштує скандал, але я не можу випробовувати удачу і дати їй отак втекти.

— Добре… я не хочу, щоб через мене ви запізнились, — кажу я якомога природніше. — Я можу вас відвезти. Ходімо.

Я ставлю на карту все. Я встаю, вона теж, я вдруге хапаю її за руку і тягну до своєї автівки. Я серджуся, думаючи про мій стейк зі шпинатом, але я розлючуюся ще більше, згадуючи те, що ця дурепа, яка намагається видати себе за Синтію Спотлайт, мені щойно сказала.

Перед моєю машиною стоїть інша, у ній сидить дебелий брюнет і занадто уважно, як на мій смак, дивиться на мене. Він наполовину відвернувся і курить зовсім непорушно. Ще одне авто стоїть позаду мого, і інший тип, смаглявий і розпашілий, сидить за його кермом і дивиться на мене ще прискіпливіше, ніж перший. Чому всі ці хлопці так витріщаються на мене? Я відчуваю, що починаю через це нервувати. Я заштовхую вдавану Синтію у своє авто, хряскаю за нею дверцятами і поспіхом сідаю на своє місце. Ну і нехай за мною стежитимуть. Я знаю, що я зроблю. Я чимраз більше сатанію, адже на додачу до мого стейка зі шпинатом і того, що мені сказала ця дівуля, я думаю про Санді Лав, з якою ця придурошна заважає мені провести достатньо часу, щоб виправдатись.

— Вас так потішає можливість отримати кулю в л…?

Я перериваю її слова, стартуючи, як навіжений, і мені абсолютно байдуже, чи їде хтось за мною, чи ні. Я зовсім знавіснів, на всій швидкості я їду до найближчого відділка поліції і зупиняюсь прямо перед ним.

— Якщо вашим друзям кортить мені надокучати, — кажу я, — нехай їдуть сюди. А поки що ми з вами трішки потеревенимо. Звідки ви і яке ваше справжнє ім’я?

— Це не ваша справа, — каже вона. — Віддайте мені фотографії, і з вами нічого не станеться. Інакше зустрінетесь з Петросяном на кахлях лос-анджелеського морґу. Я більше не маю що вам сказати і не чекайте, що почуєте від мене бодай щось цікаве. Я дурна, погано вихована, і в мене штучні груди.

Я скоса дивлюся на неї, і я мушу визнати, що ця дівка просто так не піддасться. Я обіймаю її за плечі. З її великим ротом та світло-жовтими очима вона доволі приваблива.

— Ну що я вам зробив, сестричко? — кажу я. — Невже вам би так хотілося, щоб зі мною сталося якесь лихо? Невже ви така зла?

Вона сміється. Сміх у неї вульґарний. Ну і нехай. Але груди в неї справжні.

— Не намагайтесь заморочити мені голову вашими побрехеньками, — каже вона.

— А якби я запросив вас у кіно? — пропоную я.

— І мови бути не може… — тихо каже вона.

— Я на вас дуже серджуся, — кажу я, — але я вже майже вам пробачив… Вам подобається ваша робота?

— Мені за неї платять.

— Гаразд… але вам точно платять недостатньо і ви маєте право на відпустку… Чи не хотіли б ви провести її зі мною? Невеликий відгул, так би мовити?

— Це ж треба! — каже вона. — Який же ви в’язкий!..

Єдиний раз мій шарм був мені дійсно потрібен, а він так мене підвів! Я б дорого заплатив, аби мати пику Міккі Руні. З моїм щастям ця дівчина, мабуть, любить потворних. Я прибираю руки з її плечей і знову рушаю, бо мені не потрібно перебувати перед поліційним відділком, щоб зробити те, що я зараз зроблю.

Хвилин за п’ятнадцять, не дивлячись на неї, я запитую:

— Куди ви поділи Синтію?

Вона мені не відповідає. Я готуюся. Я приїхав у потрібне місце: тут багато парків і садів, мало людей. Я повертаю на невелику вуличку, що здіймається вгору, і зупиняю авто. Без попередження я хапаю дівчину і закриваю їй рота однією рукою, поки другою стискаю їй шию. Вона хвицає мене по ногах, а удари її гострих підборів ледь не змушують мене закричати від болю, але я стримуюсь, і вона помалу заспокоюється, бо їй бракує повітря. Цієї миті я ослаблюю хватку і легко б’ю її по голові.

Вона впускає свою сумку і залишається непорушною. Обшукати її? Це неприємно, але потрібно.

На ній нічого немає. Нічого у всіх значеннях слова. Від цього мені стає трохи гаряче за вухами і мене тягне на експерименти: все ж таки я маю право дізнатись, як влаштована жінка. І нагода для цього сприятлива, оскільки ця ворушиться не більше, ніж чавунний виливок. Моя ліва рука повільно піднімається вздовж її ніг аж за панчохи, я відчуваю її теплу і м’яку шкіру й інстинктивно шукаю місце, де найтепліше, найм’якше і де не може бути жодного документа. Щоб мати чисте сумління, я здійснюю надто ретельне дослідження, і, залишаючись непритомною, дівчина тихо зітхає від задоволення. Від ударів по голові я жодного задоволення не відчуваю, але жінки дивні створіння. Я зупиняюсь, бо інакше я теж зараз видам полегшене зітхання. Я забираю руку, щоб перейти вище. В її бюстгальтері немає жодного сховку, він для цього надто добре заповнений. І це не має нічого спільного з тими каучуковими штуками, які вони всі туди підкладають, щоб бути схожими на Полетт Годдар. Чорт забирай! Я занадто сильний для цієї делікатної машинерії, і я ламаю застібку згаданого бюстгальтера… Тепер вона точно на мене сердитиметься. Я все кидаю і поспіхом виходжу… Якщо я ще хоч п’ять хвилин залишатимусь у цій автівці, я вже за себе не відповідаю…

Я відчиняю другі дверцята, витягаю дівчину і садовлю її непритомну під муром найближчої садиби. Після цього повертаюсь за кермо і їду геть.

Виїхавши з тієї вулички, я з усієї сили тисну на газ. Місце зустрічі — редакція «The California Call».

До речі, а як так сталося, що за мною ніхто не стежив?

Сподіваюсь, Ґері вже там.

Я скоса позираю на сумку вдаваної Синтії, що залишилась поряд зі мною. Зовсім нова сумка, досить велика і, схоже, чимось заповнена. У мене виникає бажання зазирнути всередину… Хоч я вже не кажу, що я не мав би залишати її у своїй машині. Це може бути небезпечно.

Але тепер, згадуючи все, що відбулося, мені так страшно, що я жену, як навіжений, до редакції «The Call», де я зупиняюсь, напівмертвий від страху. Я нікчемний детектив, я ледь не втратив цноти.

XI. Ми підбиваємо підсумки

Я кидаюсь до першого ж ліфта. Він тікає у мене з-під носа. Я заходжу в другий, і ліфтер розуміє, що я поспішаю.

— Шостий, — кажу я. — Редакція «The Call».

— Окей, — каже він мені, усміхаючись.

Щоб не залишатись йому винним, я простягаю йому долар та сиґарету, які він кладе до бічної кишені. Ми піднімаємось на всій швидкості, і ліфтер ледь не проскакує потрібний поверх. Я виходжу раніше, ніж він знову зачиняє ґратку, і я вже готуюсь бігти коридором, коли мене зупиняє чиясь рука. Я обертаюсь і впізнаю Ґері. Це він проскочив у мене перед носом.

— Я тебе обігнав, — каже він. — До мене, хутчіш.

Сумка так званої Синтії утворює добрячий горб під моїм піджаком, і я б дуже хотів її чимшвидше позбутися.

— Що це в тебе? — питає Ґері. — Маєш якісь новини?

Він видається таким самим збудженим, як і я. Це мені нагадує мої відчуття, коли ми з приятелями бавились у хованки за газгольдерами[7] років дванадцять тому.

Ми заходимо. У нього окремий кабінет — оце поталанило! Я не знаю, чим саме він займається у своїй редакції, але, мабуть, він має обов’язки редактора кількох бульварних газеток, що дає йому привілей працювати окремо.

— Ось що в мене є, — кажу я, щойно зачинились двері.

Я ставлю на стіл сумку. Ґері дивиться на мене круглими очима. На його засмаглому обличчі вираз якнайглибшого подивування.

— Що це таке? — питає він. — Ти тепер грабуєш жінок на вулиці?

Я завдаю убивчого удару.

— Це справжня і непідробна сумка особи, яка стверджує, що її звати Синтія Спотлайт.

Він приголомшено кліпає очима.

— Гаразд, — каже він, — прийнято. Розповідай.

Я розповідаю йому про все, що зі мною сталося. Вигляд у нього не такий вже й сердитий.

— Ти впевнений, що за тобою не стежили?

— Я впевнений у протилежному, — відповідаю я. — Їх навіть було двоє. Щонайменше.

— Добре… Ми ще про це поговоримо. Що там всередині?

— Не знаю, — відповідаю я. — Я її не відкривав.

Цього разу він дивиться на мене з виразом, який дуже нагадує захоплення. Мені це приємно лестить.

— Цікаво, як ти витримав? — вигукує він, вхопивши сумку. — Я думав, ти нічого не кажеш, бо там нічого не було.

Він відкриває сумку і перевертає її над своїм столом. Звідти випадають різні питомо жіночі предмети: пудрениця, помада, запальничка, а потім сиґарети, кілька фотографій і два конверти.

Ґері не звертає уваги на речі і кидається до паперів. На першому конверті є ім’я — Кора Лезерфорд, а також адреса десь у чорта на рогах, біля Південної Пасадіни. Конверт порожній. Другий конверт чистий, і схоже, що в ньому фото 9 х 12. Я одразу припускаю, що це ті самі фотографії, які ми знайшли у телефонній кабіні. І Ґері, певно, вважає так само, бо він простягає конверт мені. Перед тим, як його відкрити, я дивлюсь на решту речей і на інші фотографії з сумки. Це аматорські миттєві фото, на яких я впізнаю дівчину з великим ротом, спочатку саму…. На другій фотографії я бачу її ж поряд з високим здорованем, в якому я легко впізнаю нашого старого друга Вольфа Петросяна... Покійного Вольфа Петросяна.

Я перевертаю фотографію. На звороті три слова: Корі від Вольфа. Це вона. Я пояснюю це Ґері.

— Прекрасно, — каже він. — Ось чому не спрацював твій шарм. Вона ще не відійшла від цієї жахливої втрати.

— Чорт забирай, — кажу я хвалькувато. — Ще б кілька днів — і вона б мені все розповіла.

— Чого ти чекаєш, щоб подивитись у конверт? — запитує Ґері.

— Це точно не ті самі, — кажу я, — бо вона хотіла забрати ті фото, що в нас.

— Може, вона хотіла їх забрати, щоб знищити, — відповідає на це Ґері, — але це можуть бути й ті самі.

— Найкраще — подивитись, — кажу я.

І непевною рукою я відкриваю конверт.

Я полегшено зітхаю. Та полегшення моє недовге. На першій світлині Береніс Гейвен.

На другій, без жодних сумнівів, — Синтія Спотлайт. Справжня! Та, яка зникла. Дівчина, зображена на третій фотографії, нам невідома. Ґері бере в мене фотографії і перевертає їх. На звортах написано імена. Саме ці. Отже, третя — це якась Мері Джексон.

Я все повторюю, як для Ґері, так і для себе, щоб підсумувати.

— Ось такі справи, — кажу я.

По-перше, особа Х дає мені наркотик і мене викрадають невідомі, які хочуть змусити мене переспати з такою собі Береніс Гейвен, яка зникла безвісти раніше. Коли їм це не вдається, вони за допомогою електричних засобів отримують те, що дозволить їм компенсувати мою відсутність.

По-друге, приятеля особи Х на ім’я Вольф Петросян знайдено мертвим у телефонній кабіні за два кроки від місця, звідки викрали мене, після того як він сховав у тій кабіні такі жахливі фотографії, що мене від них ледь не знудило і тебе теж.

По-третє, банда А намагається заволодіти цими фото, вбиває для цього кількох копів, але їй це не вдається. Та сама банда або банда Б вдруге намагається забрати фотографії з кабіни, а потім шукає їх у мене вдома. Цей останній факт скоріше доводить, що дійсно діють дві різні банди, одна з яких мене знає — банда особи Х.

По-четверте, ми знаємо, що зникла ще одна дівчина, Синтія Спотлайт. І що має зникнути третя, якщо цього ще не сталося.

Ґері перериває мене:

— Прекрасний виклад, — каже він, — але нам відомо ще дещо: люди, які викрадають цих дівчат, не обмежуються тим, що парують їх з хлопцями. Є фотографії. А також є той факт, що на автівці, яка чекала під твоїм домом, були несправжні номери.

— Це те, що ти дізнався зі свого боку? — питаю я.

— Так, — підтверджує він.

— Я ж казав...

XII. Мері Джексон, де ти?

— Старий, — каже Ґері, — у нас тепер купа роботи… Було б надто добре, якби ми знайшли все одразу. Сьогодні вранці нам пощастило, а тепер треба взятися до справи. Присягаюся, з тим, що ми вже знаємо, можна багато накопати.

Я знову думаю про Санді Лав і, за асоціацією, про мій подвійний стейк зі шпинатом.

— Через усі ці пригоди, — кажу я, — я так і не завершив свій обід і відволікся від флірту.

— Чорти б тебе взяли! — вигукує Ґері. — То ти хочеш лишатись незайманим чи ні?

— Тепер, коли я детектив і можу загинути в будь-яку хвилину, — кажу я, — я прихожу до думки, що було б великою дурістю не скористатись часом, який мені лишається.

— Гаразд, свинтусе, почекаєш, — каже Ґері. — Щоб тебе відволікти, ми зателефонуємо Дефато.

Я набираю номер, а він чекає. Я беру навушник і слухаю разом з ним.

Обмін люб’язностями зі службовцем з приймальної, і Дефато вже на іншому кінці дроту.

— Що нового? — питає Ґері. — Попереджаю, ми серйозно працюємо над цією справою.

— Тільки без дурниць, — відповідає він напівжартома-напівсерйозно. — Дайте поліції розібратись з усім.

Але він, мабуть, справді добрий друг Ґері, бо одразу продовжує:

— Маю для вас новини, Кіліане. До нас оце щойно привезли двох хлопак, вони порешечені, як друшляки, але ще живі. Один з них — такий собі Дерек Петросян, Вольфів брат. Другий не назвав свого імені, і немає нічого, що дозволило б встановити його особу, окрім чорного «неша»[8] з підробними номерами. Петросян сказав, що він стежив на замовлення за білявим велетнем, який був з дівчиною та бридким приятелем в «Ель Ґато». Схоже, обидва одночасно стежили за однією людиною, вони разом проскочили на червоне світло, і один в’їхав у другого. А оскільки ці хлопці нервові, вони трохи постріляли одне в одного. Думаю, вони виживуть. Та їхні рани досить чутливі до доторків, і, якщо правильно підійти до справи, думаю, вони розкажуть багато цікавого. Проте не знаю, навіщо я вам усе це переповідаю…

Ґері починає сміятись.

— Я теж не знаю, — каже він. — Дякую вам, Ніку, я вам віддячу.

— Бувайте! — каже Нік та кладе слухавку.

— Чудовий хлопець! — каже Ґері. — Ти тепер розумієш, чому за тобою не стежили цього разу? Двоє гавриків, що були в тебе на хвості, одне одного нейтралізували.

— Не подобаються мені їхні звички, — кажу я. — Вони надто швидко тиснуть на гашетку. До речі, а що ти такого зробив для Дефато, що він тобі розповідає всі свої секрети?

— Це ще один секрет, — відповідає Ґері. — А тепер…

— Тепер я йду обідати.

— Ти добре поїв, — каже Ґері. — Тепер ми зателефонуємо Мері Джексон. Передай мені телефонну книгу.

Я розгортаю телефонний довідник. Господи! Тільки в Лос-Анджелесі стільки Джексонів, що вони займають цілу сторінку.

— Овва! — кажу я Ґері. — Якщо ми спробуємо подзвонити їм усім, це забере пів дня.

— Та ні, — відповідає він. — Ми спочатку викреслимо підприємства та організації.

Що він одразу і робить, позначаючи імена, які він залишає. Потім він хапає телефон, зручно вмощується у своєму кріслі і починає цю невдячну справу. Він майстерно змінює формулювання. То він представник страхової компанії, то він приятель Мері, що хотів би з нею поговорити, і т. д. А я тим часом сиджу, чекаю і витаю у мріях. Я знову бачу Кору Лезерфорд у машині поряд зі мною, уявляю себе поряд з нею… Думаю, я діяв би інакше, якби вона тепер була під рукою. Та врешті-решт, ну скільки можна?! Щоразу, як я опиняюся у зручній ситуації з дівчиною, я сам відступаю… а мої ідеї про цнотливість підступають мені до горла, заважаючи діяти. Вуличка, на якій я лишив Кору, була тихою… Там були будиночки, з кімнатками, з товстими килимами… на килимі, мабуть, добре вдвох… Чорт… У мене таке враження, що в мене тепер вибудовується бачення світу, зовсім відмінне від того, яке я мав ще вчора. Лише одна деталь: я сьогодні не робив гімнастики, і мені абсолютно начхати. Я набагато більше хотів би попрактикувати деякі вправи на гнучкість з цією дівчиною з жовтими очима. З нею або з Санді Лав… Чи з Береніс Гейвен… Хоча мені краще не згадувати про останню, бо я бачив її в такому вигляді, який дуже згубно діє на мій артеріальний тиск.

Ґері, здається, щось знайшов… Я не слухаю, що він каже, але коли я знову звертаю на нього увагу, я чую, що він бурхливо обговорює таку собі Кору Лезерфорд, чиїм другом він себе називає. Він заводиться чимраз більше й більше, але раптом різко кидає слухавку, і я розумію, що він натрапив на когось, хто морочив йому голову.

— Це нестерпно! — каже він. — Тут роботи на цілий день. Ти мав рацію.

— А якби ми ходили за адресами, — кажу я, — нам би знадобився цілий місяць, як гадаєш?

Ґері знизує плечима.

— Остання мені заявила, що вона невістка президента Трувумена[9], уявляєш?

— Це може бути правдою, — кажу я.

— Аякже… але після того, що вона верзла потім, я не думаю… Невістка Трувумена, мабуть, краще вихована. Ти не хочеш мене трохи підмінити?

— Та ні, — кажу я. — Це ти хотів погратись в копа, то грайся в нього сам. А я хочу спробувати себе у спокушанні, і все.

— Якби ж це тобі вдалося… — бурчить собі під ніс Ґері.

Він знову береться до свого знаряддя і крутить телефонний диск. Між двома спробами він телефонує до бару редакції, щоб замовити нам чогось поїсти й випити, і мій настрій підскакує щонайменше на два з половиною метри. Ця пекельна гра триває.

XIII. Енді та Майк долучаються до розслідування

Хай там як, а за дві години Ґері має список, який налічує тільки п’ять імен. Тим часом я відновив сили попоївши і вже почуваюся набагато краще. Я беру список і починаю планувати наші подальші дії, адже п’ятеро дівчат, які залишилися, живуть всі дуже далеко одна від одної.

Хвилин за двадцять ми вже знову їдемо вулицями міста в пошуках нашої Мері Джексон. Я мало на що сподіваюся, але хто знає… Зрештою, вона, найімовірніше, таки має телефон, а Ґері не такий вже й бовдур, яким може здаватись.

Ми викреслюємо перших двох і приїжджаємо до будинку, де має жити третя. Ґері виходить з авто. Я йду за ним, адже разом веселіше.

Він дзвонить у двері. За хвилину двері відчиняються. Я дивлюся на Ґері і швидко відводжу погляд.

— Міс Мері Джексон? — запитує він з якнайприязнішою усмішкою. Жіночка, яка стоїть перед нами, має морквяно-руде волосся і пречудову заячу губу, через що вона усміхається нам усіма своїми зубами.

— Це я… — підтверджує вона.

І тут я не знаю, що найшло на Ґері.

— Чудово! А це не ми… — відповідає він ввічливо.

Я майже на сім сходинок випереджаю його, і навіть внизу ми ще чуємо, як вона лає нас обох на всі заставки. Я повертаюся в авто трохи пригнічений. Залишились тільки дві Мері Джексон, з Фіґероа Террас та Меплвуд-авеню. Я спочатку їду за другою адресою, бо Фіґероа Террас, яку мені тільки з величезними зусиллями вдалося відшукати на карті, розташована у чорта на дуже крутих рогах.

Ми вирушаємо до Меплвуд-авеню. За вказаною адресою височіє гарний будинок. Ми починаємо діяти, але, щойно захряснувши дверцята, я зупиняюсь і хапаю Ґері за руку. Я бачу, як за десять метрів від мене в цей же будинок заходить Кора Лезерфорд. Перед моїм авто стоїть блакитний «додж».

— Стій тут… — кажу я до Ґері. — Це вона…

— Ти куди? — питає він.

— Ми не можемо піти за нею…

— Як це, піти за нею?

— Слухай, — кажу я. — Вона зараз вийде. Вона прийшла по Мері Джексон…

— Та хто «вона»? — допитується Ґері.

— Кора, — пояснюю я. — Жінка, в якої я забрав сумку. Вона щойно зайшла в під’їзд. Мері Джексон точно мешкає тут, і вона вийде разом з нею. Я зараз зателефоную Енді Сіґмену.

— Року, поясни мені до ладу, про що йдеться, прошу тебе, — каже мені він. — Бо таке враження, що після того удару по голові ти трохи схибнувся.

— Слухай, Ґері, — кажу я. — Ти пам’ятаєш, що на дорозі до Сан-Пінто мене підібрав такий собі Енді Сіґмен. Він обіцяв допомогти в разі неприємностей. Цьому хлопцеві я довіряю. Я йому зателефоную. Бо все, що сталося сьогодні вранці, мене бентежить… Краще мати якусь підмогу. Я не знаю, куди ми зараз поїдемо, але з тими пустунами, які роблять операції, що ми їх бачили на фото, точно не варто мати справи.

— Гадаєш, вони відвезуть цю дівчину туди ж, куди возили тебе? — питає Ґері.

— Як на мене, це очевидно, — кажу я. — І краще, щоб при стеженні за ними нас було більше.

— Кумедний з тебе детектив… — каже Ґері, хитаючи головою. — Я не вважаю, що втягувати інших у цю історію дуже розумно.

— Мені однаково, — відповідаю я. — Я й не хочу бути розумним. Я просто не хотів би знову опинитись наодинці з тими дівками. Бо в мене від цього з’являються комплекси.

— Роби як знаєш, — каже Ґері, — врешті, це твоя справа.

Вся ця розмова відбувається дуже швидко, і ще швидше я опиняюсь у телефонній кабіні і вже набираю номер Сіґмена.

Він вдома і, схоже, радий мене чути… Він відразу мене впізнає.

— Ви мені потрібні, — кажу я. — Разом з вашим таксі. Але потрібно, щоб в цьому таксі також сидів надійний клієнт. Розумієте, що я хочу сказати?

— Думаю, що розумію, — відповідає він. — Я можу вам декого запропонувати. Мій небіж. Дуже хороший хлопець, небалакучий і сильний, як бик. Він служив у флоті.

— Як його звати?

— Майк Боканскі. Я ручуся за нього, як за самого себе.

— О.К., — кажу я. — Приїздіть якомога швидше. Знаєте, де Меплвуд-авеню? Зупинитесь біля 230-го номера.

— Я буду за десять хвилин, — відповідає він. — Його голос тремтить від збудження.

— Поспішайте, — наполягаю я, — бо я не знаю, скільки часу вона ще буде тут.

Не вимагаючи від мене пояснень, він кладе слухавку.

За вісім хвилин він вже тут. На щастя, з будинку ще ніхто не вийшов. Я підходжу до нього і потискаю йому руку. Позаду в його машині сидить симпатичний хлопець, міцний, засмаглий, з енергійними рисами обличчя і досить гострим поглядом, що трохи несподівано на його спокійному обличчі.

— Майк, — відрекомендовує мені його Енді. — Мій небіж.

— Добрий день, — каже Майк.

— Отже, — кажу я, — ви працюватимете з нами? Це просто: ви маєте їхати за нами, щойно я вирушу. Не надто близько, але на такій відстані, щоб нас не загубити.

— Добре, — каже Енді, — я згоден.

Майк Боканскі плескає по спині когось, кого я спочатку не помітив. Це великий собака, видається таким самим спокійним, як і Майк. Прекрасний рудуватий боксер.

— Це Нуну… — каже мені Боканскі, вказуючи на пса, який усміхається до мене широкою собачою усмішкою.

— Тоді все ще простіше, — кажу я. — Навіть якщо ви нас загубите, він нас знайде як стій.

— Це точно! — каже Майк Боканскі.

Він знову відважує своєму псові ласкавого штурханця, яким можна було б звалити коня, від чого тварина, здається, по-справжньому радіє. Я залишаю їх і повертаюсь до авто, де на мене чекає Ґері. Ти диви, він спить. Я намагаюсь його не розбудити і влаштовуюсь поряд з ним.

XIV. Оргія на мій лад

Я чекаю. Він чекає. Вони чекають. Всі чекають. Не знаю, чи я, бува, не починаю дрімати, бо я підхоплююсь, побачивши, що двері блакитного «доджа»-купе відчиняються. Я впізнаю Корину сукню. Вона сідає в авто, а слідом за нею сідає молода жінка у світлому костюмі, висока, худорлява, з пишними білявими кучерями, що вибиваються з-під гарненького капелюшка (хоча чи справді він гарненький? Може, я зовсім не знаюся на капелюшках?). Я потихеньку рушаю. «Додж»-купе вже їде за сто метрів перед нами, і в дзеркалі я бачу, що таксі Енді Сіґмена теж стартує. Чи є для цього підстави, чи ні, але мені це додає почуття безпеки.

Здається, прокидається Ґері.

— Що таке? — питає він спросоння. — Ми в морі?

— Ні… Поки що ні, — відповідаю я. — Ми їдемо на заміську прогулянку. Ти не заперечуєш?

— Якщо ти знаєш, куди їдеш… — бурмоче він.

Він знову засинає. Я буджу його, добре штурхнувши ліктем.

— Слухай, Ґері, а може, ти б краще поворушив мізками, замість того щоб давати хропака?

— Ух… — бурмоче він, — та все дуже просто. Дерек Петросян працював зі своїм братом, а той другий — з іншими. І обоє досі шукають фотографії.

— Ця історія з фотографіями змушує мене нервувати, — кажу я.

Тепер ми їдемо швидко, і «додж» вже досить далеко попереду. Якщо я раптом десь зупинюся на червоне, я точно їх загублю, варто лише їм кудись повернути.

Авто таки повертає, але я вчасно це побачив, і мені вдається тримати потрібну дистанцію, поки ми не доїжджаємо до бульвару Футгілл. Цього разу ми їдемо ще швидше, але в межах, що їх дозволяє люб’язна поліція цього міста, — ми їдемо прямо до Сан-Пінто.

Я ділюся цим спостереженням з Ґері. Спека не йде йому на користь, це точно. Я ж, здається, ще не казав вам, що цього веселого дня панує просто вбивча спека.

— Знаєш, що ми робимо? — запитую я, щоб повернути його до відчуття реальності.

— Так, каже він. Ми їдемо за Мері Джексон, яку викрадає дівчина, в якої ти поцупив сумочку.

— О! — кажу я. — А ти не так вже й отупів, як я думав. Але, між нами, щодо дівчини, яку викрадають, — вона видається радше згодною. От цікаво, що ця Кора могла їй наговорити.

— Неважко здогадатись, — бурчить крізь зуби Ґері. — Певно, запропонувала їй добрячу римську оргію за останньою модою. Якщо судити з того, що ти мені розповідав про Береніс Гейвен, вони радо погоджуються, всі ці дівулі.

— Мабуть, ти маєш рацію… — кажу на це я. — Бо тоді, дійсно, вистачило б тільки, щоб я не опирався. Та поговорімо про щось інше, бо це неприємні спогади.

— Але вони залежать тільки від тебе, — глузує Ґері.

І, чорт забирай, він таки каже правду. Що далі, то більше я вражений тими змінами, які відбулися у моїх поглядах. Я, який завжди прагнув бути розважливим, я відкриваю в собі спосіб мислення затятого розпусника… І тепер я думаю, що це була б чудова ідея — приєднатись до цих двох жінок і запросити їх на вечерю в одному з цих ресторанчиків у мексиканському стилі, що трапляються нам уздовж дороги.

Я ділюся з Ґері цим настроєм. Він усміхається.

— Думаю, мені варто почати за тобою наглядати, — каже він.

Тим часом я тисну на газ, адже блакитний «додж» уже летить, неначе вітер, як то кажуть. Хоча нам би не завадило трохи вітру, та ще й дощу, щоб освіжитись! Авто самотньо мчить гладенькою, мов стіл, дорогою, і мені чимраз більше хочеться обігнати їх, щоб потеревенити.

— Ну-ну! — каже Ґері, який стежить за мною краєм ока. — Не такий вже успіх був у тебе з цією дівкою. Спробуй трохи заспокоїтись… Щось тобі не йде на користь це розслідування.

— Чорт забирай, — кажу я. — По суті, це не така вже й погана ідея. Лише подумай, вони не зможуть оборонятись від нас двох, і їм точно буде приємно провести вечір з двома такими гарними хлопцями, як ми. А на додачу ми дещо дізнаємось.

Тим гірше для Санді Лав. Ґері здається на мої вмовляння, і я набираю швидкість. Я рівняюсь з маленьким блакитним купе і обганяю його, притискаючи до узбіччя. За кермом Кора. Вона не з полохливих. Припускаю, що вона мене відразу впізнала, і, замість того щоб зупинитись, вона різко гальмує, дозволяє себе обігнати і проскакує у мене під носом, зухвало обганяючи мене. Але двигун її «доджа» не може рівнятися з моїм… Я знову починаю свій маневр. Цього разу вона не викаблучується, і ось ми обоє зупиняємось при дорозі, одне за одним. Я висовуюся з вікна і вже вдруге кажу до неї, як старий приятель.

— Привіт, Коро! — кажу я. — Як справи після сьогоднішнього ранку?..

— Все добре, Року, — відповідає вона мені. — Познайомтесь, міс Джексон. Мері Джексон. Ви знаєте… Це її фотографії ви знайшли в моїй сумці.

Я трішки остерігаюсь її після того, що вчинив з нею, але видається, ніби все йде добре. Вона явно не ховає револьвера у своєму бюстгальтері, який, здається, так само добре наповнений, як і сьогодні вранці.

Енді Сіґмен та Майк нас обігнали, і я бачу, як вони зупиняються на двісті метрів далі і починають міняти колесо, у чому немає жодної потреби.

Я продовжую працювати на зближення.

— Ну, Коро, — кажу я, — як щодо того, щоб разом влаштувати чудовий бенкет?.. Або тепер, або ніколи… Саме так. Мій приятель Ґері Кіліан з нами, і ми можемо чудово повечеряти вчотирьох. Ви згодні? Міс Джексон не заперечуватиме?

— З радістю, — відповідає Мері Джексон.

Схоже, вона надто швидко погодилась, на думку Кори, яка кидає їй не надто теплий погляд, але я вже втратив почуття міри.

— Чудово, — вигукую я. — І Ґері, звісно, теж згоден, бо вже два кілометри він під’юджує мене, щоб я вас наздогнав. Він перший вас впізнав. Тож, Коро, я вас забираю до свого авто, а Ґері сяде на ваше місце.

Я роблю знак Ґері. Він виходить, і я знайомлю його з дівчатами. І менше ніж за п’ять хвилин ми вже знову їдемо. Я наспівую веселий мотивчик і почуваюся щасливим.

За мною, за сто метрів позаду, їде Ґері в «доджі», а ще далі Енді та Майк, які знову рушили за нами після вдаваного лагодження їхнього вдавано пробитого колеса.

— Що ви шукали сьогодні вранці? — невинно запитує мене Кора. — Ви мене зовсім роздягли.

Я ще ніколи не бачив такої стійкої дівчини. У ній зовсім не відчувається образи, і, правду кажучи, мене це бентежить більше, ніж якби вона кинулась на мене з кулаками.

— Я хотів скористатися з вашої непритомності, — кажу я їй. — Я такий несміливий з дівчатами, що завжди користаюся з їхнього сну, щоб подивитись, як вони влаштовані.

І це великою мірою правда. Тим більше, що вона якраз з тих дівчат, яким треба добряче затопити, щоб вони стали поступливішими.

— Я з цього задоволення не отримала, — відповідає вона. — Може, ви б розповіли, що ви зі мною робили, поки я… бачила сни?

— Про таке не говорять, — відповідаю я їй, — але коли в нас буде вільна хвилина, я сподіваюсь доповнити ваше виховання. До речі, чи знаєте десь тут місце, де ви б особливо хотіли провести вечір?

— Є одне таке… трохи не доїжджаючи до Сан-Пінто, — каже вона.

Я ледь не смикнувся і кажу:

— Згода.

— Спробуйте їхати швидше, — продовжує вона. — У мене був втомливий день, і я голодна, мов звір.

Нічого не скажеш, це гідна супротивниця. Після години шляху я зупиняюся перед чарівним ресторанчиком при дорозі; він пофарбований у біле й червоне і потопає серед квітів. У вкритому ґравієм дворі стоїть велика машина.

Це майже все, що я встигаю помітити. Ґері приєднується до мене, і в мить, коли ми заходимо всередину, на нас нападає четверо незнайомців. Точніше, я мав би сказати, чотири справжні горили.

Я кочуся по землі, як кеґля, бо один з чотирьох нападників кидається мені в ноги… Це найгарніша бійка, яку я будь-коли бачив.

Якби ж то я обмежився її спостереженням!

XV. Я хвилююся за свою зовнішність

Кора Лезерфорд, звісно ж, вказала мені на це місце, бо мала там зустрітись з людьми зі своєї банди — з тими, кому, без жодного сумніву, вона мала передати Мері Джексон, дівчину, яку вона щойно викрала. Але я не можу зрозуміти одного: як їх попередили про наш приїзд і як так сталося, що вони накинулись на нас, щойно ми зайшли. Я думаю про це ніби в тумані, і недовго, бо я саме затискаю між стегнами шию одного з чотирьох нападників, тоді як двома руками тримаю другого… Здається, це шия, бо враз вона тріщить під моїми пальцями. Ґері, якого я бачу уривками, здається, теж захищається. Я збираю всі свої сили і стискаю сильніше, руками й ногами. Тип, якого я тримаю руками, раптом припиняє молотити кулаками мені по ребрах і зм’якає. Я делікатно відштовхую його вбік, хапаю другого за шевелюру і тягну на себе. Він завиває, як дикий кіт, викручується, як вугор і, врешті, вислизає від мене. Він відступає і збирає всі сили, щоб накинутись на мене. Я вже готуюся гідно його зустріти, коли на мою голову падає десятикілограмова ваза. Я кілька секунд хитаюся, намагаючись втримати рівновагу. Мій другий супротивник користається з цього, щоб затопити мені в обличчя кулаком, який, якщо судити з м’якості контакту, мав бути виточений з суцільного кременю. Я дістаю у праве око, а сам гачу йому лівою ногою в низ живота. Він складається вдвоє, і я знову бачу життя у рожевому світлі. Хто ж кинув у мене вазу? Я повертаюся і бачу Кору.

— Ох, як це ницо — нападати на свого нареченого зі спини.

Вона глузливо посміхається. Цієї миті мене хапає ззаду один з нападників на Ґері. Сам Ґері в доволі жалюгідному стані. Він лежить горілиць і безглуздо усміхається, дивлячись у стелю. Я дозволяю відтягнути себе назад, роблю місток, і, зненацька вставши, мені вдається перекинути хлопаку через свою голову. Він з глухим звуком валиться на підлогу. Я вибухаю сміхом, але тут друга ваза, щонайменше в п’ятдесят кілограмів, влучає мені в голову, і я падаю навколішки, поряд з типом, якого щойно висадив у повітря. На вигляд він не дуже. Обличчя його збите на винне яблуко, а ліва рука неприродно викручена. Ґері стогне у своєму кутку, і його перший нападник, дебелий бугай, у костюмі зі світлого ґабардину та сірому капелюсі, нахиляється над ним. Ґері здався легше, ніж я думав… Я чекаю нового нападу Кори Лезерфорд, і я лютую, мов чорт, бо мені так болить голова, що я вже не можу поворушити ні ногою, ні рукою. Але я маю мить сатисфакції, побачивши, як обидві ноги Ґері випростовуються і влучають точнісінько в щелепи джентльмена у ґабардині, який випльовує ледь не всі зуби і валиться на підлогу, лаючись, як візник. Ґері підводиться. Його непритомність, звісно, була вдавана. Але події розгортаються так швидко, що я погано розумію, що відбувається. Я, наполовину в нокауті, стою навколішках перед моєю останньою жертвою і раптом відчуваю, що Кора стрибає на мене верхи і завдає ударів по моїй потилиці якимось витвором типу бронзового китайського прес-пап’є. Раз, два, три, чотири… Прокляття! Я відключаюсь з прекрасним музичним хрюканням.

XVI. Піймались, як бабаки

Коли за чверть години я приходжу до тями, обстановка (яку я ще не встиг вам описати) не змінилася. На підлозі лежить гарний індіанський килим з кількома плямами темно-червоного кольору, адже ми всі пустили трохи юшки повсюди. Меблі прикрашено міддю. Здається, вони з червоного дерева, але я не можу цього ґарантувати. У приміщенні також кумедні маленькі віконця з великими фіранками. Я сам сиджу спертий спиною на стіну і перев’язаний мотузками, як ковбаса. Я ледве можу повернути голову, і все моє тіло болить. Поряд із собою я бачу Ґері. Його ніс намагається торкнутись грудей, і він видається втомленішим, ніж я. Навпроти нас чотири інші учасники цієї милої сутички надають одне одному допомогу дещо млосними рухами. Один з них, здається, зовсім втратив інтерес до життя. Це той, кому я стискав руками шию. Двоє ляскають його по щоках і трусять за руки, але він ворушиться не більше, ніж диванна подушка. Добродій у ґабардині теж має кепський вигляд: він промочує обличчя зовсім червоною хустинкою, і, навіть коли він закриває рота, можна побачити, що залишилося від його зубів. Точніше, видно, що їх у нього не лишилось. Що ж до його очей, які займають тепер пів обличчя, їхній колір нагадує баклажан, тільки трохи яскравіший. Двоє інших, велетень у блакитному комплекті, який займався мною (це його я перекинув через голову), та присадкуватий, зовсім смаглявий і чорноволосий силач з масивними, як старовинний камін, плечима, обмацують себе, щоб зрозуміти, що в них зламано. Від цього в них виривається кілька доволі втішних для мене стогонів. Результатами битви я радше задоволений, хоча почуваюся, ніби мене пропустили через польовий комбайн. Ґері і надалі не ділиться своїми враженнями. Також там присутня свіжа, як троянда, Кора Лезерфорд, яка сидить верхи на стільці, і Мері Джексон, яка здається дещо здивованою. Я знаю, що жінкам подобається дивитись, як б’ються чоловіки, навіть якщо вони це роблять не через них. Мері Джексон поправляє макіяж, ніби це вона щойно билася.

Мотузки, які заважають поворушитися, завдають мені болю, і я вирішую протестувати.

— Дивна у вас манера віддячувати людям, які запрошують вас на вечерю, — кажу я.

— А ви? Як ви поводитесь з людьми, яких підвозите на авто? — парирує вона в’їдливо.

— Якби ви вчинили зі мною так, як я з вами, — кажу я, дивлячись їй прямо в очі, — я б ніколи не скаржився.

Вона сміється.

— Ви зовсім мені не до смаку… — каже вона.

Я намагаюсь вивести її з себе, бо її усмішка починає діяти мені на нерви.

— Я знаю, хто вам до вподоби, — кажу я. — Він лежить на кахлях у морзі з синіми плямами на бридкій пиці. І така доля чекає на всіх хлоп’ят навпроти.

Я вказую підборіддям на чотирьох скалічених гицлів, які, живі чи мертві, клопочуться в залі, і моє зауваження не додає їм гарного настрою. Що ж до Кори, натяк на її любаса, який я щойно зробив, змушує її закопилити губи, і вона кидає на мене похмурий, як темна ніч, погляд.

— Вольф Петросян не був таким йолопом, як ви, Року Бейлі, — каже вона. — Його вбили підступно, підмішавши якоїсь отрути. Але він ніколи не був би таким дурним, щоб кинутись у пащу до лева, як щойно зробили ви.

— Він все ж таки був досить дурним, щоб проковтнути те гадюче зілля і піти здихати до телефонної кабіни, — відповідаю я.

— До речі, про телефонні кабіни, — каже вона, — залишається ще історія з фотографіями, щодо якої ви маєте дати пояснення.

— Кому? — запитую я. — Вам? Цим добродіям? — я вказую на четвірку. — Чи комусь іншому?

Згадані добродії, здається, не вловили суті нашої розмови, і невисокий присадкуватий смаглявець підходить до мене. Раніше, ніж я встигаю ухилитися, він розтрощує мені носа ударом кулака, і моя голова сильно б’ється об стіну.

Кора, мабуть, розуміє, що це справляє не вельми приємне враження. Мені цікаво, як вона це пояснить Мері Джексон. Дійсно, дівчата, яких вона набирає для експериментів містера Х, не з лякливих. Вони навіть мають бути трохи розбещеними. Це могло б пояснити, чому батьки Береніс Гейвен та Синтії Спотлайт, двох дівчат, що зникли першими, не звернулися до поліції і чому родина Мері Джексон теж, напевне, цього не зробить. Але батьки не бачили ті фотографії, які бачив я, і думають, певно, що йдеться лише про банальну втечу з дому.

Поки я розмірковую про це, Кора шпетить присадкуватого, який огризається і повертається на своє місце. Раптом чути якийсь шум, і двоє чоловіків вриваються до зали. Вони позирають на нас, сміються, дивляться на інших і перестають сміятись. Завдяки цьому я здогадуюсь, що це підсилення, але з протилежного табору. Кора підводиться.

— Візьміть цих двох, — каже вона їм, вказуючи на нас з Ґері, — і відвезіть, самі знаєте куди. Ходімо, Мері, — додає вона.

Двоє чоловіків підходять до нас. Один з них середній на зріст, він добре вбраний і має дещо простодушний вигляд. А другий… Я його впізнаю! Це товстий санітар, який піддав мене процедурі, про яку я вже не можу згадувати, не жалкуючи про Береніс Гейвен. Він був приставлений до мене в перший вечір цієї пригоди.

Товстун розрізає мотузки на моїх ногах.

— Підйом, — каже він. — Оце так! Це ж наш старий приятель! Ну що? Повернувся, щоб побачитися з друзями?

— Так і є, — кажу я. — Сентиментальна прогулянка до місця нашої першої зустрічі.

Він сміється розкотистим сміхом. Я вже відзначав його веселий характер.

— Все такий же педик? — питає мене він. — Це через те, що ви відмовили Корі, вона вас відлупцювала до такого стану?

— Аякже… — кажу я. — Якби ви прийшли на чверть години раніше, ви б застали нас одне на одному.

І це чиста правда. Єдине, я забув сказати, що я був знизу і що Кора кохалася з прес-пап’є. Тим часом мені вдалося зіп’ястись на ноги, але я їх відсидів, тож я змушений повиснути на ньому, щоб не впасти. Його поплічник намагається підняти Ґері. Але мій нещасний старий друзяка не хоче рухатися. Він вже нічого не хоче. Він стогне і лишається нерухомим. Мері Джексон дивиться на нього з цікавістю, а Кора наближається до нього. Я й зітхнути не встиг, як вона піднімає ногу і гатить йому по нозі гострим підбором. Ґері підскакує і горлає. Мері Джексон, здається, дедалі більше зацікавлена цією сценою, і я бачу, як вона проводить кінчиком рожевого язика по блискучих губах. Ця дівка, певно, любить відрізати людям пальці лезом бритви. Ґері вийшов зі свого заціпеніння, і, продовжуючи волати, він відкочується вбік, щоб ухилитися від Кори. Він чіпляється за стіну. Його нігті скрегочуть. В останньому зусиллі йому вдається встати. Кора Лезерфорд розважається; але їй стає не так весело, коли кулак Ґері важко вдаряє її по правій груді. Тепер її черга волати від болю і танцювати на місці, вхопившись за грудь двома руками.

Двоє чоловіків забирають нас звідти. Ми знову проходимо через двір, вкритий ґравієм. Велика машина, яка там стояла, і досі на місці. Моя ж припаркована за воротами, позаду Кориного «доджа». Ми сідаємо у велику машину. Двоє наших охоронців, очевидно, мають намір залишити Кору саму, оскільки, щойно ми розмістилися, веселун знову йде до ресторану і повертається в супроводі самої лише Мері Джексон. Підштовхуючи Ґері, я намагаюсь посадовити його якомога зручніше. Мері Джексон сідає поряд зі мною, і ми рушаємо. Менший веде машину. Товстун наглядає за нами у дзеркало.

— Куди ми їдемо? — запитую я.

— Ви ж самі щойно вгадали, — каже він. — До одного дуже люб’язного добродія, який надає кімнати з меблями та всім потрібним для леді й джентльменів.

Він перериває своє пояснення, щоб повернути якусь ручку на своєму щитку приладів, і називає радіопозивний. Мабуть, у них на автівці встановлено радіостанцію на подобу рації, як в армії. Тепер я розумію, чому ті четверо чекали на нас у ресторані: Кора, певно, перейшла на їхню частоту, і вони почули нашу розмову, щойно я сів до її авто.

Тут я відчуваю, що Мері Джексон, яка сидить поряд зі мною, починає якусь діяльність. У мене й досі зв’язані руки, і я не можу рухатись, але я відчуваю, як її рука обмацує мої стегна, і мені це не подобається. Всі мої бажання, всі мої прагнення зійшли нанівець, відколи Кора приголубила мене по голові ударами витворів ужиткового мистецтва.

— А ви нічого, — каже мені Мері Джексон ні сіло ні впало. — Коли ваше обличчя трохи загоїться, ви будете дуже навіть презентабельний… Чому ви дозволили тим чотирьом мерзотникам так вас розмалювати?

— Якби ваша подруга Кора не напала на мене ззаду, все б закінчилося інакше.

Мері Джексон тихо сміється. Вона має дуже гарне біляве волосся і легкий, але такий, що навіює певні думки, аромат.

— Я взагалі не розумію, що відбувається, — каже вона мені. — Кора обіцяла взяти мене з собою, щоб провести вікенд у маєтку одного з її друзів.

— Хто це? — запитую я.

— Маркус Шутц… Доктор Маркус Шутц. Здається, він має багато пацієнтів. Отже, ми поїхали, а потім зустріли вас разом з вашим другом. Як, до речі, його звати?

Я намагаюсь відповідати спокійно. Її рука далі пестить мені стегна, причому вона сама, вочевидь не усвідомлює цього.

— Його звати Ґері Кіліан, — кажу я. — Ґері Кіліан. Не бачу причин їй брехати.

Ця Мері Джексон справжня німфоманка, та й по всьому. Вона нарешті дає спокій моїм ногам і зручно вмощується на сидіння, охопивши рукою мою шию. Сто чортів! Така вже моя доля — завжди опинятися у халепі, коли я не можу оборонятись!

У мене зв’язані руки. Голова моя схожа на відбивну, я весь вкритий синцями і, напевно, маю жахливий вигляд, а цій божевільній на це просто начхати, і вона розважається тим, що штурмує куртуазними розпустощами околиці моєї вилиці, в машині, що везе нас до Маркуса Шутца, доктора Маркуса Шутца. Того джентльмена, що викрадає людей, щоб змушувати їх злягатися! І який має у себе операційні зали, де, найімовірніше, роблять ті фотографії, які я бачив нещодавно… Фотографії, задля заволодіння якими пів дюжин хлопців вже перестріляли один одного.

Мері повертається, притягує мене до себе — що завдає мені дикого болю — і цілує мене в губи. Її рот свіжий та м’який, і вона точно брала уроки цієї майстерності в когось дуже вправного. Я зовсім сп’янілий, і я хотів би, щоб це тривало і не припинялося. До речі, це триває досить довго. Я заплющую очі і дозволяю робити з собою що завгодно… Жінки — це прекрасний винахід... Я впевнений, що товстун наглядає за нами в дзеркало, але мені начхати. Раптом Мері Джексон відхиляється від мене і легко зітхає.

— Я б хотіла сісти між вами двома, — каже вона. — Мені незручно їхати збоку.

— Як хочете, — кажу я.

Я не дуже задоволений від того, що в мене зв’язані руки, бо саме тепер я б дуже точно знав, куди їх покласти. Вона трохи піднімається і перелазить через мене, поки я пересуваюся праворуч. На ній тільки легка сукня, і я відчуваю, як її туге тіло притискається до мого. Я збираюсь поновити контакт… Але ця бісова дівка повертається до Ґері, бере в руки голову мого друга і задурманює його таким самими наркотиком, що й мене. Мені байдуже, бо це мій друзяка Ґері, але це принижує мене перед нею, у прямому й переносному сенсі. Я користуюся з цієї нагоди, щоб трохи роздивитися пейзаж. Товстун, що сидить переді мною, потішається з цього всього. Він повертається до нас і саркастично поглядає на мене. А тоді знову береться смикати свої важелі від радіо та впівголоса розмовляти зі своїми невидимими співрозмовниками. Останні не повинні бути дуже далеко звідси, бо мені відомо, що досяжність цих маленьких передавачів досить невелика. Пейзаж за вікном незмінний, випалений сонцем, яке саме починає хилитись до горизонту, з хирлявими рослинами та подекуди прекрасними квітами. Де-не-де трапляються скелети верблюдів, як згадка про караван. Мері Джексон відпускає Ґері і повертається до своєї справи з мого боку.

— Що, — кажу я захлинаючись, — вам ще не досить?

— Дайте мені вибрати, — каже вона без жодного зніяковіння. — Врешті-решт, думаю, ви мені подобаєтесь більше.

Бісова дівка… вона на цьому знається! Я чудово розумію, що це грубі лестощі… але все одно почуваюся потішеним. Цього разу вона виявляє ще більше запалу… а в неї його багато!

— Якби ви перерізали мої мотузки… — вдається сказати мені, — я б не почувався ні до чого непридатним.

— Я б цього теж дуже хотіла, — каже вона, — але в мене для цього нічого немає… Не марнуймо наш час, все й так добре.

Ґері був ожив, але тепер впав у повне заціпеніння. Думаю, поцілунки Мері його добили. Біля моєї щоки я бачу хвилю білявого волосся, хвилястого і блискучого, та її делікатне вушко. Мій погляд губиться у затінених куточках її округлої і тонкої шиї. Мене починає охоплювати м’яке тепло, і я вже зовсім не серджуся на двох добродіїв, які везуть мене до доктора Маркуса Шутца… Чи ж я нарешті дізнаюся, хто такий цей доктор Шутц?

Я розмірковую над цим питанням, але дуже побіжно, бо я зовсім не почуваюся спроможним думати про розслідування. Авто сповільнюється, різко звертає праворуч на путівець і знову розганяється на повну швидкість. Цей рух притискає мене до Мері. Я маю непевні докори сумління, згадуючи про Санді Лав… Тугий бюст Мері притискається до мого, і я відчуваю, як вона пришвидшено дихає. Машина підстрибує на нерівній дорозі. Ось вона знову сповільнюється, вдруге повертає, але вже ліворуч, проїжджає двісті метрів і різко спиняється.

Крізь біляве волосся Мері я мигцем бачу високу цегляну стіну.

Двоє наших супровідників виходить. Зненацька я чую лайку, виск гальм іншої машини і бачу, як товстун валиться на землю під ударом рудавої маси, що налетіла на нього, мов метеор. Другий теж лягає в нокдаун... Тут я впізнаю роботу Майка Боканскі та його великого пса Нуну… І добру фізіономію Енді Сіґмена, який мені лукаво усміхається.

XVII. Все знову налагоджується

Це дійсно Енді та Майк. Вони їхали за нами і тепер прийшли нас рятувати. Енді Сіґмен відчиняє дверцята, дістає з кишені ніж і перерізає мої пута. Мері Джексон, яка досі поряд зі мною, не поворухнулась. Здається, що їй абсолютно байдуже до всього, що відбувається. Я виходжу і стогну. Кров знову починає бігати по моїх жилах, і мені від цього дико боляче. Майк ударами кийка любесенько вклав двох моїх викрадачів одного попри одного. Вони на якийсь час відключились, адже він доповнив роботу боксера кількома ударами свого інструмента для розбивання голів. Я від щирого серця дякую Енді, він дійсно витягнув мене зі справжньої халепи. Тепер він намагається привести до тями Ґері Кіліана, якого вже звільнив від мотузок. Майк Боканскі вітає мене, і його пес також. Майк з любов’ю плескає його по крупові, і видно, що це приємно їм обом.

— Все ж таки не варто залишатись тут надто довго, — каже мені Майк, показуючи на великий цегляний мур, перед яким зупинилося наше таксі. — Думаю, тут люди попереджені про ваш приїзд і, якщо ми забаримося, вони накинуться на нас.

— Ви маєте рацію, — погоджуюсь я, — але що робити? Тепер, коли ми вже знайшли лігво цих джентльменів, ми ж не підемо звідси, не дізнавшись, що тут відбувається!

Я відчуваю руку Мері Джексон навколо моєї шиї. Вона також вийшла з авто, і в мене таке враження, що вона бажає тільки одного — продовжувати те, що ми почали в машині.

— Потрібно звідси забрати наші тачки і сховати їх десь, — каже Майк. — Потім обшукаємо будинок.

— З Ґері зараз користі небагато, — кажу я. — Але туди краще йти удвох.

Домовляємось, що зі мною до будинку Маркуса Шутца піде Майк Боканскі. Присягаюся, це достойний напарник. Особливо якщо його пес буде з нами.

Але що нам робити з Мері Джексон? Вона і далі притискається до мене і цілує мене, але тепер, коли ми стоїмо, це вже не так компрометує, адже вона ледь дістає мені до плеча. Мої руки знову мене слухаються, і оскільки в мене забагато ґуль по всьому тілу, щоб на них звертати увагу, я почуваюся майже у формі. Бідний Ґері, він має такий вигляд, ніби дюжина боксерів використала його на тренуванні замість груші. Обидва його ока оточені чорними синцями, і він весь вкритий кров’ю (своєю або чужою). Він дуже накульгує, з огидою шморгає носом і ворушить щелепами, перед тим як заговорити. Думаю, він перелічує язиком свої зуби.

— Ну що? — питає він. — Ти задоволений своєю ідеєю? Ми чудово повечеряли!.. А де наші партнери?

— Вони ще нам надокучатимуть.

Енді регоче, Майк усміхається.

— Ми заходили подивитись, що робиться у вашому ресторані, — каже Майк. — Їм і так добряче дісталося, але тепер про них можна забути на добрі два місяці… Там ще була одна леді.

— Так, чарівна молода особа… Ви з нею знайомі, Мері? Ваша подруга Кора…

— Їй Нуну трохи порвав сукню, — каже Майк, — і якщо тільки вона не зробить собі нову зі штор, я не знаю, чи зможе вона сьогодні вийти на прогулянку, щоб її не посадили в холодну за непристойний вигляд.

— Але вона може попередити своїх, — кажу я. — Ви ж не хочете мені сказати, що ви обмежилися тим, що роздягли її або що Нуну її роздягнув?

Майк Боканскі червоніє.

— Ми нічим не ризикуємо, — каже він, — вона в надійному місці.

І він додає, регочучи:

— Вона в баґажнику таксі!

Я заспокоююся. Весь цей час Енді Сіґмен масує руки і торс Ґері, який обтрушується і слабко гарчить:

— В атаку!

— Авжеж, — кажу я. — Ти сядеш у цю машину — я вказую на ту, якою нас, Ґері, Мері Джексон і мене привезли сюди — і поїдеш за Енді. Потрібно добре їх сховати, якщо ми не хочемо, щоб нас помітили. Тим часом ми разом з Майком трохи прогуляємося по цій халупі. А ще зателефонуй Нікові Дефато. Знайдеш для цього якесь кафе при дорозі.

— Я вже не голодний, — іронізує він. — Дякую за тихий ресторанчик.

— Гаразд, — кажу я. — Ми тут незвані гості. Попередь Ніка Дефато про те, де ми, і повертайтеся до нас, щойно припаркуєте машини. І не забудьте, що в баґажнику Кора Лезерфорд!

— Якщо це залежить тільки від мене, — бурчить Ґері, — вона там залишиться до кінця своїх днів. І я щиро сподіваюся, що цей кінець настане скоро.

— Окей, — кажу я. — Також забери з собою нашу подругу Мері Джексон і спробуй приділити їй увагу.

— О! — вигукує Мері, яка вже деякий час нас слухає. — Я поїду з ним? Шикарно!.. Пригостите мене вечерею!

— Ворушіться, — кажу я.

Вони сідають по машинах, і Енді рушає.

— Ми повернемося за пів години, — каже він.

— Добре! — відповідаю я. — Можете не поспішати.

Ґері, кривлячись від болю, сідає за кермо, а Мері Джексон притискається до нього… Будемо сподіватись, що через неї він не в’їде в якийсь елемент декорацій… Оце дівка!

Я повертаюсь до Майка Боканскі.

— Наша черга… — кажу я. — Тепер нам потрібно потрапити на місце.

Ми стоїмо вдвох перед муром заввишки добрих два з половиною метри. Ми бачимо верхівки гарних дерев з того боку. Вже вечір і стає прохолодно, адже ми неподалік від Сан-Пінто, що розкинулося на висоті 800 метрів над рівнем моря.

Перше, що потрібно зробити, — це зійти з дороги. Ті двоє, що привезли нас сюди, зупинилися перед цим муром. Але в цьому парку також мають бути ґрати. А у ґратах — ворота. Що більше я про це думаю, то більше мені здається дивним, що ця дорога підходить до самої стіни. Я ділюся своїми міркуваннями з Майком.

— Може, тут десь є в’їзд, — каже він. — Але він, мабуть, прихований.

— Обійдімо маєток, — кажу я. — Праворуч підемо чи ліворуч?

Ми йдемо праворуч, коли раптом Нуну гарчить і біжить до будівлі, яку ми одразу не побачили за деревами. Опустивши очі, я помічаю сліди шин, які ведуть до неї, але земля тут тверда і кам’яниста, тож вони ледь помітні.

Ми підходимо до будівлі: це щось схоже на анґар. Це досить велика споруда, непоказна, стара і пошарпана.

— Обережно… — кажу я. — Там може хтось бути.

— З нами Нуну, — каже Майк.

Анґар стоїть метрів за тридцять від цегляного муру. Я смикаю двері. Звісно, зачинено. Ще одна спроба роздивитися навколо. Нічого. Майк дивиться на замок, сміється і впирається плечем між двома стулками. Потім з усієї сили він б’ється об двері і вигукує брудну лайку. Йому, певно, дуже боляче, але двері не зрушилися ні на волосину.

— Не така вже це руїна, якою видається, — буркотить він, тручи плече.

— Спробуймо відчинити замок, — пропоную я.

— У мене є з собою кілька інструментів, — погоджується він.

Майк дістає з кишені плаский і зігнутий на кінці залізний стрижень. Але щойно доторкнувшись ним до замка, він відскакує на п’ятнадцять метрів, падає на дупу і несамовито тре руку.

— Паскуди! Покидьки! Скотиняки! Свинюки! Поганці! — вигукує він.

Він безперестанку лається, а я корчуся від сміху. Завжди дуже смішно бачити, як когось б’є електричним струмом. Шкоди від цього немає, але трясе добряче.

— Цікаво, — міркую я. — Якщо замок під напругою, значить, за дверима щось є.

— Аякже… — каже він. — Дуже цікаво. Навіть захопливо… Але ми не дуже просунулися вперед.

Тут я хапаю його за руку… Я чую якийсь звук.

— Не рухайтесь! Ховаймося…

Будівля оточена доволі високими кущами. Ми відскакуємо за них. Майк хапає свого собаку за нашийник і змушує його лягти позад себе.

З анґара чути шум, схожий на шум ліфтового двигуна. Потім я чую глухе клацання, ніби відчиняється замок від сейфа. Двері з виском відкриваються. З того місця, де я стою, видно погано. Я вигинаю шию, щоб зазирнути в темний отвір. Цієї миті звідти вихором вилітає якесь авто, різко звертає праворуч і їде крізь дерева ледь помітною доріжкою, яка має вести до дороги.

Двері повільно зачиняються. Не змовляючись, ми з Майком кидаємося вперед. Ми заходимо всередину. Підлога утворює досить крутий схил. За нами ляскають двері. Ми проходимо кілька метрів погано освітленим підземним переходом, і я зупиняюсь. Над нами гучно їдуть важкі плити і закривають вхід до переходу. Я нахиляюсь, щоб мене не зачепила перша плита, і швидко спускаюся схилом, щоб мати можливість стояти прямо, не нахиляючи голови.

Майк тулиться до однієї зі стін. Я тихо підходжу до нього.

— Так вони і проходять крізь стіну, — каже він мені.

— Та я бачу… — відказую я. — Але як тепер Ґері та Енді нас знайдуть?

— Все буде добре…

— Дивно, що тут немає охоронців!

— Цього, — каже Майк спохмурнівши, — і я не розумію. Схоже, що тут все автоматизовано.

— Все одно… — кажу я. — Тут має бути охорона.

— Ні… Нуну їх би помітив.

Ми йдемо далі. Коридор і далі спускається вниз. Нарешті ми досягаємо горизонтальної поверхні. Пес напружується, гарчить і відступає назад.

— Цить, — шепоче йому Майк.

Немає потреби казати вам, що ми не шуміли. Тепер ми йдемо вздовж стіни, притискаючись до неї, як ящірки. Я вже трохи забув про всі удари, які отримав у ресторані, але раптом я змушений про них згадати. У мене болить майже все, і я не почуваюся у достатній формі для нових неприємностей. На щастя, зі мною Майк, і його присутність додає мені впевненості.

Собака замовкає. Майк шепоче мені:

— Залишайтеся тут, я піду подивлюся, що там далі.

— Я з вами.

— Ні…

Щось у його голосі змушує мене послухатись.

У цьому переході доволі легко сховатися. Вздовж його стін, ніби в шахтовій ґалереї, на однаковій відстані одна від одної стоять опори, які відступають від стін. Сховавшись за ними, можна просуватись вперед, не ризикуючи виказати свою присутність. Майк простягає мені якийсь предмет і віддаляється разом з Нуну, який іде слідом за ним. Я дивлюся на те, що мені дав Майк. Це маленький кийок, на зразок того, яким він скористався перед цим. Симпатичний інструмент, який дає вам відчуття незалежності і затишку. Мої очі починають звикати до напівтемряви, яка панує в цьому підземеллі, але Майк скрадається так непомітно, що мені важко стежити за його силуетом. Раптом я підстрибую, і мої пальці впиваються у дерев’яну поверхню опори. Лунає постріл, потім ще один. І лунає крик, що переходить у булькання. Я забуваю про всі Майкові вказівки і біжу вперед. Більше жодного звуку. Я наздоганяю Майка. Він стоїть на колінах перед чоловіком, що лежить на спині. Поряд з тілом лежить револьвер, а на рукаві в Майка трохи крові.

Майк піднімає голову й усміхається.

— Він своє отримав!

— Він у вас стріляв?

— Це подряпина. Нуну зламав йому зап’ястя.

— Він помер?

— Ні, — каже Майк, — я просто трохи його приспав.

У стіні я помічаю двері. Вони ведуть до невеликої комірки, вирубаної прямо в землі і забетонованої. На столі стоїть передавач, щось таке як телерація. Якщо апарат ввімкнено, люди «звідти» могли почути постріли і вони з хвилини на хвилину прийдуть по нас. Майк підводиться і тягне тушу охоронця до кабіни. Я прикладаю палець до губів і показую на апарат. Він киває.

Ми кладемо тіло під стіл, і я перерізаю дріт телерації. Це теж не надто обережно… але нехай.

Без жодних запобіжних заходів ми біжимо до кінця підземного переходу і виходимо на свіже повітря. Там є дорога, оточена деревами. Маєток здається величезним. Ми йдемо вздовж дороги в захистку велетенських стовбурів. Нуну прослизає перед нами. Вже майже ніч, і ми ледь бачимо його світлу масть. Раптом собака зупиняється, всі його м’язи напружуються, а я налітаю на Майка, який різко став на місці.

Перед нами простягається галявина. Праворуч та ліворуч я помічаю дві споруди на палях: напевно, спостережні вишки.

Тут тихо і нікого немає, але нам треба бути дуже обережними. Боксер точно відчув чиюсь присутність.

Що робити?

Майк різко відтягує мене назад, кличе свого собаку тихим посвистом і притискається до землі. Я роблю те саме. Він порпається у своїй кишені. Його рука описує в повітрі півколо. Він долонями затуляє вуха.

Прямо під правою вишкою вибухає ґраната. Чути гучний тріск, і маленька споруда падає на землю і розбивається. Ми чуємо крики і лайку. На другій вишці вмикається прожектор і починає обшукувати темряву. Швидко! Ми кидаємось до цієї споруди і ховаємося під нею. Тут прожектор нас не дістане. Лунає тріск автоматних черг, і кулі січуть листя.

— Обережно! — попереджає Майк. — Зараз буде гаряче.

Вартовий з першої вишки саме виборсується з уламків. Якщо вірити тому, що ми чуємо, падіння не минуло для нього так просто. Але ми мерзенні егоїсти і це залишає нас байдужими.

Майк вдруге запускає руку у свій плащ, і оскільки я вже знаю, що він звідти дістане, я почуваюся дещо зніченим і теж затуляю вуха.

— Я ризикну і спробую… — промовляє він.

Він витирає лоба. Раптом якась пекельна метушня починається над нами і весь простір освітлюється. На всіх деревах запалюються лампи.

Майк не витрачає ані секунди. Він виступає зі сховку на метр і кидає ґранату прямо вгору. Потім він швидко тягне мене за собою. Я встигаю почути удар ґранати об підлогу вишки і голос вартового, який кричить:

— Он вони… Стріляйте навмання!

Бідаха… Краще б він кричав ще голосніше, щоб перекрити шум другого вибуху.

Я починаю замислюватись про те, чи Майк Боканскі не бере на себе більше, ніж може дозволити собі поліціянт-аматор.

Природно, охоронці зі спостережних вишок більше нами не займаються, і ми могли б знову прогулюватись посеред алеї, але ми продовжуємо тікати під покривом дерев.

— Сподіваюся, що шум змусить їх усіх зібратись тут, — каже мені Майк між двома перебіжками. — А ми тим часом побачимо, що тут відбувається.

— Будемо сподіватись, — відповідаю я.

Я вже хочу, щоб ці кляті перегони закінчилися, бо зовсім невесело плутатись ногами в чагарях, корінні та ямиськах у повній темряві, не знаючи, куди йдеш. Майк Боканскі плює на це з високої гори і пре, як танк. Я думаю, що в нього при собі ще дюжина ґранат, і мені від цього трохи лячно. Але поміркувавши, я вирішую, що він уміє ними користуватися і він людина відповідальна. Але все ж таки я трохи турбуюся, пам’ятаючи про Ґері, який мав телефонувати до поліції… Ми влізли в дивну історію…

Зрештою, потрібно бачити і хороший бік цих подій. Вже кілька місяців я недостатньо тренувався. А за два–три дні я надолужив цей час бездіяльності. Мої м’язи безвідмовно мене слухаються, а щодо ударів по голові, я вже такий натренований, що наслідки останніх уже практично зникли. Залишається тільки ґуля. Раптом я чую, як Майків пес гарчить, він зупиняється, а я спотикаюсь об його хазяїна, який зупиняється одночасно з собакою. Дійсно, цей пес — чудово налаштований сиґнальний прилад.

— Прийшли, — бурмоче Майк.

Перед нами — велика біла будівля з дахом у формі тераси схожа на куб з каменю, з поодинокими вікнами.

Кілька секунд ми вичікуємо. Абсолютно неможливо повірити, що люди всередині не почули вибухів. Але там все спокійно і не видно ніякого руху.

— Ходімо, — кажу я Майкові.

— Чекайте, — відповідає він.

Я дивлюся. Одне вікно щойно засвітилось. У ньому рухається якась тінь і знову стає темно. Добре. Ми з’ясували. Там хтось є. Зрештою, може, вони добряче недочувають.

— А як ми туди потрапимо?

Я ставлю це питання Майкові, а він замислено хитає головою.

— Ми можемо подзвонити у двері, — пропонує він найсерйознішим тоном у світі.

Нам потрібно пройти добрий десяток метрів через відкритий простір. Найкраще в такому разі діяти якомога природніше. Майк невимушено йде вперед, поклавши руки до кишень. Я усміхаюсь, думаючи про те, що є в тих кишенях.

Нічого не відбувається. Через це я починаю чимраз більше нервувати.

Майк підходить до стіни дому, і я помічаю, що те, що я спочатку прийняв за цоколь будинку, є насправді огорожею з рівно підстрижених кущів каледонського гніздовийника заввишки в людський зріст. Я не хочу здаватись боягузом і йду за ним.

Собака випереджає мене, і я трохи заспокоююсь, побачивши, що він не виявляє жодних ознак хвилювання. Я прокрадаюся за кущі.

Майка немає.

Я мацаю стіну. Нічого. Вона рівна, суцільна і тверда. Я роблю крок вперед. Тут я відчуваю легкий запах засобу для дезінфекції, який, схоже, здіймається з-під стіни. Там, мабуть, є продуховина. Я нахиляюсь і дійсно бачу продуховину. Туди можна просунути голову, корпус і ноги. Я обираю протилежний порядок і приземляюся поряд з Майком.

Все це видається мені надто простим. Я кажу про це Майкові.

— Дуже дивно, тут нікого немає.

— Були охоронці біля воріт та на вишках, — логічно відповідає він мені. — Вони ж для того, щоб щось охороняти, хіба ні?

— Якщо тільки вони тут не для того, щоб змусити повірити, що тут є що охороняти, — кажу я з рівнозначною логікою, чухаючи нігтем спину.

— Побачимо… — каже Майк. — Ми знаємо, що тут є щонайменше одна людина — той, чию тінь ми бачили у вікні.

— Спочатку треба його побачити, щоб переконатись… — кажу я.

Тієї ж миті нас засліплює світло потужного електричного ліхтаря. Майк лишається на місці і підносить руки вгору. Я роблю те саме. Ми попались. Майк свистить своєму собаці, який лягає біля його ніг. Для нього так безпечніше.

XVIII. Балакучий С-16

Ми нічого не чуємо. Жодного слова. Тепер над нашими головами запалюється лампа, і ми нарешті бачимо, де ми, оскільки досі ми після цілковитої темряви перебували в найповнішому засліпленні.

Перед нами стоїть чоловік в уніформі охоронця, який наводить на нас ліхтар. Він його вимикає.

— Чого вам треба? — запитує він. — Навіщо ви сюди прийшли?

— Ми хотіли відвідати це місце, — каже зухвало Майк.

Той чухає потилицю. На вигляд він не аґресивний. Нуну встає і йде його обнюхати, потім повертається до нас з розгубленим виглядом і ховається у ногах свого господаря.

Цікаво.

— Річ у тім… — каже гаданий охоронець, — що тепер не час для відвідання клініки… І взагалі, ми не приймаємо відвідувачів…

Я ввічливо цікавлюся:

— Це клініка?

— Звісно, — відповідає чоловік. — Найкраща в околиці. Вигідні ціни, індивідуальні програми, цілюще повітря, близькість до гір, добре харчування…

Він продовжує говорити, як заведений.

— Стривай, — каже Майк, — досить. І прибери руку від ширіньки.

Він зупиняється різко, ніби раптом перекрили кран. Я трохи здивований. Ми з Майком дивимося один на одного. Майк починає звикати до світла, і я теж. У цього типа дивний вигляд. Він говорить високим голосом і нерухомо дивиться перед собою. Він здається трохи схибленим, але, схоже, він без зброї.

Майк рішуче опускає руки і йде до чоловіка. Той не рухається.

— Як вас звати? — запитує Майк.

— Як завгодно, — відповідає той. — Зазвичай мене кличуть за серійним номером.

— Прошу? — перепитує Майк.

Я вперше бачу Боканскі по-справжньому розгубленим. І тут не виплутаєшся, лише кидаючи ґранати по всіх кутках.

— Який серійний номер? — питаю я.

Той знімає свого кашкета і чухає голову. В нього на черепі жодної волосини. Він кумедний. Я теж підходжу до нього. Він має якийсь недоладний вигляд.

— Мій серійний номер, — каже він. — Номер 16, серія С. Можете називати мене С-16.

— Я волію називати вас Джефом Девеєм, — кажу я.

— Чому? — запитує Майк.

— У мене в університеті був приятель, якого так звали. У нього все було якось не до ладу. Тепер він займається журналістикою. І, до того ж, ви на нього зовсім не схожі.

— Гарне ім’я, — каже С-16. — Залюбки беру його. Доктор Шутц забув дати мені ім’я. Я його не цікавив. До того ж, вся серія була невдала. Вижив тільки я і С-9. Але С-9 божевільний. Він постійно дрочить.

— Слухайте, — каже Боканскі. — Я б хотів, щоб ви припинили морочити нам голову вашою несосвітенно-нісенітною маячнею. Що ви тут робите? Випустіть нас з цієї кімнати і дайте нам оглянути, що відбувається у цьому домі.

— Залюбки, — відповідає Джеф Девей (я волію називати його саме так). — Але я маю вас супроводжувати. Теоретично я навіть маю дати сиґнал тривоги. Але я бракований, й іноді я не дотримуюсь інструкцій. Інакше ви б уже були більш-менш мертві.

Цей хлопець зовсім несповна розуму. Я дивлюся на Майка і бачу, що він думає так само. До речі, я б тепер дуже хотів опинитися у своєму ліжку (разом із Санді Лав, але цього я не наважуюсь додати через цнотливість).

— Доктор нещодавно поїхав, — каже Джеф. — У нього тривають експерименти, але деякі його помічники лишились. Хочете побачити досліди? То гарні досліди, правда. У залі номер вісім саме працюють над однією дівчиною. Вона така красуня, чесне слово. Здається, звати її Береніс.

Я хапаю його за зап’ястя.

— Ви глузуєте з нас, чоловіче добрий? — запитую я.

Я стискаю дуже міцно. Я вічно забуваю, що можу двома долонями розламати кокосовий горіх. Він блідне і починає говорити швидше.

— Відпустіть мене, благаю. Благаю! Хіба ви не бачите, що я маю купу дефектів виробництва? У мене тільки одна рука, і вона вдвічі більша за другу.

— Досить цього юродства, старий, — каже Майк. — Відведіть нас до цієї зали номер вісім. Щодо решти з’ясуємо пізніше.

— Добре, добре, — каже він. — Я вас проведу. Але я вам поясню: мене створив доктор Шутц, штучним шляхом, але я вийшов трохи бракованим. Саме тому я розповідаю те, що непотрібно. Доктор Шутц проводить досліди на чоловіках і жінках, і він створює нових людей за короткий час. Це великий науковець. Я йому не вдався, але я не серджуся на нього. Це його помічники наробили дурниць… Вони забули мене в сушильній шафі. Всі інші з нашої серії спеклися, крім С-9 і мене…

Його сміх тріскотливий.

— Це все вас вражає… Але я звик. Всі помічники доктора Шутца такі ж, як і я, створені штучно. Здається, це дуже просто робиться… Спочатку він брав людей з вулиці, але це було надто небезпечно, бо вони могли вибовкати. А ми не говоримо.

Він знову неприємно посміхається:

— Крім мене, звісно, бо я бракований!

— Добре, добре, — каже Майк. — Ми зрозуміли. Отже, доктор Маркус Шутц проводить досліди над чоловіками і жінками і над відтворенням людей?

— Так, — підтверджує Джеф Девей. — Він поліпшує породу. Він відбирає вродливих хлопців і дівчат, щоб вони в нього розмножувались. До речі, за цим дуже кумедно спостерігати, і я впевнений, що вам би сподобалось побачити, як сто п’ятдесят чи двісті пар одночасно роблять дітей. Він винайшов купу речей: способи пришвидшити розвиток ембріона, зробити три чи чотири покоління за місяць, забираючи статеві залози в ембіронів і запліднюючи яйцеклітини жіночих ембріонів… Я це все погано пояснюю. Я просто чув усе це і повторюю, бо я з бракованої серії, і я злий, зловмисний, неблагонадійний, і мною рухає дуже велика ненависть до доктора Шутца, хоча він тут і ні до чого.

Ми з Майком лишаємося на якусь мить зовсім приголомшеними тим, що він нам розповів. Майків пес гарчить і забивається вглиб кімнати, якомога далі від чоловіка.

— Він збентежений через мене, — продовжує той, показуючи на Нуну, — бо я не маю людського запаху. На додачу до всього іншого. Тож це його тривожить.

Раптом я бачу, що двері, на які він спирається, різко відчиняються і писок револьвера усміхається мені прекрасною круглою усмішкою, доволі манірною, слід визнати... С-16 хапає рука, яка здається мені дуже великою, і його затягують назад. Перед нами двоє людей, вбраних у таку саму уніформу, що й він.

— Ми вже давно вас шукаємо, — бурчить перший, високий стрункий смаглявець з дуже білими зубами і маленькими вусиками.

Другого я бачу погано. Але він робить різкий рух і його обличчя відкривається. Я ледь стримуюся, щоб не скрикнути від здивування. Вони абсолютно ідентичні. Майк одразу нетактовно зауважує:

— Ви обоє, напевно, з однієї серії?

Вони дивляться на нього, і жоден м’яз на їхніх обличчях не рухається навіть на чверть волосини.

— Ідіть за нами.

Номер 1 відступає, щоб пропустити нас, а номер 1-біс іде перед нами білим коридором, який дивним чином нагадує мені той, де я розбирався з двома санітарами того вечора, коли почалася вся ця історія.

— Куди ви нас ведете? — запитує Майк на ходу.

— Мовчати! — наказує той, який іде позаду.

Коридор нескінченний. Треба щось робити. Майк починає насвистувати крізь зуби. Мені цікаво, де подівся С-16. Його забрав третій? Що з ним зробили? Я невдало стояв, коли вони його затягли через відчинені двері, і я нічого не побачив. Я докоряю собі за свою дурість. Ми втратили цінний час, розмовляючи в тому підвалі. Ми могли б його використати для дослідження будівлі. Проти власної волі я не можу не думати про те, що цей пришелепкуватий дивакоїд нам розповів… Хто цей Маркус Шутц? Я підозрював, що він робить досліди, адже я бачив фотографії, а вони не могли залишити жодного сумніву. Але ці історії про відтворення, про людську ферму? Не може ж бути, щоб такі речі відбувалися у Каліфорнії. На мою думку, правда інша: цей доктор Шутц керує приватною клінікою, де лікує душевнохворих, один з яких вибрався… А паралельно він займається торгівлею різними забороненими речами. Але я відкидаю це пояснення. Це неможливо. Це по-дурному, тут може йтися тільки про дуже страшну річ… про жахливу річ… а ці двоє ідентичних людей, які конвоюють нас… хто вони?

Чорт забирай, я б дуже хотів поговорити про це з Ґері Кіліаном. Чим він там займається? Чи попередив він поліцію?

Який же я бовдур… Звісно, не треба було їх попереджати… Нік Дефато всемогутній у Лос-Анджелесі, але що він може вдіяти тут, у Сан-Пінто? У такому маленькому селищі легко купити весь поліційний відділок… Самого шерифа та всіх поліціянтів на додачу.

Гаразд, з цим ясно, на поліцію нема чого розраховувати. А Ґері? А Енді Сіґмен? Де вони?

А Майкові ґранати? А люди зі спостережних вишок? Боже, що далі, то більше це нагадує кошмар. А ми й досі йдемо вздовж цього білого коридору. Майк насвистує… Я чую легкий стукіт кігтів Нуну по бетонованій підлозі. Він дріботить за охоронцем, котрий іде за мною.

Майк рухається зовсім близько до першого охоронця, що йде попереду. Раптом я бачу, як він стрибає і кричить:

— Вперед, Нуну! Фас!

За моєю спиною чути хрипіння. Я обертаюся, щоб побачити, як мій конвоїр підносить руки до шиї і намагається відштовхнути боксера, який одразу послухався команди. Йому вдається наполовину вивільнитись, він піднімає револьвер і збирається стріляти, але я хапаю його і викручую йому руку. Вона хрускає і повисає. Ну от, я її зламав, тим гірше, такі вже ризики професії.

Тим часом Майк старанно молотить другого головою об бетон. Він широко усміхається, рахуючи удари. Він зупиняється після п’ятнадцяти. Чудовий рахунок. Той, якому я дещо поправив руку, щойно любесенько зомлів у моїх. Я кладу його під стіною і похапцем обшукую — не слід відмовлятися від хороших звичок. У його кишенях нічого немає. Принаймні нічого цікавого.

— Тепер, — каже Майк упівголоса, — нам треба поспішати. Де подівся наш псих?

— Який? — перепитую я. — Джеф?

— Так, Джеф… Що з ним сталося? Лиш він може нас вивести звідси…

— Це нескладно… — кажу я. — Треба йти прямо.

— Ми проминали двері, — каже Майк, — і я дуже хотів би знати, що там за ними…

— Тож швидко повертаймося… Але він, напевно, тепер займається своїми маленькими особистими справами.

Ми востаннє гатимо по головах наших колишніх конвоїрів. Я намагаюсь не дивитися на них, вони занадто схожі. Ми швидким кроком повертаємось туди, звідки прийшли.

Двері зачинено. Перед ними коридор розгалужується на два. Раніше ми цього не помітили. Куди ж подівся лисий? Що з ним зробили?

— Може, їх було троє, — кажу я Майкові.

— Можливо, — цідить він. — І собаку не попросиш нам допомогти з типом, який не пахне… От виродок!..

— Вони його точно десь замкнули, — кажу я. — А якщо спробувати відчиняти кожні двері?

— Це ризиковано, — відповідає Майк. — Яким коридором підемо?

Ми можемо піти праворуч, ліворуч або повернутись туди, де залишили в жалюгідному стані двох наших викрадачів.

— А може, нам вшитися звідси? — пропоную я. — Через той люк?

— Двері зачинені, — каже Майк.

Він так дивиться на мене, що я червонію. Яка це дурість, отак червоніти... І як же добре просто сидіти вдома…

— Не думайте, я не здрейфив, — кажу я, — просто трохи хочеться спати.

— Старий, — каже мені Майк Боканскі, — на вашому місці мені б скоріше хотілося компресів і милиць… не знаю, з чого ви створені, але це міцний матеріал… Поки ми тут, все ж таки відчиніть ці двері… Ймовірно, нам потрібно буде тікати, а так у нас буде щонайменше один відомий вихід.

Я наближаюся до дверей і вивчаю їх. Вони міцні. Я злегка штовхаю їх плечем. Вони не піддаються. Я відступаю.

— Стережись, — кажу я Майкові.

Я розганяюсь і врізаюся у двері з усіма моїми дев’яноста кілограмами. Навколо мене все тріщить, і я падаю серед шматків дерева. Майк допомагає мені встати. Це все було досить гучно.

— Ніяк не збагну, — каже він. — Ви розумієте, який гамір ми здіймаємо тут уже пів години? А прибігли тільки ці троє психів.

— Дивне місце, — кажу я, розтираючи праву ключицю. — Але мені воно вже трохи набридло.

Майк заходить до кімнати і бачить, що продуховина, через яку ми потрапили сюди, на місці. Я іду за ним і раптом підскакую — Нуну гавкає, коротко і глухо. Ми обертаємось і притискаємося до стіни обабіч виламаних дверей.

— Здається, я починаю розуміти, — кажу я. — Ця кімната слугує їм пасткою.

Шум кроків наближається. Майк кличе пса. Ми чекаємо. Хтось зупиняється перед дверима. Нуну ховається в ногах у Майка. Заходить якийсь чоловік.

— Ну що, — запитує він (і я впізнаю голос С-16, або Джефа Девея), — ви йдете дивитись на операцію в залі номер вісім? 

XIX. Обшук будинку

Ми мовчимо.

— Вони вже почали, — наполягає Джеф. — Краще негайно йти туди. Зазвичай операції тривають не дуже довго.

— Ми підемо за вами, — каже Майк. — Де ця восьма зала?

— Двома поверхами нижче, — каже Джеф. — Ми спустимося ліфтом. До речі, ви що, зламали двері?

— Так, — каже Майк. — Не треба про це нікому розповідати, це невеличка помилка.

— Не просіть мене про таке, — відповідає Джеф. — Ви добре знаєте, що я розпатякаю все, що мене просять тримати при собі.

— Вибачте, — каже Майк. — І, будь ласка, вийміть руку з кишені.

Джеф розвертається і рушає вперед, ми йдемо слідом за ним. Та ми не пройшли і трьох метрів, коли Нуну зупиняється і біжить до нашої відправної точки, метеляючи хвостом. Ми чуємо голоси і, обернувшись, бачимо Ґері Кіліана та Енді Сіґмена, які з цікавістю оглядають стан дверей.

Я радий бачити їх знову. Ґері, здається, вже трохи відійшов від нещодавньої бійки. Я не описуватиму його обличчя, адже на початку цієї історії я вам сказав, що він красивий хлопець, але це поки що не відповідає описові його фізіономії, який я міг би зробити тепер.

Ми не гаємо часу на балаканину. Це вже і так дивовижно, що вони тут. Майк у двох словах розповідає їм про те, що сталося після нашого прощання перед великим цегляним муром. Ми відрекомендовуємо їм так званого Джефа Девея, який видається щасливим від такого поповнення нашого товариства, і ми знову йдемо за ним. Його права рука і далі здійснює характерні ритмічні рухи.

Ми вже вдруге йдемо великим коридором, але ми одразу повертаємо праворуч і за кілька кроків опиняємося перед цілою низкою ліфтів, і кожен з них такий завбільшки, що міг би за раз перевезти автомобіль «пакард» і двадцять два тромбони.

Джеф Девей підштовхує нас до третього ліфта, натискає на кнопку виклику, і його двері відчиняються. Ми всі вп’ятьох заходимо всередину, і машина спускається під землю.

Вона зупиняється, при цьому ми нічого не відчули, і ось ми вже у другому коридорі, ідентичному з першим. Побудова цього маєтку мала обійтися нашому другові Маркусу Шутцові в кругленьку суму.

Джеф повертає праворуч. Майк не спускає очей зі свого пса, готовий діяти за найменшої ознаки занепокоєння великої рудавої тварини. Цей клятий Майк іде, уперто тримаючи руки в кишенях, і я постійно чекаю, що він почне розкидати свої писанки на всі боки… Це мене краплиночку бентежить. Всі удари, що я їх отримав за два дні, також мені трохи дошкуляють, і я б радше випив чогось у компанії вісімнадцятирічних дівчаток, замість того щоб іти слідом за якимсь психом коридорами, що пахнуть етером, за багато кілометрів від найближчого міста. Джеф зупиняється і відчиняє двері, які я не одразу помітив.

— Заходьте, — каже він. — Ми зараз ошатно вберемося.

Ми пропускаємо його вперед, і він кидається до приміщення. Воно квадратне і бездоганно чисте. Якісь двері… це металеві шафи, пофарбовані білою емальованою фарбою. Джеф відчиняє п’ять шаф і жестами запрошує нас.

— Якщо ви вдягнете цей прекрасний одяг, — каже він, — то зможете тут заходити, куди забажаєте.

— Він стерилізований? — запитує Ґері.

— Ні, — каже Джеф, усміхаючись, — але ми всі пройдемо через стерилізатор. Не хвилюйтеся. Це дуже надійно відреґульовано. Я їм не вдався, але можна дійсно сказати, що вони не винні, це була просто помилка, через неуважність, а ще ці досліди лише починались. І, між іншим, мастурбувати цілий день дуже приємно.

Енді і Ґері не звикли до розмов Джефа Девея, і це, здається, справляє на них певне враження, але наш божевільний цим не переймається і веде нас до інших дверей, обабіч яких теж стоять шафи для одягу. Він заходить перший. Ми йдемо за ним і опиняємося у такій собі камері, на одній зі стін якої видно низку циферблатів. Подвійні двері вкриті пористою ґумою, а біля циферблатів кілька ручок вказує на поділки і на номери.

— П’ять хвилин, — каже Джеф, — і процедуру буде виконано.

Він стає перед апаратами, натискає на першу ручку, і панель вхідного отвору, яку ми лишили відчиненою, різко зачиняється. Потім Джеф налаштовує інші апарати, і кімната наповнюється теплою і вологою парою, що пахне, напевно, засобом для дезінфекції. Температура підвищується, і пара густішає. Попри все дихається легко. Це, мабуть, якийсь новий метод. Доктор Шутц має багато різних дивовижних засобів для досягнення мети.

Десь за п’ять хвилин лунає чистий і низький звук ґонґа і Джеф повертає ручки на нуль. Внаслідок цього відкривається третій прохід навпроти того, через який ми зайшли, і ми прямуємо туди. Пес Майка Боканскі, здається, зрадів стерилізації і чхає п’ять чи шість разів перед тим, як побігти за господарем.

Ось ми перед новими дверима.

Натискання на кнопку, і двері безгучно розсуваються, ковзаючи в пазах. Ми помічаємо округлу стіну і опиняємося у приміщенні, схожому на театральний коридор, що веде до багатьох лож глядацької зали. Але замість дверей лож там є тільки низка ілюмінаторів з товстого скла, і звідти виривається безжальне сліпуче світло, таке яскраве, що ми, заплющивши очі, відступаємо назад.

Джеф біжить праворуч, Енді Сіґмен за ним.

Ґері тягне мене за собою. Майк замикає ходу разом з боксером, який, здається, трохи схарапуджений через усе, що тут бачить. Йому, певно, важко зорієнтуватись серед усіх запахів, що заповнюють приміщення.

Джеф зупиняється. Ми теж. Тепер, коли наші очі звикли, ми жадібно притискаємо обличчя до ілюмінаторів.

Спочатку я погано розрізняю. А потім бачу.

За два метри від мене на операційному столі лежить довгаста фігура, вкрита білими простирадлами, що залишають відкрите операційне поле завбільшки приблизно двадцять на двадцять сантиметрів. Троє чоловіків у такому ж вбранні, як і ми, метушаться навколо тіла.

Поряд, на іншому столі, лежить жінка. Цього разу операційне поле набагато більше, оскільки вона прив’язана до столу за кісточки і стегна, пласка смужка з блискучої сталі стискає її живіт, а крім цього, її ніщо не прикриває. Схоже, нею вони поки що не займаються.

У головах кожного столу — якась складна апаратура. Можливо, для анестезії.

Я намагаюсь побачити, чи є в кімнаті інші помічники, та відносна затемненість всього, що не потрапляє під сліпучий вогонь двох гігантських відбивачів, не полегшує мені завдання; я думаю, що там тільки троє.

Вони клопочуться навколо першого столу. Я намагаюсь зрозуміти, що вони роблять, але один з трьох стоїть до мене спиною. Один з його рухів дозволяє мені мигцем побачити, що оперують вони чоловіка. Не можу на це дивитись…

Таке не роблять і з найгіршим ворогом. Я відвертаюсь. Я ситий по саму зав’язку. Я розумію, звідки взялися фотографії. Я не маю бажання дивитись на це довше. Хочу піти звідси. Зануритися у прохолодну воду. Скупатись в Тихому океані. Мені якраз підійшло б за розміром.

Щойно відвернувшись, я відчуваю якийсь рух ліворуч від мене. Я чую гарчання Нуну і миттю бачу, як він лягає і відповзає назад перед тим, як кинутися навтьоки в глибину круглого коридору. Цієї миті все відбувається дуже швидко. Навпроти мене опиняється чоловік, який на добру голову вищий за мене… Це неможливо, я, мабуть, схибнувся. На ньому немає маски. Він весь білий.

— Майку!.. Ґері!..

Я збираю всі свої сили, щоб здушеним голосом вигукнути їхні імена, і монстр кидається на мене й хапає своїми лапами. Його блакитні очі холодним твердим поглядом роздивляються мене, ніби клопа. Я відчуваю, як його пальці, немов сталеві кліщі, роздушують мої лопатки.

Постріл… другий… Я кричу… Мені боляче…. Я звиваюся у лапах чудовиська… Його обличчя звернене до мене. Господи! На ньому немає жодного виразу… В нього на лобі з’явилася червона діра, кров цебенить по його обличчі, а він стискає… він стискає дедалі міцніше… Я відчуваю, що з моїх очей бризкають сльози… Зараз зламає…

Ще два постріли… Ми падаємо майже одночасно. Майк звільняє мене від величезного трупа, який, падаючи, навіть не здригнувся.

Я ледь встигаю підвестися, як Джеф тихо кличе нас.

— Нам краще негайно піти звідси, — каже він. — Доктор Шутц буде дуже незадоволений, що ви вбили його підданого з серії R.

Його прикінчив Ґері двома кулями у спину, на рівні серця. Далі все відбувається надто швидко, щоб я встиг подумати про мої пом’яті й пошкоджені сталевою лапою монстра плечі. Ми біжимо за Джефом Девеєм, який веде нас у глибини коридору. Ми забігаємо до тунелю, повертаємо праворуч, потім знову праворуч… Я зовсім розгубився. А татусь Сіґмен, навпаки, тішиться з цієї пригоди, і я чую, як він гигоче за своєю маскою.

Я… чесне слово, я не знаю, чи вам казати… Господи, мені двадцять років, я важу двісті фунтів, і це суцільні м’язи… Загалом я мало чого боюся… чорт… ну нехай… я зважуюсь… отже, біжучи, я помічаю, що…

Саме так. Як трирічна дитина. Ця жахлива тварюка так настрахала мене, що я замочив свої штани.

І скільки ж їх ще таких у цьому пекельному домі?.. Я тепер розумію, чому їм у принципі начхати на те, чи хтось зайде до них, чи ні…

З такими дивними істотами для охорони їх не турбуватимуть.

Але які нові жахіття ми побачимо? Я такий занурений у свої думки, що, ідучи, я врізаюся у Майка Боканскі, який зупинився прямо переді мною. І мені пощастило, що там був він, бо інакше я б впилявся в стіну. Але я здригаюсь, згадавши про його ґранати, і підстрибую, ніби мене вжалив тарантул. Майк на мене не сердиться… Він має такий самий розгублений вигляд, як Ґері та Енді. Тільки Джеф лишається безстрашним.

— Нічого страшного, — каже він нам. — Тут нам нічого не загрожує. Особисто я радий, що ви вбили R-62. Він завжди глузував з мене, бо я був перепечений. У нього ж не було жодного ґанджу… Ну то й що… загинув же саме він. Тепер знатиме!

— Досить, — уриває його Ґері. — Як можна звідси вийти?

— О! — каже Джеф дуже світським тоном. — Буде безглуздо і нелюб’язно залишити взірцеву клініку доктора Шутца, не відвідавши хоча б камери інкубації та пришвидшеного вирощування ембріонів. Там я зможу вам точно й детально пояснити той нещасний випадок, який стався зі мною, що обов’язково викличе у вас якнайбільше захоплення.

— Сто чортів! — вигукую я. — З мене досить! Забираймося звідси, швидко. Начхати мені на доктора Шутца. Я б набагато більше хотів вивчати культуру виноробства в Сан-Берну. А вас, — кажу я, — ми заберемо з собою, якщо ви не проти. Як сувенір.

— Припиніть, — каже Майк, — опануйте себе. У нас все ж таки є чудова нагода побачити цікаві речі.

— Звісно, — каже Енді Сіґмен. — Року, Ґері, хлопці, ви втомились після всього, що ви зробили, і я це розумію. Але зрозумійте, що тільки тепер починається найцікавіше. Подумайте про бідного Енді, старого, що нудиться цілісінький день… Не щодня у мене буде можливість побачити щось подібне…

— Слухайте, — кажу я, — у нас і так вже є чудова перспектива мати неприємності після вибухів Майкових ґранат… але якщо ми мусимо вбити всіх, кого зустрічатимемо тут, тільки тому, що з ними важко домовитись, нам буде дуже складно це пояснити поліції.

— Залиште це питання нам, — каже Майк. — Ми з Енді все залагодимо.

Тим часом Джеф Девей втрачає терпіння.

— Покваптеся, — каже він. — Вони весь день вивозили звідси скрині і забирали геть усе з залів, а завтра вони заберуть те, що залишилося. Тож ворушіться трохи, інакше нічого не побачите.

Ми прислухаємося до Джефових слів і йдемо за ним.

— А що вони вивозили? — ніби між іншим запитує Майк. Джеф хитро усміхається.

— Ха! — каже він. — Бачите, скільки я створюю проблем. Мене змусили заприсягтися, що я нічого не розповідатиму, але відколи з’явились ваші друзі, я тільки те й роблю, що все розбазікую.

Ми доходимо до нових дверей, і вони відчиняються перед Джефом. Ми проходимо через такий собі перехідний відсік, погано освітлений блимливою лампою денного світла. Після яскравого освітлення коридору та сліпучого світла операційної це справжній відпочинок для очей, хіба що тут трохи похмуро.

— Ви не знали, що доктор Шутц збирався залишити Сан-Пінто? — питає Джеф.

Ми зупиняємося перед панеллю з матової сталі. Повна тиша. Тут панує химерна атмосфера, трохи схожа на ту, що ми бачимо у великих залах Акваріума: вогко… тепло… бентежно.

— Не марнуймо час на дурниці, — каже Ґері. — Ви розкажете нам історії про Шутца іншим разом.

— Та ні, — каже Майк, — у нас є час… нехай говорить.

— До того ж, я толком нічого не знаю, — каже Джеф. — Вчора приїхали вантажівки, і весь день вони вивозили обладнання, апаратуру та серії підданих. Всіх підданих від серії D до P. А ввечері виїхав сам доктор Шутц. Завтра і ця зала буде порожня. Думаю, він продав клініку.

— Куди він переїздить? — різко запитує Майк.

— Та… я не знаю, — відповідає Джеф. — І не говоріть зі мною так, я боягуз.

Він смикає важіль, велика сталева плита ховається у правій стіні, і ми проходимо вперед. Тут таке саме освітлення, як у перехідному відсікові. Ми починаємо до нього звикати.

Це приміщення дуже велике, щонайменше тридцять-сорок метрів завдовжки, воно нагадує ґалерею. У ньому на рівній відстані стоять підставки з білої порцеляни… ні, це емальована сталь… а на них стоять ящики з товстого скла, м’яко підсвічені знизу. Ми робимо кілька кроків. Тут дуже спекотно, набагато спекотніше, ніж у перехідному відсіку. Нам важко дихати, хоча вже кілька хвилин тому ми зірвали з себе маски. Я нахиляюся над одним з ящиків. Я не можу розібрати, що я там бачу. Кожен ящик накритий плитою з товстого скла.

Раптом я відступаю назад і скрикую від жаху. Голова, яка дивиться на мене з-за скла цими страшними вибалушеними червонястими очима, — це голова людського зародка. Ну, «яка дивиться» — це я тільки так кажу… адже її очні яблука закривають тонкі натягнуті повіки. Зародок повільно ворушиться… на це моторошно дивитись… у каламутній рідині.

Майк, Ґері й Енді схилилися над іншими подібними предметами… і видовище не викликає у них захвату. Біля кожного ящика стоїть панель управління, а на ній показники, значення яких я не розумію.

Я віддаляюся на кілька кроків, але вони повсюди, і тепер, коли я знаю, що вміщують усі ці скляні ящики, я маю тільки одне бажання — втекти звідси якнайдалі.

Я хапаю Джефа Девея за плече.

— У вас немає чогось кращого, щоб нам показати?

— Вони не всі такі, — каже Джеф. — Далі є розвиненіші.

— Мені й цього досить, — кажу я.

— Але ті вже не у воді, — пояснює він. — Вони… е-е-е… одне слово, вони вже живі. Вони… вже народились, якщо так можна сказати.

— Можете не підбирати слів. Мені все одно це нічого не каже.

— А!.. — каже Джеф. — Коротше кажучи, тут ви можете зрозуміти, що сталося зі мною: тоді збились ось ці налаштування. Мені було весь час надто жарко.

— Не так вже ви погано вдалися, — кажу я і підходжу до Ґері, Енді й Майка.

— Бридко, — каже Майк. — Але все ж таки цікаво.

— Лишається дізнатись, як він їх створює, — каже Ґері. Джеф знову втручається з поясненнями.

— Він бере їх дуже маленькими, — каже він. — Є багато методів. Іноді він нормальним шляхом запліднює обрану жінку з допомогою обраного чоловіка, а іноді навпрямці запліднює яйцеклітини, які забирає за допомогою хірургічних операцій. Але все одно запліднену в перший спосіб яйцеклітину забирають у жінки до кінця першого місяця вагітності. У нього є й інші прийоми… я всіх їх не знаю.

— Тебе він хотів використати для першого методу, — коментує Ґері.

— Так, — відповідаю я. — Коли я це бачу, у мене мурашки по шкірі.

— Ідіть сюди, — каже Джеф, — я вам покажу ще одну залу. Коли їм виповнюється рік, він їх кладе до спеціального інкубатора і штучно їх зістарює за допомогою кисневих ванн та цілої купи методів. І у віці трьох років його піддані вже можуть розмножуватись. За десть років йому вдається отримати практично чотири покоління. Я не можу показати вам трилітків, їх вивезли вчора… але їхня зала далі.

— Добре, — каже Майк, — цього достатньо.

XX. Жанрові картини

— Ох ти ж чорт, — каже розчаровано Джеф. — Думаєте, мені приємно все життя сидіти в клініці для психів і вдавати, що мене це страшенно потішає. Якщо вже ви в мене в гостях, зробіть хоча б вигляд, що вам це все цікаво… Я не хотів, бо це видовище, яке особисто я вважаю виснажливим… Але нагорі ще є дівчина, яку саме… але нехай це буде сюрпризом.

Ми перезираємось всі четверо, а Нуну спльовує на землю з ґримасою відрази.

— Мені це вже остобісіло, — каже пес. — Тут ніде немає сучок?

Ми вперше чуємо протест з його боку, тож Майк не надто його сварить.

— У нас є ще п’ять хвилин, — зауважує Енді Сіґмен. — А ви вийміть руку з кишені, — додає він на адресу Джефа Девея. — Ми вже п’ятнадцятий раз вам це кажемо.

— А я вже це робив, і набагато більше, ніж п’ятнадцять разів. Якби ви мали боротись з давньою звичкою, ви б теж скоро зневірились. Ходімо.

Ми виходимо із зали з певним полегшенням, і сталева панель знову виїжджає по своїх пазах на добре відполірованих підшипниках з тихим звуком змащеного металу. Вже вшістсотшістдесятдев’яте ми опиняємося в коридорі, і Джеф очолює нашу невеличку групу.

— Якби я вам сказав, що ви побачите, — каже він з байдужим виглядом, — ви б не змогли йти.

— Годі вже, Девею, — каже Майк. — Ми самі все побачимо.

Несвідомо ми пришвидшуємо крок. Ліфти вже недалеко.

Ось ми вже у верхній частині будівлі. Вже ніхто з нас не знає, чи день надворі, чи ніч, оскільки всередині скрізь однакове невблаганне освітлення. На дверях є флуоресцентні номери, а деякі написи, що їх доповнюють, залишаються для нас незрозумілим набором літер. Джеф поспіхом дріботить вперед. Я біжу за ним, за мною, дуже близенько, йде Енді Сіґмен. Майк за нами, потім Ґері, і ходу замикає Нуну з невдоволеним виглядом.

Цього разу я впевнений на сто відсотків, що ми топчемо підлогу коридору, куди мене притягли першого дня. Частина мого єства пригадує це ще з більшою точністю. Я наступаю на п’яти Джефу Девею, який починає бігти підстрибом, і ми нарешті підходимо до одних дверей, — скільки ж їх тут? — майже в кінці коридору.

Джеф заходить без жодних заходів обережності, і за кілька секунд ми вже юрмимося позад нього.

— Це відбувається внизу, — каже він. — Ходіть.

Він зачиняє панель дверей і вмикає маленький нічник, слабке світло якого викликає у нас бажання плакати від полегшення. Нуну так бурхливо виявляє свої почуття, що навіть піднімає лапу біля стіни.

Джеф доходить до центру кімнати і нахиляється. Він тягне якийсь важіль, схований у покритті, і таким робом відкриває у підлозі квадрат приблизно п’ятдесят на п’ятдесят сантиметрів. Ми всі схиляємося над отвором і, їй-богу… я особисто маю вдале розташування. Я встигаю кинути останній погляд на Джефа і помітити, що він зовсім заспокоївся, що само по собі цікаво… Потім я поринаю у споглядання стегон Синтії Спотлайт, яку за два метри нижче порає тип із серії W, принаймні якщо судити з калібру знаряддя, яким він користується.

Джеф шепоче мені на вухо:

— Мене всі ці штуки абсолютно не заводять. Я вже стільки цього бачив… Як на мене, самотою можна розважатись набагато краще.

— Даруйте, — кажу я, — але я відповім вам пізніше.

Я чую, як скрикує Ґері. Мабуть, впізнав Синтію за однією з фотографій, які нам показував Мак у Службі зниклих безвісти і які нас спочатку привели до Мері Джексон.

Я ніколи не бачив, щоб дівчина витримувала те, що витримує вона, з такою усмішкою… Я, щоправда, незайманий… Він її крутить, трусить, шарпає, мне, перевертає, лоскоче, пестить, розчавлює і… повторює це що п’ять хвилин.

На якусь мить я уявляю, що Санді Лав поряд зі мною, і хапаю її за плече, але тут я чую голос Майка, який каже мені:

— Легше, братику… це всього лише я… пробач…

— Чи бажаєте ви чути звук? — пропонує майже одночасно Джеф, завжди приязний та запопадливий.

Він іде до стіни і смикає ручки на циферблаті. Поки підсилювач нагрівається, дівчина зазнає п’ять змін позиції. Я ще ніколи не бачив нікого подібного до цього самця, який вовтузиться під нами. Джеф повертається до нас. Я штовхаю його ліктем.

— Шутцове творіння?

— Так, підтверджує той. — Серія T. Це спеціальна племінна серія.

Я захоплений грою м’язів цього чоловіка. Він має обхват грудей щонайменше метр шістдесят, і здається, що він намальований пензлем — так він вкритий западинами й виступами, яких деякі нещастя не можуть досягти, навіть тренуючись десять років по вісім годин щодня. А я думав, що це я маю прекрасне тіло… Торік я виборов титул Містера Лос-Анджелеса… тепер вже можна зізнатись… так-от… думаю, цей парубок мене перевершує…

Я думаю про це доволі неуважно, бо вже кілька секунд ми чуємо те, що відбувається внизу… мені шкода, але я не можу передати вам слова дівчини цієї миті. Він поставив її на ноги… він тримає її на витягнутих руках і не дозволяє наблизитись, вона горлає… вона викрикує таке, що навіть Нуну сором’язливо відвертається. Дуже повільно чоловік наближає її до себе… вона б’ється в його руках і намагається пришвидшити цей рух, але навіть сам Геракл не зміг би опиратись волі цих сталевих м’язів, які поступово скорочуються. Вона відкидає голову назад… її рот напіврозкритий, вона швидко дихає… її очі заплющуються, і їхні тіла, по яких струменить піт, зливаються в єдине ціле… Нігті Синтії глибоко проорюють велетові плечі, що їй протистоять… а мені тим часом цікаво, що відбувається зі мною…

Лунає Джефів голос.

— Їм тут ще діла на добрі дві години, — каже він. — Якщо це вас розважає, можете лишитись, але я б краще побавився у равликові перегони чи у квача…

Я важко встаю. Ми з Майком та Енді намагаємось не дивитися один на одного. Що ж до Ґері… то він спить. Оце, мабуть, найкраще!..

— Дякую за видовище, Джефе, — кажу я. — Воно, певно, змінить напрямок моєї кар’єри, і за це я дякуватиму вам.

— Справді? — каже Майк. — Е-е-е… Дійсно, це дає поживу для роздумів…

— Роздуми, чи це справді те слово? — бурмоче Енді. — Думаю, що ці розваги зовсім мені не підходять за віком.

Він здається пригніченим. Я щиро плескаю його по спині.

— Ну, Енді… не переймайтесь… Закінчимо цю справу, і буде наша черга трохи розважитись. Коли все скінчиться, обіцяю вам королівське частування, а потім скажете.

Джеф наближається до центральної панелі і зачиняє її. Ми тепер чуємо тільки прискорене дихання Синтії в гучномовець. Майк прямує до пульта керування. Він вимикає струм і витирає лоба.

— Ходімо, — каже він. — Ми вже достатньо побачили. Чи є можливість зайти до кабінету Шутца, перед тим як вшитися звідсіля?

— Весь кабінет вже вивезли, — каже Джеф. — Доктор поїхав, повторюю. Неподалік від узбережжя Тихого океану, за тисячу сімсот чи за тисячу вісімсот кілометрів, точно не знаю де, є острів, який належить йому, і він все забрав туди.

— Кораблем? — питає Енді.

— Та ви що, — каже Джеф, — на В-29. Йому дістався цілий склад цих літаків. Усе обладнання острова лишилося неторканим, а на ньому в час війни була військова база. Лише нещодавно його продали, бо потреба в ньому відпала.

— Це ж треба, — каже Енді. — Ви і це знаєте. Дійсно, Джефе, ви знаєте дуже багато.

— О! — відповідає той. — Коли тобі немає чого робити цілий день, таки починаєш займатись освітою, як можеш. Моя егоцентрична сексуальна діяльність залишає мені час трохи поміркувати й поворушити мізками в разі потреби. Ну все, ходімо звідси… Запевняю, тут більше немає нічого цікавого для вас.

Ми йдемо за Джефом, і він без пригод доводить нас до виходу, тієї продуховини, через яку ми потрапили до будівлі. Я вже з нічого не дивуюся: нам ніхто не заважає вийти, ніхто по нас не стріляє, і ми без жодних перепон доходимо до пролому в мурі, якого, здається, там раніше не було.

— Ми разом з Кіліаном зайшли сюдою, — пояснює Енді.

Ґері киває. Він ще не зовсім прокинувся. Джеф, здається, не хоче з нами розлучатись. Що нам з ним робити?

— Не засмучуйтесь, старий, — пропонує йому Майк. — У клініці ще якось може бути, але за її межами вас одразу помітять.

— Тоді треба знайти щось інше, — зітхає Джеф. — Скажіть, а жувальна ґумка заспокоює?

— Це непоганий спосіб, — підтверджує Майк.

Він дає йому упаковку, і Джеф одразу починає жувати.

Ми підійшли до Сіґменового авто.

— Кора Лезерфорд і досі в баґажнику? — запитує Майк.

— Ми залишили її разом з іншими в начальника поліції Сан-Пінто, — каже Енді.

— Здуріти можна! — обурююсь я. — Шутц точно купив його.

— Я мав на увазі, у нового начальника поліції, — відповідає на це Енді. — Ось, Року, подивіться, це вам дещо пояснить.

Він дістає своє портмоне, відкриває його і витягає звідти документ, який протягує мені. Я читаю і розумію, що особам, які читають цей документ, наказано перейти в розпорядження аґента Франка Цуза, вповноваженого ФБР для розслідування діяльності Маркуса Шутца, лікаря і математика… А далі купа пунктів, у яких я вже нічого не розумію. Я зовсім приголомшений.

— Це ви — Франк Цуз? — питаю я в Енді.

— Це я.

— А Майк?

— Це його справжнє ім’я. Він також з ФБР.

— Значить, за ґранати йому нічого не буде? — кажу я трохи розчаровано.

— У нього є свої дивацтва… — каже Енді. — Та ми змушені їх толерувати, бо він чудовий аґент; але серед керівництва все ж таки це не дуже добре сприймається.

Ми знову всідаємося до Енді в таксі (не можу звикнути до його нового імені), і він рушає.

— Треба буде тут все зачистити, — каже він.

Надворі глупа ніч, і ми вперше це помічаємо. Фари «шевроле» метуть дорогу. Майк говорить у свій мікрофон, і я здогадуюсь, що він їм розповідає. Але якби його слухали ви, то почули б, що тітка Клара народила четверню, — ці хлопці з ФБР точно мають багато шифрів. Гуркіт двигуна знову присипляє Ґері, а Джеф нестямно жує свою жуйку. Славний хлопець, але все ж таки трохи пришелепуватий.

— Куди ми їдемо? — запитую я в Енді.

— Трохи поспимо… — відповідає він.

— Чорт… я не хочу спати…

— Друже, треба відновити сили. Завтра вирішальна операція.

— Завтра?

— Завтра ми десантуємось на парашутах на Шутців острів. Тим часом до острова відправиться міноносець, і, коли вони прибудуть, потрібно, щоб уже все було скінчено і щоб лишилось тільки повантажити цю банду на корабель.

— Це ми робитимемо? — запитую я.

— Якщо тільки ви не проти… Ви в цій справі від самого початку, ви знаєте, про що йдеться… а ще головне...

— Що головне?

— Ви чудово можете зійти за одного з підданих доктора з серії Т.

Я дуже здивований, але разом з тим мені це лестить. Отже, попри все я можу витримати порівняння з творіннями доктора Шутца. Енді, певно, не має жодної причини робити мені невмотивовані компліменти. Якщо він це каже, це означає, що він так думає… А він людина, чия думка дуже цінна.

— Я піду з вами, — каже Джеф.

— Я на це дуже розраховую, — каже Енді. — Ви зможете ввести нас у середовище Шутцових людей, не привертаючи уваги, і робити вашу роботу. А ми вдвох залишимося в тилу на природі… До речі, з нами буде ще четверо надійних людей...

Ґері прокидається.

— Я теж піду з вами… — каже він. — Яка буде сенсаційна стаття для «California Call»!..

Цього ще бракувало, ось на це мені абсолютно начхати.

XXI. Я потопаю в розпусті 

І ось я в себе вдома, сам-один. Пів на сьому ранку, Енді та всі інші щойно пішли. Ми маємо з ними зустрітися о першій на аеродромі, звідки ми відлітаємо до Тихого океану.

Не може бути й мови, щоб заснути о цій порі. Натомість може бути приємно і повчально зробити один телефонний дзвінок.

Я роздягаюся, розтираю тіло одеколоном берґуґнот і вдягаю прегарний халат з помаранчевого шовку поверх трусів. А потім, не скидаючи з ніг шкіряних сандалій, я простягаюся на ліжку, хапаю телефонний апарат і, як годиться, лоскочу його шість разів, набираючи номер.

Мені відповідає сонний чоловічий голос, і я суплю брови.

— Алло? Хто це?

— Року Бейлі на дроті. Це ти, Дуґласе? Що ти робиш у Санді Лав?

— Вона шльондра… — бурмоче Дуґлас. — Паскуда. Мерзотниця. Лесбійка.

— Що ти в неї робиш? Відповідай!

— Я провів її додому, — каже Дуґлас, несподівано розпалюючись. — Я заплатив за вечерю, за кіно, за танці, за все. Я витратив сорок сім доларів за вечір. Я зайшов до неї випити. Я думав, що справу вже зроблено, і почав роздягатись, а вона розсердилася. Я спробував її поцілувати, але вона жбурнула мені в голову попільничку і пішла, грюкнувши дверима і забравши мої штани. Вона сказала, що я можу спати в її ліжку, якщо я так цього хотів, але що вона воліє спати сама, аніж із сатиром, особливо якщо він має таку пику, як моя. У мене більше немає штанів, я не можу повернутися додому, адже ключі в їхній кишені, а я залишився у неї вдома.

Він виразно позіхає.

— Ти хамло, — кажу я. — Ти мав би зав’язати з жінками. Чому тобі не стати чемпіоном з бейсболу? Зазвичай спортсмени не торкаються дівчат. Так ти будеш захищений від розчарувань.

— Ага… — каже він. — Гаразд, я ще посплю. В принципі самому в ліжку теж дуже добре. Бувай.

Я кладу слухавку і набираю Дуґласів номер. Я вгадав. Моя мила кралечка там, і вона незадоволена.

— Що таке? — гаркає вона. — Це ви, ідіота шмат?

— Це Року, — кажу я. — Старий Бейлі.

— О! — вигукує вона. — Я думала, що цей кретин Дуґлас Трак знову хоче запропонувати мені римські розваги. В чому річ, Року? Я можу чимось допомогти?

— Так, — відповідаю я. — Мій матрац надто твердий і потребує деяких заходів з пом’якшення.

Ну, діти мої, якщо вона не зрозуміла, що саме і скільки потрібно моєму матрацу… Чесне слово, тим гірше… Я незайманий, і я не обов’язково маю знати, як поводитися з жінками.

— Е-е-ем… — каже вона. — Дивна пропозиція для порядної жінки. Але, зрештою, ви можете не знати, що я порядна жінка… Тож я приїду і поясню вам сама. Де ви тепер?

Я називаю їй адресу, і моє серце калатає незвично гучно. Чорт, отже, хоч що б там казали, перший раз — це все ж таки не абищо. Чи зумію я зробити все правильно?.. У мене навіть немає елементарного підручника.

Ну, думаю, я зумію… Варто лише згадати те, що я бачив у доктора Шутца.

Я похапцем прибираю в кімнаті, запихаючи все, що валяється, до шафи… Завтра покоївка наведе лад. Я мчу до ванної і збираюся прийняти душ, щоб освіжити думки, бо в мене таке враження, що, якщо це чекання триватиме, я почну без неї… і саме в мить, коли прохолодна вода починає котитись по моїх плечах, я чую, як відчиняються двері і лунає ніжний голос:

— Рокі? Де ви?

Вона чує шум води і заходить, зовсім не засоромившись… На ній чорні, як її волосся, штани та светр, а навколо її гарної округлої шиї — разок перлів, і це все їй пасує так, як оголеність Венері Мілоській.

— Яка чудова ідея, Рокі… Це буде для нас не зайве.

За дві секунди з неї падають штани, злітає светр, і хай пробачить мені Бог, їй не потрібно нічого іншого. Я вже не знаю, де діватись… Вона заходить до квадратного басейну, шторку якого я не встиг закрити.

— Посуньтесь… Який ви нечема… Розбудити пристойну дівчину о такій порі… Рокі… коханий… Ви знаєте, ви такий, що… хочеться стати перед вами навколішки.

Сказано — зроблено… Все відбувається зовсім не так, як я передбачав… це просто… навіть надто просто… мені навіть нічого робити не треба… А от вона чудово справляється… Що й казати, майстерна ручна робота, і це набагато краще за електричні пристрої татуся Шутца…

Я беру її під руки і підводжу…

— Санді… крихітко моя … ви не бажаєте повторити теорію з початку?.. Я новачок, ви ж знаєте…

Вона спирається на мене, і я спиною зачіпаю ручку душу… Вода бризкає на наші тіла, і моя шкіра починає парувати… Я цілую її крізь тисячу цівок, що нас просвердлюють. Її рука скеровує мене… Я трохи піднімаю її на кілька сантиметрів, щоб компенсувати різницю у зрості… у моїх руках вона нічого не важить… я у стані такого збудження, що годі описати… вона не хоче віддалятись ані на міліметр.

— Санді… Це небезпечно.

Вона заплющує очі, усміхається і називає мене дурноверхим ідіотом, нетямущим, жовторотим, і з усієї сили кусає мені губу… Я більше не можу стримуватись і виходжу з душу, несучи її… У кімнаті я заточуюся, плутаюся ногами в килимі, і мені вдається приземлитись впоперек ліжка… Вона й досі приґвинчена до мого тіла і змушує мене лягти на спину…

— Рокі… Якщо це вперше, дайте я вам покажу…

Я їй корюся… Я намагаюсь помічати мої враження… Я не відчуваю жодного жалю… Але це не схоже ні на що з того, що я знав.

Боже милосердний… Це ще приємніше, аніж їсти заморожений ананас…

І час летить… ніби лист повітряною поштою…

Врешті-решт, це докторові Шутцу я завдячую тим, що втратив цноту на пів року раніше, ніж планував. Доктору Шутцові та Санді Лав… Ця думка приходить до мене, коли я неуважно цілую ту частину тіла Санді, яка в досяжності моїх губ… І її, до речі, вдало обрано — вона пружна і м’яко опукла, вона схожа на якийсь каліфорнійський фрукт, тільки смачніша.

Я все бачу крізь легкий туман, і мені цікаво, чи це наслідок тих ударів по голові, які я нещодавно отримав, чи маніпуляцій моєї подруги, яка видається такою ж активною, як і чотири години тому, коли вона зайшла до моєї квартири…

— Санді… — кажу я.

Вона затуляє мені рота, підсуваючись до мене, і я розумію, чого вона від мене хоче, бо все ж таки на одинадцятий раз, хоч яким би я був дурним, до мене нарешті доходить. У мене зводить судомою щелепу через те, що я дуже активно послуговувався нею, але це така приємна судома, що я б залюбки терпів її кілька днів…

На щастя, я вже став досвідченішим, і її тіло різко розслабляється, даючи мені зрозуміти, що їй потрібно п’ять хвилин перепочинку… для неї, а не для мене, бо при цьому я помічаю поновлення активності…

— Санді, — кажу я швидко, — нам потрібен невеликий відпочинок… Я падаю з утоми… Тож перекусімо і почнімо знову. Я не спав чотири доби, знаєте…

— Я теж, — шепоче вона, випростовуючись і притискаючи своє обличчя до мого… — але зі мною це тому, що я хотіла вас.

Я трохи граюся з лицемірством.

— У вас був Дуґлас Трак, — кажу я. — Щоб все ж таки провести вечір…

— Я вже провела два вечори, слухаючи його переказ загального плану вступу до його «Естетики кіно», — каже вона, зручно вмощуючись у мене між правою рукою і торсом.

— І вам цього достатньо?

— Мені більше ваша естетика подобається… — шепоче вона, кусаючи мені груди.

Моя ліва рука пестить її гострі груди, а вона треться об мене, мов кицька. Я підводжуся і садовлю її одночасно із собою. Дивлюся на годинник. Одинадцята. Я маю бути на аеродромі за дві години… Я вискакую з ліжка і падаю обличчям вниз. Мене не слухаються ноги… На щастя, це триває недовго… Просто горизонтальна позиція здається мені кращою за вертикальну.

— Року! — вигукує Санді Лав. — Ви ж не покинете мене знов?..

— Я мушу, кицюню.

— Ох… — нарікає вона. — Оце вперше я зустріла чоловіка, якого я не мушу годувати стравами мексиканської кухні…

— І це ще я вам дістався втомленим, — кажу я. — Почекайте трохи, щоб я відновив мою справжню форму.

— Рокі… мій маленький… це неможливо… не думаю, що ви можете втомлюватись…

— Ох, — кажу я потягуючись… — тільки іноді. Поговорімо про це, коли я повернуся… Але я щиро раджу вам пошукати подругу, яка могла б вас тоді підміняти… бо тепер, коли я знаю мелодію… ми пришвидшимо темп…

XXII. Повторімо!

Мені жахливо важко вирватися з обіймів моєї чарівної подруги, але стрілки мого годинника не знають, що таке кохання, а я мушу їм коритися.

Я залишаю її зовсім голою посеред моєї кімнати і летом спускаюсь вниз, щоб знайти таксі. До речі, треба якось забрати мою автівку.

Виявляється, вона вже тут, перед моїми дверима. Енді Сіґмен працює швидко. Це дозволяє мені зекономити добру чверть години… Не доведеться летіти як навіженому.

Дорогою я згадую пригоди останніх кількох днів і розумію, що я, мабуть, зовсім виснажений, бо все це здається мені бляклим і невиразним…

Навіть ранок із Санді Лав… Боже милий, я таки мав рацію у рішенні відтягнути, як це було можливо, мою… скажімо так, ініціацію… Ті речі, які я щойно робив з нею, здаються мені абсолютно нормальними… приємними, звісно, і такими, що можуть подарувати швидкі й освіжальні ранки… але вони абсолютно точно недостатні… У мене таке враження, що я її знаю тепер з усіх боків… Я оце думаю, думаю, чи є ще щось, чого я з нею не робив?

Моє виховання щодо цього зовсім плачевне. Мені просто потрібно дізнатись більше. Обов’язково мають бути технічні штуки, яких я не знаю… Хіба що… Саме так я їй і сказав… Потрібно мені взяти трьох–чотирьох за раз… Або одну дівчину дійсно більшого формату… щоб зайняти руки…

Я ледь ухилився від вантажівки, яка вже збиралась показати мені зовсім близько свою марку, і, щоб знизити свій артеріальний тиск, я думаю про вівсяний пудинґ. Ненавиджу вівсяний пудинґ, коли мені було одинадцять років, моя мати примушувала мене його їсти кілограмами, і я мусив лоскотати собі горлянку котячим хвостом, щоб віддати Господові частку для злиденних. Це неприємні спогади, і я відчуваю, що мій пульс ледь не зупиняється. Цього я й хотів.

Я приходжу на аеродром за шість хвилин до часу призначеної зустрічі. Майк і Енді вже тут, і вони відрекомендовують мені кількох дебелих хлопців і одного худенького, з чорними очима, розумним виглядом, який здається холодним, але його очі мружаться, коли він усміхається мені.

— Обер Джордж, — каже мені Майк Боканскі. — Один з найкращих місцевих аґентів.

Я тисну йому руку. Здається, вся команда в повному складі.

— Року, — каже Енді, — літак буде готовий не раніше ніж за півтори години. На вашому місці я б пішов до ресторану чогось випити і покемарити.

— Я не втомлений, — кажу я.

— Я більше нічого не можу вам запропонувати, — каже Енді, — ми з Майком маємо за всім наглядати, а також закінчити наш перший рапорт… Обер складе вам компанію.

— А Ґері?

— Ми його попередили телефоном, — каже Енді. — Він буде тут пізніше. А вас попередити ми не встигли, ви вже пішли. Ваша… Ем-м-м...… секретарка… нам так сказала.

— А… так… — кажу я. — Це моя секретарка.

Обер тягне мене до ресторану, який дивиться своїми широкими вікнами на льотне поле.

— Там є кімнати для відпочинку, — каже він. — Може, ви хотіли б прилягти…

— Сам — ніколи, — кажу я.

— О, — бурмоче він, — ви обов’язково когось собі знайдете… Там повно офіціанток та покоївок… Просто, розумієте… моя дружина тут неподалік, в авто, я б дуже хотів з нею попрощатись…

— Ідіть, — кажу я. — Я чудово влаштуюся сам.

Він іде, а я обертаюся і бачу моїх давніх приятельок Берил Рівз та Мону Тоу, яких я вам відрекомендував на початку цієї історії, в «Зуті Сламері» Лема Гамільтона.

— О! Року… Нарешті це ви! — каже Берил. — Ми розшукуємо вас цілий ранок... Ґері не схотів нам сказати, де можна вас знайти, а ваша… Ем-м...... секретарка нас так погано прийняла. Чи давно вона з вами працює, Рокі, любчику?

— Від сьогоднішнього ранку.

— Здається, я її впізнала… — бурмоче Мона Тоу.

— Ви, певно, бачили її з Дуґласом, — кажу я. — Це він мені її знайшов.

— Зрештою, вона все ж таки нам вказала місце, де можна вас знайти, — каже Берил.

А як вона дізналась? А, ясно. Завдяки дзвінку Енді.

— Ви заходили до мене додому?

— Ну так, Рокі… Ми вже вас три дні не бачили… Ходімо, ми на машині. Прогуляємось… Ви ж не летите прямо зараз…

— У мене є трохи часу… — кажу я.

Я йду за ними і влаштовуюсь між ними двома в Мониному «кадилаку», Мона дозволяє Берил сісти за кермо. Ми виїжджаємо на дорогу, і авто майже одразу зупиняється перед чарівною віллою.

— Тут мешкають мої кузени, — каже Берил. — Тільки тепер їх тут немає. Ходімо вип’ємо чогось.

Ми виходимо і йдемо всередину, залишаючи автівку біля воріт саду, щоб мати змогу виїхати, не витрачаючи часу. Погода така прекрасна, як взагалі вона може бути прекрасною у Каліфорнії. Повітря м’яке й тепле, і ти відчуваєш, що живеш, лише дихаючи ним.

— Побудьмо надворі, — кажу я. — Тут так приємно.

— Нам потрібно з вами поговорити, — каже Мона.

А хай йому грець! Недовго вони готувались… Щойно ми всілись у вітальні, Берил атакує:

— Що це за дівуля у вас вдома, Року? Ви з нею спали?

— Ну… Е-е-е… це вас не стосується, — кажу я, вельми зніяковівши.

— Це нас стосується, — каже Мона. — Дуже навіть стосується. Досі ми вас не чіпали, бо знали, що ви не хочете нічого такого робити, поки вам не виповниться двадцять років, але якщо ви так виконуєте ваші обіцянки, ми теж не виконуватимемо своїх. Роздягайтеся.

— Але, Моно, — кажу я благально, — я падаю від утоми… Почекайте кілька днів… Коли я повернусь…

— Не треба цих казок, — каже Берил. — Ми вас впіймали і більше так не випустимо. Коли я думаю, що ви обрали цю малу потвору для вашого бойового хрещення…

— У вас поганий смак, — підхоплює Мона. — У неї немає ні грудей, ні дупи, і вона худа, як цвях.

— Ну припиніть, — кажу я, — не тут… Сюди хтось може прийти… У мене немає часу…

— У вас є година, — каже Берил. — Цього цілком достатньо. Тим більше, що ми вам полегшимо роботу… Ну ж бо, роздягайтесь. Інакше ми зробимо це самі… Шкарпетки можете лишити.

— Хоча б зачиніть двері, Моно…

— Добре, — поступається Мона, — я зачиню двері, щоб зробити вам приємність. Берил, допоможіть йому роздягнутись. І не бешкетуйте!.. Ну ти подумай… він обрав цю воблу сушену…

Вона хряскає дверима, обертається, розстібає свою сукню, і її груди вискакують назовні… Звісно, їх не порівняти з грудьми Санді Лав… Я відчуваю, так би мовити, мурашки в попереку… Чорт забирай, тоді це вийде дванадцять разів за сьогоднішній ранок… це вже невелике зловживання…

— Не так швидко, Моно, — протестує Берил. — Дайте мені підготуватись…

Мона клопочеться навколо мене… На ній залишились панчохи і маленький предмет зі світлого мережива, до якого вони пристебнуті, однакового кольору з… зрештою, просто однакового кольору. Вона збуджена і приємно пахне жінкою… а старий Рокі, мабуть, не такий вже й зморений, як видається. Вона знімає з мене сорочку, стягує штани… Я піддаюся… Трохи важче їй з моєю білизною, яка чіпляється за…

— Але без дурниць, Моно! Ми будемо тягти жереб, — вищить Берил.

На ній теж більше нічого немає… Вона скачала панчохи до кісточок… Я вдаюсь до порівнянь.

— Ну годі, — кажу я, — я вам не підставка для яєць…

— Тихо ви, — наказує Мона. — Вона має рацію. Ми тягтимемо жереб…

— Це нечесно, — кажу я. — А якщо одна з вас мені подобається більше…

Мені важко говорити. Ці дві дівахи довели мене до такого стану, що я хочу тільки одного… байдуже, кого з них двох, але негайно.

— Добре, — погоджується Мона. — Ми зав’яжемо вам очі, кожна з нас вам дещо зробить, а ви скажете, хто вам подобається більше.

— Треба йому ще й руки зв’язати, — кричить Берил, яка заводиться чимраз більше й більше…

Вона кидається до вікна і зриває одну з мотузок для розсування фіранок… Я дозволяю себе прив’язати, впевнений, що порву цю шворку, коли схочу… Закінчивши, Мона хапає мене і валить на килим…

— Ваш шалик, Берил…

Я лежу на спині… на щастя, бо інакше мені було б боляче… і я нічого не бачу… Дві руки лягають мені на груди, дві довгі ноги притискаються до моїх… Я зараз закричу — так мені боляче чекати… І раптом одна з них лягає на мене… Я проникаю в неї з усієї сили… майже одразу вона відсувається і друга займає її місце… Я відчайдушно тягну мотузку, яка зв’язує мої руки… вона рветься… Спокусниця нічого не помітила… У мить, коли вона збирається віддалитись своєю чергою, мої руки змикаються на ній… Я тримаю її однією рукою, а другою мені вдається схопити ноги другої… Я валю її поряд із собою, і мої губи підіймаються вздовж її стегон… туди, куди я можу дотягнутись… Мені це подобається… Мені це дуже подобається… Вони трохи стогнуть… зовсім тихенько.

Час минає… Сьогодні багато чого відбувається…

XXIII. Гойда-да 

Я повертаюсь на аеродром у Мониному «кадилаку» о п’ятій годині, якраз вчасно для від’їзду… Я залишив двох дівчат у кузена… Сподіваюсь, вони прокинуться раніше, ніж хтось прийде. Бо з огляду на той стан, у якому вони перебувають, краще, щоб їх ніхто не бачив. Мої ноги мене ледь тримають, а коли я уявляю себе на їхньому місці, я їх розумію… Енді глузливо дивиться на мене.

— Ну що, Року… Ви ходили попрощатися з вашою старенькою матусею?

— Е-е-е… Так… — відповідаю я. — Вона затримала мене трішки довше, ніж я думав… Зрештою, я тут.

— Ви зможете трошки подрімати, — пропонує мені Майк. — Дорога забере багато часу.

— Ми не можемо дозволити собі розкіш прибути туди серед білого дня, — уточнює Енді.

Вони всі вже повністю готові. Обер Джордж теж повернувся, і якщо в мене такі ж кола під очима, як у нього, я розумію, чому Енді Сіґмен кепкує з мене!

Великий літак чекає на нас, стоячи на своїх трьох колесах, піднявши ніс угору проти вітру. Кілька людей клопочуться навколо нього. Повз нас проїздить якесь авто і зупиняється за кілька кроків від нас. Звідти виходить Нік Дефато. Разом з ним — Ґері Кіліан… Дійсно, нам бракувало старого Ґері…

Ми потискаємо Нікові руку… Вигляд у нього такий, ніби він має відразу до всього навколо.

— Можете себе привітати, ви завдали мені чимало роботи… — кидає він мені напівжартома-напівсерйозно.

— Я не винен, шефе, — кажу я, вдаючи зніяковіння.

— Будьте обережні, діти мої, — каже Нік. — Сьогодні ввечері літатимуть кондори…

Ґері порскає сміхом. Це, певно, такий умовний жарт. Ґері весь вкритий пластирем та меркурохромом і нагадує єгипетську мумію, яку випрали у пральній машині. Якщо він це все не зніме й не змиє з себе до того, як ми висадимось, нас точно викриють як стій.

Потім Нік Дефато й Енді Сіґмен обмінюються якоюсь конфіденційною інформацією і хлопці з літака роблять нам знак підійматись на борт. Впевнений, якщо все так і продовжуватиметься, ми нарешті вирушимо в дорогу.

Я сідаю поряд з Обером Джорджем, який розповідає мені, як він починав своє професійне життя, намагаючись стати актором театру. Єдина п’єса, в якій йому будь-коли вдалося зіграти, протрималася лише місяць, а на додачу його роль складалась з десяти чи дванадцяти рядків: клієнт, що заходить, просить книжку і виходить. Він каже, що це була зовсім гівняна п’єса (він мені так і сказав «гівняна», тож я вам так і повторюю), але вони все ж таки добряче повеселились.

Натомість я розповідаю йому, як мене позбавили цноти цього ранку. Я не розповідаю йому всіх подробиць, яких би хотів, інакше в нього очі вилізуть з очниць і покотяться по землі, як кульки з жовтого аґату, але я розповідаю йому достатньо, щоб трохи розворушити.

Тут я помічаю, що ми починаємо рухатись і відлітаємо. Оскільки це просто розважальна прогулянка, тут немає стюардес (це ще й тому, що ми у військовому літаку). Я не вперше лечу літаком, і я дещо пересичений відчуттями, які при цьому мають люди. Енді сидить десь поряд з кабіною пілота, Майк за два крісла від мене, разом з Ґері. Літальний апарат облаштовано як транспорт змішаного призначення. Нам добре. Я трохи дивлюся на пейзаж та на узбережжя, яке ми щойно проминули. Ми піднімаємось дуже високо, і я засинаю у своєму кріслі, що його чиясь турботлива рука розклала на максимум.

XXIV. Вже майже прибули

Мене будить Енді, який добряче мене трясе. Мені снилося, що я кохаюся з жирафою, і Енді мене витягнув із дійсно скрутного становища. Я дякую йому, і ми починаємо готуватись до десантування на острів.

Сонце ще не сіло, бо ми рухалися в одному напрямку з ним; саме тому наш виліт відклали на багато годин. Майк вже майже готовий, а його люди вдягаються. Обер зникає в стебнованому комбінезоні, який вчетверо більший за нього. При цьому він починає декламувати Шекспіра, переробляючи слова по-своєму. Шекспір написав виняткові речі, але те, що з цього зробив Обер, не можна читати перед призовною комісією. А от ми наслухалися. Гарний гумор і навіть пожвавлення панують всередині В-29, де стіни обклеєно прекрасними шпалерами з квіточками, чим поклопотався екіпаж, поки ми спали. Я вже хочу якнайшвидше прибути на місце.

Енді Сіґмен кладе переді мною купу якогось небаченого приладдя, і я запитую у нього:

— Що мені з усім цим робити?

— Це потрібно для десантування, — каже він. — Без цього ви будете надто повільно падати.

Там є абсолютно все, що можна собі уявити, якщо тільки у вас не збочений розум, звісно. Там є провіант, зброя, одяг, боєприпаси, сиґарети, все, що може потішити нещасного дослідника, який вже двадцять років блукає у бірманських джунґлях. Мені чимраз менше хочеться тягти це все на власному горбі… чому просто не спуститися як є? Там навіть є призмовий бінокль і фотоапарат — є від чого очманіти.

Ну гаразд. Все ж таки почнімо. Майк, який стоїть переді мною, зникає під масою одягу та дрібних пакетів. У нього такий вигляд, ніби вийшов із супермаркету Мейсіз. Ох, оце робота!

XXV. Прибули

А потім все йде гладесенько-рівнесенько. Ми пролетіли над островом. Це досить великий острів… Я боявся, що не втраплю на нього, а впаду в океан десь поряд, але тепер я спокійний. Посередині стоїть красивий старий вулкан, звісно, згаслий, з чарівним круглим озерцем на вершині, яке блищить крізь густі дерева. Ми стрибнули один за одним, а останній зачинив за собою двері, оскільки всі тут добре виховані… Ми опускаємось, і нас відділяють один від одного кілька сотень метрів, а на спинах у нас теліпається все наше манаття. Енді вистрибнув перший, я був четвертим. Я не надто перелякався, але все ж таки це мене трохи бентежить; почуваєшся зовсім покинутим і все думаєш, чи відкриється ця штука, як тобі сказали. Я вже метрів на п’ятдесят нижче за інших, з моєю вагою і не дивно, що я падаю швидше за всіх. Дерева наближаються, передбачається, що ми маємо впасти між ними… Можливості висадити нас на відкритій місцевості не було, це було надто близько від гаданого місця перебування доктора… Тож ми ризикуємо, і кожен повинен самотужки намагатись не розбити собі пики. Я вже розрізняю верхівки перших дерев і починаю трохи натягувати стропи й розгойдуватись, щоб в останню мить спрямуватись, за можливості, у найбезпечніший бік.

Все відбувається ще швидше, коли ми опускаємося нижче… Я групуюсь, готовий вхопитись за першу гілку, яку побачу… Гоп! Ось вона… Вона дряпає мені руки, і я вдаряюсь головою об дерево… бідна моя голівонька… Я падаю в супроводі шуму зламаних гілок, вивертаючи ноги, і опиняюсь зовсім затиснутим у вдалому розгалуженні двох гілок… Я щонайменше десять метрів над землею. Неподалік від мене я чую шум і лайку — певно, приземлився один з моїх товаришів… Тепер не час дуріти. Ще досить світло… Я орієнтуюся без труднощів… Я зовсім близько до стовбура, а піді мною немає жодної гілки, якої я міг би досягнути менш ніж за три метри вільного падіння. Гаразд. Врешті, Енді мав рацію. Я влаштовуюсь якнайнадійніше і розмотую моток мотузки, який він прив’язав навколо моєї талії. На кінці її невеликий гак з гартованої сталі, який я заганяю в дерево. Перед тим як вхопитись за мотузку для спуску, я вдягаю захисні рукавиці, які висять у мене на шиї… Ну все, я спускаюся, тримаючись руками — Боже, який я важкий… я дивлюся вниз… ще два метри… все вийде… Я відпускаю руки.

Я випустив гучний крик, впавши верхи на якесь потворне створіння, яке чекало на мене вже п’ять хвилин. Воно поспішно втекло геть: певно, хотіло лише привітатись зі мною, бо ретирувалось одразу після цього. Я стримав своє бажання тікати з усіх ніг і пішов в напрямку шуму, який я почув перед цим. Місце збору призначене на березі маленького озера, що лежить на північ звідси. Компас? Є! На моєму правому зап’ясті.

Це Майк упав зовсім поряд зі мною. Він теж неушкоджений… Але йому важко йти, бо велика гілка прийшлася йому прямо між ніг. Майк, людина охайна, вже склав свій парашут, і я згадую, що я залишив свій на дереві разом з мотузкою. Я кажу йому про це.

— Підемо по нього, — каже він. — Через це нас можуть викрити.

— Думаєте, цього ще не сталось? — питаю я.

— Сподіваюсь… Думаю, нас швидко виявлять…

Ми повертаємося до мого дерева, і нам вдається забрати мотузку і парашут, не без зусиль, до речі… Тут я дізнаюся про трюк, який називається тирольський дюльфер… Дуже винахідливо…

Ми вирушаємо в дорогу до озера. Ліс щільний, тут повно твердих і гострих трав і рослин. На щастя, нас захищають наші комбінезони. Схоже, на цьому острові було багато відвідувачів — тут збереглися ще залишки стежок, якими ще можна пересуватись. Щоб дійти до озерця, нам вистачає чверть години. Берег блищить під промінням місяця, великі брили лави лежать уздовж крутих берегів, що нависають над водою.

Неподалік мигтить якийсь вогник. Майк завмирає, дивиться…

— Це Сіґмен, — каже він. — Він чекає на нас там.

Ми наближаємося до нього і бачимо, що Обер вже приєднався до нього. Помалу хлопці виходять з лісу, і, нарешті, ми збираємося разом, усі восьмеро. У Картера вивихнуто зап’ясток, і це всі втрати. Ґері розворушився, як екзотична страва з коників, — спуск розбудив його краще, ніж будь-що інше. Обер штовхає мене в лікоть.

— Шкода, що моя жінка не тут, — каже він. — Берег озера у світлі місяця — це її б дуже завело… Особливо тому, що вона угорка…

Я не дуже розумію, який тут зв’язок, і кажу йому це, але це його зовсім не бентежить.

— Вона романтична, розумієте… це все пояснює.

Якщо вона романтична, мені немає чого додати. Енді починає давати вказівки. Ми домовились, що двоє з нас залишаться тут. Для цього призначили Картера і високого рудого хлопця з пташиною головою. Вони влаштують щось на зразок табору, який якомога краще закамуфлюють. Тут ми складемо наше спорядження. Інші вирушать в атаку на Форт Шутц… Тут точно десь є споруда, якій така назва підійшла б.

— Коли вирушаємо? — запитує Ґері.

У нього фотоапарат Лейка на ремені і йому кортить якнайшвидше йти по сліду. Точно як мисливський пес серед полів, який занюхав запах посліду заячого раґу (один з фахівців з числа моїх друзів запевнив мене, що собаки можуть уявляти собі кролика тільки у вигляді раґу, звідки їхня симпатія до цієї тварини та обов’язок, який вони перед собою ставлять, поєднати реальність із звершенням свого уявлення).

— Скоро, — відповідає Енді.

Дійсно, за десять хвилин ми знімаємося з якоря. Енді зорієнтувався, і ми без перешкод ідемо через густий острівний ліс.

Я не рахую кроків, які ми робимо перед тим, як вийти на рівнину, але їх кількість коливається між трьома тисячами чотириста сімома і трьома тисячами чотириста дев’ятьма. Ліс залишається позаду, і ми йдемо прямо посеред полів, вкритих травами та японськими касками, що залишилися після війни, яка лютувала тут нещодавно. Тепер близько третьої ранку.

Ми йдемо безшумно, хіба трохи непокоїмось: як все буде? Земля суха і тверда, і стебла ритмічно хрускотять у такт з нашими кроками, коли ми прокладаємо дорогу в напрямку, який визначив для нас Енді.

За деякими ознаками, здається, я здогадуюсь, що ми вже недалеко від населених місць. Де-не-де ми бачимо сліди ходіння; і ось у нас перед носом з’являється дорога, що стелиться під жовтим оком місяця, який вдає, ніби дивиться деінде.

— Стоп! — наказує Енді. Ми зупиняємось.

— Підемо дорогою? — пропонує Майк.

Енді знову визначає напрямок.

— Ходімо.

Ми беремо ліворуч.

— Тихо! — попереджає Енді. — Ми вже недалеко…

Ще чверть години… і я наступаю на п’яти Джеймсонові, який щойно завмер переді мною. Обер мене не обминає і з усієї сили врізається в мене. Зрештою, він неважкий — уже непогано…

— Не притискайтесь так близько до мене, Обере, — кажу я. — Угорки дуже ревниві. До речі, звідки у вас таке химерне ім’я? Ви з Канади чи що?

— Я з могікан… — відповідає він, — і хай мене чорт вхопить, якщо я знаю, чому мене так звати.

— Цить! — каже Енді впівголоса. — Овва, — додає він, — це складніше, ніж ловити тарпона на роликах з авіаційного полотна.

Перед нами простягається величезний маєток, наполовину замаскований завісою дерев… Великий низький будинок весь освітлений згори донизу, а точніше по всій ширині, оскільки верх у нього на такому ж рівні, що і низ, як це, безперечно, можна побачити у всіх одноповерхових будівлях.

Чути неясне відлуння джазової музики… це добрий джаз… Перед вікнами проходять силуети… Ми ще надто далеко, щоб усе добре бачити…

Енді присідає, і ми повторюємо його рух.

— Року, — кличе він. — І ви, Майку, підійдіть до мене…

Я підповзаю. Майк уже біля нього. Він бере великий бінокль і простягає його мені. Я залишив свій у таборі, ну звісно.

— Подивіться сюди…

Я дивлюся… Спочатку все розмито, я кручу коліщатко…

Овва... цікаво…

Вони всі вбрані у прекрасні намиста з перлів чи браслети з квітів… Ні, я перебільшив, там є один, який має ґірлянду на грудях і кольорову пов’язку на голові…

— Роздягайтесь, — наказує Енді. — Ви, Обере, збирайте квіти. Разом з Джеймсоном… і плетіть вінки…

— Але я не вмію цього робити!.. — стогне велет Джеймсон.

— Ну ж бо, тебе не питають, — каже Обер. — Так зароджувалось мистецтво… Видно, що ти ніколи не займався театром… Коли займаєшся театром, навчаєшся всього.

Я виконую наказ Енді і скоро постаю у найлегшому вбранні з усіх можливих… Ті, хто не займається квітами, скоро приєднуються до мене…

— Чорт забирай! — вигукує Ніколас. — Але ж ви — Містер Лос-Анджелеса минулого року.

Я сміюся… У мене добрий кравець, і коли я вдягнений, важко запідозрити, яку анатомію я собі збудував (звісно, не без допомоги батьків для початку).

— Це правда, — відповідаю я, — але для мене це не привід пишатися… Всі мають мене за ідіота…

— І не так вже й помиляються, — каже Ґері.

Тим часом Майк Боканскі теж скидає свій одяг, і, слово честі, ми не дуже дисонуємо один поряд з одним… Цей хлопака Майк на висоті…

Обер закінчив гарненький браслетик з квітів шиншиластрабісу і передає його мені. Мені дуже пасує… Джеймсон задовольняється тим, що збирає квіти… Його перша спроба щось сплести завершилася жахливою халтурою, тож він більше не намагається.

— Ви приєднаєтесь до них, — каже нам Енді. — А ви повертайтеся з інформацією, як тільки зможете…

— А якщо ми нічого не дізнаємось? — запитує Майк.

— Я покладаюся на вас, — відповідає Енді.

— Мене бентежать дві речі, — каже Майк. — По-перше, зі мною немає мого пса, по-друге — немає ґранат. Я зовсім беззбройний.

— Розбирайтесь самі, — каже Енді Сіґмен. — І дайте нам в біса спокій…

— Добре, шефе, — каже Майк. — Ходімо.

Він прикрашає себе квітами, і ми йдемо в далечінь, задля жарту тримаючись за мізинці. Всі інші тихо корчаться від сміху.

Спочатку трохи ніяково відчувати себе зовсім голим, але погода така прекрасна, та і вночі не так, як удень. А ще здається, що всім на цьому дивному острові абсолютно на це начхати… Я чекав, що знайду доктора Шутца у броньованому бункері, де він, захлинаючись ненавистю, виготовляє роботів, щоб захопити Америку, або щось в такому дусі… Але де там… Так, просто невеличке свято хтивих сатирів.

Ми йдемо стежкою, оточеною квітами… Тепер музику чутно дуже виразно…

Раптом на повороті я бачу, що Майк, який іде переді мною, здригається всім тілом…

На узбіччі ми бачимо розіп’ятого чоловіка… Він також голий... з дуже світлим волоссям… дуже блідий… Зліва в його грудях зяє рана… Він прибитий до стовбура сталевим стрижнем, який проходить через його серце.

На шиї в нього висить табличка: «Вади зовнішності».

Майк хапає мене за руку… Він не усвідомлює, що стискає її дуже міцно, я теж цього не помічаю. Потім він змахує руками.

— Що це означає? — бурмоче він. — Ви бачите у цього хлопця вади зовнішності?

— Ну… — кажу я, — тепер я б уже не помінявся з ним місцями, але раніше — залюбки.

— Він мертвий… — додаю я.

— Мертвіший нікуди, — відповідає Майк, холоднокровний, як завжди, але все ж таки трохи пригнічений.

— Повертаємось чи йдемо далі?

— Йдемо далі, — каже Майк. — Там побачимо.

Раптом я помічаю, що не так вже й тепло, коли ти нічим не прикритий… Що це за вади зовнішності, яких не видно? Це також може бути просто приводом…

Ми йдемо дуже тихо… ми вже дуже близько до святкового майданчика… перед нами з’являється пара… вони йдуть нам назустріч, і ми зустрічаємось.

— Ем-м, — каже Майк тихенько, — якщо тут усі такі, як ці двоє… я розумію, чому вони ліквідували того товариша.

Бо ми ще ніколи не бачили двох створінь подібної краси… Вони не піддаються описові. Побачивши нас, вони навіть голови не підняли. Вони пройшли поряд з нами, байдужі, тримаючись за руки… Чоловік і жінка…. Так само мало вбрані, як і ми…. Кілька квіточок…

— Слухайте, Майку… Ви дійсно думаєте, що в нас є шанс пройти непоміченими? Я відчуваю, що в мене повно вад зовнішності, тож там я, мабуть, видаватимусь справжньою потворою…

— Ви ще нічого, — каже Майк. — Але я, я взагалі не розумію…

Я уважно дивлюся на нього… У його зовнішності немає до чого причепитись… хіба, може, трохи занадто розвинений волосяний покрив…

Я ділюся з ним своїми сумнівами…

— От чорт, — каже Майк. — Якщо річ тільки в цьому, думаю, що все вийде… Я ж не видиратиму все своє гарне волосся лише задля прекрасних очей доктора Шутца. Подивіться ліворуч, — продовжує він без переходу.

Ліворуч від мене навколішки стоїть тіло людини, зовсім бліде… довгий залізний стрижень простромлює його горло… Голова закинута назад, металевий кілок прибив його до землі… На шиї висить табличка з двома фатальними словами…

— Ох ти ж же ж! — кажу я. — Який дивний прийом… Думаєте, вони це встановили на нашу честь?..

— Ні… Цить… — шепоче Майк.

Ми щойно вийшли на відкритий простір. Дванадцять чи п’ятнадцять пар танцюють повільний танець, поки інші прогулюються туди-сюди, сміються, п’ють, курять…

Тепер потрібно буде діяти обачно.

XXVI. Таємниці Маркуса Шутца

За кілька метрів від нас я бачу трьох жінок. Вони розмовляють з неуважним виглядом і, здається, чекають на чиюсь ініціативу. Я збираю докупи все моє нахабство і вклоняюся першій з них, щоб запросити до танцю.

Присягаюся, я вперше в житті танцюю без жодного натяку на одяг з жінкою, чиє все вбрання — лиш великий вінок з червоних квітів. На щастя, Санді Лав та мої старі подруги Берил і Мона трохи підготували мене… Та все одно це зовсім не те. Я відчуваю, як у мої груди впираються дві тугі кулі, а мої ноги раз по раз торкаються двох струнких колон з гладенької свіжої плоті… Я трохи притягую її до себе, і єдине моє бажання, щоб платівка, якщо це платівка, не зупинилася надто рано або ж щоб вона зупинилася негайно…

Майк теж танцює. Я вишукую поглядом третю жінку з цієї групи. Вона віддаляється, навіть не глянувши на нас.

Раптом я підстрибую, бо помічаю два абсолютно однакові обличчя, але після нашого візиту до клініки Сан-Піно, я вже був поінформований щодо цього. Стривайте, а Джеф Девей? Що з ним сталося? Після мого повернення до Лос-Анджелеса стільки всього відбулося, що я зовсім забув, що він мав нас супроводжувати.

Я вагаюся. Чи заговорити з цією жінкою?.. Але вона починає перша.

— Ви з якої серії? — кидає вона мені. — Ви схожі на серію S.

— Саме так, — кажу я, радіючи, що вона мені допомогла. — А ви?

— Всього лише з серії О, — зізнається вона зніяковіло. — Я не думала, що доктор дозволить вам прийти… Для серії О це просто свято.

— Мені вдалося вирватись, — відповідаю я. — Знаєте, в одній серії ми всі надто схожі… В цьому бракує шарму…

— Так, — каже вона, — доктор марно намагається поєднувати різні риси обличчя, і все одно завжди залишається щось спільне… Я рада, що танцюю з представником серії S…

Вона демонструє мені своє задоволення, і я змушений робити те саме…

— Доктор прийде сьогодні ввечері? — запитую я навмання.

— Так, він прийде в кінці… Це вже скоро… Хочете, ми одразу підемо на галявину?

— Е-е-е... — тягну я трохи знічено. Що вони там роблять, на тій галявині? Я дещо підозрюю…

— Сьогодні ми маємо право, — каже вона. — Це безпечний день…

Я починаю здогадуватись, про що йдеться.

— Ви хіба не хочете ще потанцювати? — запитую я.

— О… — відповідає вона, — потанцювати — це, звісно, приємно… Але в цьому мало нового… Я б так хотіла кохатися з кимось із серії S…

Важко відмовити… а головне, я не можу їй сказати, що мені це не до вподоби, я ж бо мимоволі доводжу їй протилежне… Боже, ну що за день…

Не розмикаючи обіймів, вона веде мене до дерев, але, діставшись їхнього захистку, ми розділяємося. Вона біжить далі, тягнучи мене за руку. Де Майк? Та начхати.

Ми качаємося в густій запашній траві. Вона зовсім знавісніла.

— Швидше, — стогне вона. — Швидше… Прошу вас….

Чорт, якщо і далі все відбуватиметься так швидко, у цьому мало задоволення. Я вже приохотився до милих попередніх пестощів, і я їй це показую. А ще так я можу трохи відпочити.

Десь хвилини за три спортивних вправ я змушений затулити їй рота рукою, щоб завадити так волати. Вона звивається, як вугор, розрізаний натроє.

Ця дівчина якась занадто досконала. Шукаєш примхливої форми, якоїсь неправильності… І не знаходиш… Жодного найменшого недоліку в зовнішності. При цьому відчувається характер.

Гаразд… Нам варто змінити місце… Трава — це приємно, але лежати на гарній шкурі… яка до того ж захищає… Я занадто ясно все усвідомлюю… А хотів би втратити голову…

— Ну, і чого вас навчили?..

— Коритися наказам… — відповідає вона переривчасто.

О, ні, я ще маю їй казати, чого я від неї хочу?.. Мені не стане сміливості… І в мене забагато уяви… І ця уява занадто складна …

— Дозвольте діяти мені… — кажу я їй на вухо.

Так буде зручніше. Бо є ще кілька речей, що їх я не наважився спробувати з Санді Лав, Берил та Моною. Речей, які вас, до речі, не стосуються.

Цього разу я виснажився десь за пів години… Брак тренувань або забагато тренувань одночасно. Вона ж повністю непорушна… Зрештою, її серце б’ється... Досі... Я, хитаючись, встаю і просто залишаю її там… Яке дивне місце! Дійсно, не будеш же ти тримати ціле людське стадо, тільки щоб навчати своїх вихованців грати в кульки.

Я повертаюся на танцювальний майданчик і ніс до носа стикаюся з Майком.

— Що сталось з вашими квітами? — запитую я.

— А з вашими? — відповідає він. — І хто вкусив вас за ключицю?

— Це секрет, друже. А що ви дізналися?

— Ці самиці такі гарячі, що просто жах… — бурмоче Майк.

— Це, звісно, добре. Але як для інформації для Енді це негусто. Майку!.. Дивіться! Якийсь старець!..

Посеред груп, що танцюють, щойно з’явився чоловік… Високий, худий, зі сріблястим волоссям, він вбраний у штани та сорочку з білого шовку.

Він підходить до нас.

— Що ви тут робите? — запитує він. — Це не ваш день для забави.

Він придивляється до мене уважніше і злегка усміхається кутиками губ.

— О! Та це ж мій любий містер Року Бейлі… Я щасливий з вашого візиту… Я прийняв вас за… Е-е-е… одного з моїх вихованців.

— З серії S, — уточнюю я.

Його усмішка стає виразнішою.

— Серія S, саме так.

— Майк Боканскі, — кажу я, вказуючи на Майка.

Майк вклоняється. Наш співрозмовник також.

— Я Маркус Шутц, — каже він. — Ну, містере Бейлі… Мені дуже приємно, що випадок привів вас до мене… Здається, ви вже побували в моєму маєтку в Сан-Пінто… Але тут приємніше… Спокійніше…

— А ще тут можна ліквідувати людей, які мають вади в зовнішності, — доповнює Майк.

Старий піднімає тонку руку, щоб заперечити.

— Вони вбивають себе самі. Тут такі поточні втрати... Я їм прищеплюю дещо особливий світогляд… Вони виховані так, що сама лише думка про потворність є для них жахіттям… Того дня, коли вони помічають власну недосконалість, вони знищують себе… Оскільки попри це вони дуже гарні, ми кілька днів зберігаємо їхні тіла… Мої садівники красиво розміщують їх на вході до маєтку…

— Як просуваються ваші експерименти? — цікавлюся я.

— Боже милий… Останнім часом мене трохи турбували… Маю вам зізнатись, що в мене виникли деякі клопоти з моїми помічниками, братами Петросянами… Я дізнався, що вони організували невеликі ґешефти в мене за спиною… нічого серйозного… торгівля фотографіями з операцій… Думаю, ця справа йшла в них добре, але це привернуло до мене небажану увагу, і я попросив їх припинити…

— Для цього у вас є дійовий метод… — зауважує Майк.

— У моїй команді є прекрасні стрільці, — підтверджує Маркус Шутц. — Але скажіть мені, містере Бейлі… Я вас запрошував до себе одного вечора… Чому ви відмовились від молодої леді, яку я вам запропонував… Адже ви любите жінок, чи не так?.. І при тому, що особисто я маю дещо інші смаки, я справді не зрозумів вашої відрази…

— Я добре пам’ятаю ваших двох санітарів, — кажу я. — Одного з них я вже перестрів, але якщо й другий попадеться мені до рук…

— Він хороша людина, — каже Шутц, — вам не слід залишатись під впливом упереджень… І ви швидко про це все забудете. Тож ходіть, випийте чогось, обоє…

Зовсім приголомшені, ми з Майком перезираємось.

— Не дивуйтеся, — каже Маркус Шутц. — Всі так реаґують, коли бачать мене вперше. Я зовсім не схожий на людину, якою я є насправді. Скажіть-но, — продовжує він, повертаючись до мене, — ви погостюєте в мене кілька днів? Мені дуже хочеться познайомити вас з однією чарівною особою… Я сподіваюся, ви вже не будете таким… недосвідченим, як вперше… А якщо містер Боканскі погодиться… — думаю, він має потрібні параметри… — у мене теж знайдеться дехто для нього.

— Ви маєте мене за кнура? — відповідає Майк трохи різко.

— Ну-ну, — примирливо каже Шутц, — не слід вживати таких слів… Мені подобаються красиві створіння, і я намагаюся створити їх якомога більше… Але я прагну різноманіття, а досягнути його я можу, тільки часто змінюючи моїх базових плідників… Я з вами щирий… Сподіваюся, щирість завжди пануватиме між нами трьома… Ваш друг, здається, людина відверта, — продовжує він, звертаючись до мене, — він вживає маловживані слова, але це теж свого роду щиросердя… І це навіть приємно…

Ми йдемо за ним вздовж довгого ґанку з білого каменю і заходимо всередину у величезну прекрасну віллу.

— Мені потрібно утримувати багатьох людей, тож я мусив придбати цілий острів… Я маю спеціальну серію людей, призначених для польових робіт; у мене є люди для всього… Коли вже ти зробив першого, далі продовжувати не складно.

— А хто вам підказав ідею створювати живих істот? — запитує Майк.

— Всі люди дуже негарні, — пояснює Шутц. — Ви помічали, що неможливо пройтися вулицею, не натрапивши на безліч бридких людей? Так-от, я обожнюю гуляти вулицями, але я терпіти не можу потворне. Тому я побудував для себе вулицю і створив гарних перехожих… Це було найпростіше. Я заробив багато грошей, лікуючи мільярдерів, які мали повно виразок у шлунках… Але мені набридло… Мені досить і цього… Моє гасло таке: ми знищимо всіх потворних… Захопливо, чи не так?

— Це прекрасно! — кажу я.

— Звісно, тут є певне перебільшення, — каже він. — Їх же не вбивають просто так…

Ми підходимо до великого столу, вкритого чистою, мов сніг, скатертиною, на якій виблискують келихи, пляшки, лід і ще купа речей, які навіюють нам непереборні думки про випивку. Пари, що перебувають там поряд з нами, не звертають найменшої уваги на нашу трійцю.

— Я проводжу безліч цікавих експериментів над людьми… — продовжує Шутц. — Звісно, я не обмежуюсь вирощуванням дітей у колбах, це дрібниці. Я зрощую їхні тіла та розум і випускаю в природу. Або я їх залишаю у себе, щоб вони допомагали мені в моїй роботі. У мене серйозні досягнення… Наприклад, зірка Ліна Дарделл. Вона вийшла з моєї лабораторії… Саме тому ніхто ніде не бачив її біографії… Ще десять років тому вона була в лабораторній посудині… Найпростіше — це отримати пришвидшене старішання… Тимчасове пришвидшення життєвого ритму, трохи підсилене окислення — і все йде само собою. Найскладніше — це селекція, поліпшення… адже рівень браку все ж таки зависокий… Десь шістдесят відсотків…

— А багато ваших підопічних стало знаменитостями? — наполегливо розпитує Майк.

Шутц дивиться на нього.

— Мій любий містере Боканскі, якби ви цього не підозрювали, ви б не опинилися тут…

— Ви помиляєтесь, — запевняє Майк. — Я знаю про вас лише те, що ви нам розповіли…

— Та невже… — іронізує Шутц. — Ви ж розумієте, що я попередньо зібрав трохи відомостей.

Він повертається до мене.

— Уже п’ять матчів поспіль Гарвард програє Єлеві, — каже він.

— У реґбі? — уточнюю я.

— Так. П’ять матчів поспіль. Це про щось каже. А чому?

— Тому що команда Гарварда слабша, — кажу я.

— Ні, — відповідає Шутц. — Тому що команда Єля сильніша. Команда Гарварда найсильніша в Америці, але команда Єля створена моїми руками.

Він підсміюється.

— Тільки це ще потрібно довести… І саме такою була причина візиту Майка Боканскі та Енді Сіґмена до мого дому в Сан-Пінто. Скільки ви отримали від Гарварда, щоб усе перевернути в мене? — продовжує він, звертаючись до Майка.

— Нічого ми не отримали, — відповідає Майк. — Слово честі.

— У вас немає честі, — каже Шутц, — ви можете говорити все, що завгодно.

— Я тут із зовсім іншою метою… — наполягає Боканскі. — І це не стосується зовнішності чи спортивних змагань, ви це чудово знаєте.

— О, — каже Шутц, — якщо ви говорите загадками, я перестаю вас розуміти. Ходімо ліпше до моїх дівчат, ми й так згаяли багато часу… Я прошу у вас годину вашого часу, і після цього я дам вам спокій…

— Послухайте, — кажу я, — ну, правда, я вже ситий цим по самі вуха, і це не метафора. Ще двадцять чотири години тому я був повністю незайманим, і запевняю вас, я жалкую за тим часом. Бо від учорашнього ранку я тільки те й роблю, що…

— О, — перериває мене Шутц, — на один раз більше чи менше… Ходімо…

Ми йдемо за ним через низку величезних кімнат, пофарбованих у світлі кольори, з великими вікнами, що виходять на море, присутність якого ледь вгадується вночі. Надворі починає сіріти. Нарешті ми підходимо до сходів, що ведуть вниз.

— Знову підземелля, — помічаю я.

— Там прекрасні умови, — відповідає Шутц. — Постійна температура, бездоганна звукоізоляція, безпека, все, що потрібно.

Ми заглиблюємось у надра землі… дуже чисті і ретельно напуцовані надра. Доктор іде перший, Майк за ним, а я замикаю процесію.

— Повернімося до нашої розмови, — каже Майк, — я б хотів знати, хто такий Поттар?

Шутц не відповідає і йде далі, залишаючись незворушним.

— Ви чули про Поттара? — продовжує Майк. — Рокі, ви знаєте, хто такий Поттар?

— Ну… так, як і всі, — відповідаю я. — Я читав його статті… але ніколи його не бачив…

— Невідомо, хто такий Поттар, — веде далі Майк, який говорить задумливо, ніби на самоті, — але за Поттаром вже стоять двадцять мільйонів американців, які готові йти за ним, щойно він подасть сиґнал. А Каплан?

— Я знаю, хто такий Каплан… — кажу я. — Це він нещодавно проводив кампанію проти губернатора Кінґерлі.

— Каплан з’явився у політичному житті чотири роки тому, — повідомляє Майк, — і він зміг зірвати всі проєкти Кінґерлі, людини, яка вже двадцять років у грі… Про Каплана нічого невідомо. Але якщо дати собі клопіт порівняти теорії Каплана і Поттара… на нас чекають цікаві сюрпризи…

— Я майже не стежу за політикою… — каже Шутц.

Ми доходимо до кінця сходів, і Шутц знову веде нас світлими та порожніми коридорами. Підлога скрізь встелена товстим бежево-рожевим килимом, а хромовані настінні світильники яскраво освітлюють стіни.

— Каплан і Поттар подобаються натовпові, — каже Майк. — Вони вродливі, розумні, харизматичні… І вони ведуть небезпечну гру. Вони загрожують безпеці всіх Сполучених Штатів…

— Можливо, так воно і є, — каже Шутц. — Та я повторюю, мене це мало цікавить… Я передусім естет.

— Каплана і Поттара було створено у вас… — холодно каже Майк.

Якийсь час панує тиша. Шутц зупиняється, і крижаний погляд його сірих очей впирається у Майка.

— Послухайте, Боканскі, — каже він, — позбавте мене ваших жартів… Поговорімо про інше… Я прошу про це як про особисту послугу…

— Гаразд, — відступає Майк, — я не наполягатиму… Але не сподівайтесь, що я повірю, ніби ви обмежуєтесь лише розвитком зовнішності людей… Я точно знаю, що трьох з п’яти політиків, які становлять загрозу нашому нинішньому урядові, виростили й сформували ви… І, до речі, мої вітання… Ваша система дуже ефективна.

Шутц починає сміятися.

— Слухайте, Боканскі… Я вже збирався розсердитись, але ви кажете це так серйозно, що я вам пробачаю… Я, Маркус Шутц, хочу зруйнувати свою країну… Я засилаю своїх аґентів у всі середовища, щоб захопити керівні важелі? Мій любий, та ви жартуєте… Та я у себе на острові король. Тільки що без корони. Я тут займаюся своїми експериментами в мирі та спокої…

— Не будемо більше про це, — зупиняє його Майк. — Де ваші дівчата?

— О! — каже Шутц. — Золоті слова… Ми вже прийшли.

Він відступає, щоб пропустити нас до великої зали, центр якої займає робочий стіл. Він підходить до столу, висуває одну з шухляд, наповнену картками, і починає їх вивчати.

— Гаразд, — каже він. — Кімнати номер 309 і 311. Я покличу їх, і за годину ви будете вільні… В сенсі вільні піти звідси. Бо я ціную гумор, але до певної межі.

— Запевняю вас, що ми не маємо наміру надовго тут затримуватись, — кажу я. — Якби ви не просили нас залишитись так наполегливо, ми б уже повернулися туди.

— Ви, певно, почуваєтесь у смішному становищі, — продовжує Шутц. — Сісти у В-29, спуститися на парашутах, як десантники, роздягнутись і захопити дім безневинного старого, який вирощує людські рослини, достоту як інші вирощують орхідеї чи бараболіди… Дійсно, не вельми славний подвиг…

— Визнаю, це по-дурному, — погоджується Майк.

Але в мене таке враження, що Майк поводиться дедалі обережніше…

— В будь-якому разі, — продовжує Шутц, — ходіть зі мною. Я покажу вам, де це.

Він бере телефонну слухавку.

— Відправте P.13 та Р.17 до кімнат 309 і 311, — каже він і повертається до нас.

— Ці дві — ідентичні. Якщо ви волієте бути разом вчотирьох, природно, це на ваш розсуд… Дві кімнати з’єднані.

— Дякую, — відповідає Майк. — Ми скористаємося з цього дозволу.

Шутц неуважно кладе слухавку.

— Ну що ж, ходімо.

Ми йдемо за ним, як два вірні мисливські собаки для полювання на равликів[10]. Біля кімнати 309 він зупиняється, і Майк заходить туди. Я заходжу в наступні двері.

— До зустрічі! — кричить нам Шутц, залишаючи нас.

Охорона його коридорів серйозна. Ми не бачили душі живої, відколи спустилися.

У моїй кімнаті на мене чекає надзвичайно гарненька особа. Вона має вогнисто-руде волосся. Вся вона руда з ніг до голови.

— Привіт! — каже вона. — Ви хоча б з серії S?

— Я вільний стрілець, — відповідаю я. — Я працюю тільки на себе.

Вона здається трохи здивованою.

— А як ви тут опинилися?

— Таке трапляється, — кажу я. — Якби не було таємниць, життя було б нецікаве.

Я прямую до дверей, що ведуть до сусідньої кімнати, і заходжу, не стукаючи. Майк сидить на ліжку. Перед ним стоїть точна копія моєї партнерки.

— Ну що, Майку, відчуваєте бажання?

— Мені це починає набридати, — каже він. — По-перше, я цього всього не люблю. По-друге, мені цілком достатньо одного разу на тиждень. Може, залишити їх самих? Хай би розважались?

— Чудова ідея, — кажу я і повертаюся до своєї кімнати.

— Ходіть зі мною, Саллі, — кажу я. — Пограємо в ігри.

— Залюбки…

Вона крутить задом і притискається до мене, проходячи повз. Я лишаюсь незворушним.

— Я вам не подобаюся? — запитує вона.

— Подобаєтесь, кицю, — відповідаю я. — Але я гомосексуальний.

— Що це означає?

— Що я люблю тільки подібних до себе. Тож якщо ви не проти, ви будете розважатися з Мері.

— Але чому ви так нас називаєте? — питає вона.

— Мені не подобаються номери, — кажу я.

Вона дозволяє відвести себе і стурбовано дивиться на мене. Побачивши її, Майк скрикує.

— Це неправда! Якась маячня! Вони не можуть бути такими схожими!

— Та ні, — протестує Мері. — Ми близнючки з однієї серії…. Ви ж знаєте…

— Це обурливо, — каже Майк. — Одружитися з такою жінкою і щомиті думати, що вона вас зраджує з іншим…

— Але нас двоє, — каже Саллі. — Двоє, розумієте?

— Ви хоча б знаєте, чим можуть дві гарні дівчини зайнятись наодинці? — каже Майк.

— Це категорично заборонено, — відповідає Мері.

— Я вам поясню, — каже Майк. — Я не можу спати з вами, тому що мій лікар забороняє мені такі вправи. Я дуже кволий і маю весь час відпочивати.

— Вам зовсім не хочеться відпочивати, — каже Саллі. — Це видно.

— Не хвилюйтеся, — присаджує її Майк. — Це рефлекс, щось на кшталт трупного заклякання, це нічого не означає. Ідіть-но сюди! Ви!

Він хапає Саллі.

— Я б дуже хотів відрізняти вас одну від одної.

Він садить її собі на коліна, а вона докладає всіх зусиль, щоб це до чогось призвело… Та він задовольняється тим, що боляче кусає її за ліве плече. Вона кричить і відбивається. Він трохи засмоктує шкіру, щоб отримати гарний фіолетовий відтінок синця, і відпускає її.

— Отак, — каже він, — ми більше вас не сплутаємо. Тепер, Мері, ідіть лягайте на ліжко.

Він хапає її і кладе на ліжко. Вона пасивно піддається, тільки уривчасто дихає. Він хапає Саллі, повертає її і кладе зверху на свою подругу.

— Ви в робочій позиції, якщо можна так сказати, — продовжує він. — Користайтеся з того, що дав вам Бог, діти мої.

Вони відсуваються одна від одної, рожеві від зніяковіння.

— Але… ми ніколи такого не робили… — каже Саллі.

— Цим займаються дуже гарні люди, — запевняє Майк. — Поцілуйтеся… Помаленьку… Це дуже приємно, ось побачите.

Він сідає навколішки біля них і присуває їх одну до одної. Мері починає розуміти і готується поцілувати Саллі, яка піддається. За допомогою Майкових пестощів вони скоро починають активно кохатися. Час від часу Майк їх відчайдушно ляскає по сідницях…

— Ну ж бо, мої хороші, — каже він. — Це нікому не завдає шкоди, і від цього не буває дітей.

Скажу вам, що дивитися на двох гарних дівчат, які кохаються, досить приємно… Для мене це нове видовище, але я швидко звикаю. Волосся Мері обмітає шовковисту шкіру стегон Саллі, яка перша розтискає обійми і відкидається, хихочучи від задоволення… Мері це сприймає інакше…

— Продовжуй, потворо… Хіба я зупинялась?..

— Ну, мала, — втручається Майк, — не хвилюйся… Зрештою, мій лікар, мабуть, помиляється…

Він лягає поряд з Мері і притискає її до себе, поклавши руку на її груди. Вона вигинається і притискається спиною до його живота. Майк діє з дивовижною точністю…

От чорт… Мені не дістається нічого… Я, мабуть, був занадто впертий… Я відвертаюсь і йду до сусідньої кімнати… Розважайтесь, діти мої… А я трохи посплю… Я лягаю і заплющую очі… П’ять секунд… Я сплю… 

XXVII. РОЗМОВИ ПРО ФІЛОСОФІЮ

Мене термосить чиясь дужа рука. Я прокидаюсь і бачу, що поряд зі мною стоїть спітнілий і захеканий Майк.

— Року, — каже він, — виручайте мене… Я вже не можу їх заспокоїти… Даймо їм гарного прочухана і матимемо спокій…

— Майку, друже, — кажу я, ще весь скутий залишками сну, — ви ж самі винні…

— Я вас прошу, зробіть мені послугу, Року, — просить він.

— Ви чудово можете дати їм жару самотужки, — кажу я. — Все це історії старого імпотента, приховане самобичування…

— Року, — каже Майк, — присягаюсь, коли я прибув на цей острів, я був незайманим. Я читав книжки і знав теорію, але я ніколи не торкався жінки…

— Ну як вам не соромно! — кажу я.

Я не можу втриматись від сміху, дивлячись на його засмучене обличчя…

— Це правда, — каже Майк. — Мене цікавить фізична культура…

— Хлопче, — кажу я, — в житті є ще й інші речі…

Я йду за ним до сусідньої кімнати, двері якої він весь час тримав, і дві фурії накидаються на нього… Я хапаю одну з них за те, що потрапляє мені під руку, кладу її собі на коліна й виписую їй по дупі цілу серію ляпанців, про яку оповідалося у Священній історії. Після цього я піднімаю її та затоплюю кулаком в око. Це Саллі… Я впізнаю її за укусом. Вона продовжує хвицатись. Я відводжу її до своєї кімнати і зачиняю на ключ. Я повертаюся назад і бачу, що Майк сидить на спині в Мері, яка простягалася долілиць на ліжку і, здається, більше не ворушиться.

— Я терпіти не можу бити жінок, — кажу я, — але чи можна сприймати їх як жінок?

— Ні, — відповідає Майк. — А може, вже підемо звідси?..

— І що, кинемо наше завдання? А які відомості ми принесемо Енді?

— Ніяких, — каже Майк. — Ми це все вже знаємо. Сіґмен знає такі деталі про Шутца та його справи, що за цими матеріалами можна написати книжку, завгрубшки зі словник Вебстера.

Я сідаю поряд з ним на стегна Мері. Вони гарячі.

— Чудова професія — детектив, — кажу я, потягуючись. Тепер має бути шоста ранку, і я страшенно хочу їсти.

— Невже Шутц дійсно зробив все, про що ви кажете? А ця історія з Поттаром і Капланом? Чого він хоче?

— Стати президентом Сполучених Штатів, — каже Майк.

— Але будь-який американський громадянин може стати президентом Сполучених Штатів, — відповідаю я. — Так написано в книжках. То чому йому не можна? Принаймні тоді в нас нарешті стануть сенаторами красиві хлопці.

— Ви, — каже Майк, — переходите тепер на бік ворога. Згадайте ті таблички з написом «вади зовнішності», і те, що відбувалося на вулицях Лос-Анджелеса, і дівчат, яких він викрадав…

— Чорт забирай, — кажу я, — то просто психопатки… Якщо вони всі такі, як Мері Джексон, я б йому тільки подякував…

— А операції? — згадує Майк. — Ви пам’ятаєте про операції, Року?

— Але ж він стверджує, що то його помічники скористалися з ситуації. Він назвав братів Петросянів, чи не так?

— Це неприйнятно, — каже Майк. — Не можна дозволяти одній людині керувати всім…

— А ви хочете, щоб це була банда корумпованих політиків? — кажу я. — Звісно, є ця історія зі знищенням всіх негарних людей. Але, врешті, ми з вами не належимо до цієї категорії, тож…

Поки ми ведемо розмову, Мері вирішує, що це все триває надто довго, вона починає ворушитись і намагається скинути нас з себе.

— Ану тихо! — наказує Майк, лунко ляскаючи її по сідниці.

— Ох, — стогне вона. — Я почуваюся так, ніби по мені котком проїхались…

— Я теж, — каже Майк, — тож стули пельку.

Він продовжує.

— Ви не уявляєте, скільки людей доведеться знищити, Рокі. Це жахливо.

— Але ж вони всі потворні, — кажу я. — Після цього все буде дуже гарно…

— Але негарні люди теж потрібні, — не погоджується він. — Господи, що ж ми робитимемо без потвор?.. Ви не розумієте. Я повторюю: хто ходитиме в кіно, якщо всі люди будуть прекрасні, як античні боги?

— Тоді ми ходитимемо дивитись на потвор, — кажу я. — Досить буде зберегти кількадесят виродків.

— Ви усвідомлюєте, що тоді потрібно буде бути потворним, щоб мати успіх у жіноцтва, — продовжує Майк у відчаї. — Тож всі кривобокі ходитимуть з переможним виглядом, а ми зможемо розважатись тільки самотою… Це буде дуже гарно, як ви кажете, правда?

— Оце, — кажу я, — збіса переконливий арґумент, тим паче, що він ad hominem[11]. Звісно, що в нинішній ситуації ми маємо успіх у дівчат… Але бачите, до чого це приводить? Ми залишаємося незайманими до двадцяти років і пізніше.

— Те, що ми нікчеми, — каже Майк, — не означає, що потрібно знищити все суспільство, хай навіть це суспільство ще більших нікчем.

— Я зовсім не згоден з такою логікою, — кажу я. — По-перше, ми не зовсім нікчеми, ми цнотливці, що навіть гідне похвали. По-друге, щодо інших, — мені наплювати.

— Мені теж, — каже Майк. — Тільки якщо я це заявлю Енді Сіґменові, він верещатиме на мене годинами і доводитиме, що я просто бовдур. Ось чому я краще залишатимусь вірним присязі таємних аґентів. Забираймося звідси і готуймо наш рапорт. І нехай Енді сам дає цьому раду.

— Добре, — погоджуюсь я. — Ходімо звідси. Але як?

— Відчинимо двері і підемо собі.

— І зустрінемо татуся Шутца, який бігтиме за нами з кулеметом. І мови бути не може.

— Та ні, — каже Майк, — це дурниці. Він працює у своєму кабінеті.

— Ну то ходімо.

Ми вдвох встаємо, а Мері лишається на місці. Вона зітхає з полегшенням і засинає. Їй потрібно добре розчесатись і прийняти хороший душ.

Майк іде до дверей і відчиняє їх. Він дивиться у коридор, праворуч, ліворуч.

— Нічого, — каже він. — Можна йти.

Він виходить, я за ним. Ми робимо кілька кроків. Усе спокійно і тихо. Ми намагаємось знайти сходи.

— Це там… — каже Майк без вагань.

Якби його пес був з нами, ми б уже давно знайшли вихід… Це місце якось мене пригнічує. Ось сходи. Все просто. Та нагорі все зачинено. Авжеж, все дуже просто.

XXVIII. Шутц їде у відпустку 

Ми намагаємося відчинити перші двері. Вони піддаються з четвертої спроби. Ми стараємося робити якомога менше шуму, але ми знесилені… Намагання не здіймати шуму дуже втомлюють.

Після перших дверей, природно, є другі….

— Як мені все це остогидло, — кажу я. Я кричу. Я зараз кричатиму. Я буду репетувати. Я буду горлати… Уа-уа-уа…

І я видав такий вереск, що позаздрив би сам Тарзан, і тепер я почуваюся набагато краще. Велика зала, де ми перебуваємо, зловісно відлунює.

— Ви з глузду зсунулись, Бейлі, — обурюється Майк. — Що вам дає це ревіння?

— Полегшення, Майку, — кажу я. — Спробуйте. Це прекрасний спосіб.

І я повторюю цю вправу знову. Цього разу я відчуваю, що аж посинів. Я навіть чую, як на столі починають дзвеніти келихи.

— Це дурня, — каже Майк. — Я можу краще. Послухайте лишень.

Він розставляє ноги, складає руки рупором і видає надпотужну серію такого оглушливого волання, якого ніколи не чув навіть Єрихон. Я не хочу залишатись у боргу і відповідаю йому з усієї сили. Так ми і стоїмо там, кричимо одне одному в обличчя, і раптом мені хтось виливає відро крижаної води прямо на сідниці. Я вже й забув, що я зовсім голий, але вода мені блискавично про це нагадала. Майк повертається. Він піддався точно такій же процедурі.

— А нехай йому грець, що за свинство! — вигукую я. — Не можете дати людям спокійно відволіктися?

І тут я бачу, що за нами стоїть… та це ж він!.. той самий гад!.. паскуда!..

Одне слово, це той мерзотник, який запихав мені в задницю електроди. Ну все, сволото, тобі кінець! Я підстрибую вгору і приземляюся вже біжучи. Він передбачив мої дії і вже мчить щодуху переді мною. Майк біжить за мною, і ось ми всі біжимо через Шутцову віллу, немов кенґуру, тобто з інтермедіями у вигляді підстрибів.

Він чимраз більше відривається вперед, адже знає цю місцевість, що дозволяє йому швидко відчиняти двері і тікати. Але тут я його майже наздоганяю. Біжучи, я обсипаю його лайкою:

— Скурвий сину! Дебіле! Виродоку! Зупинися, якщо ти не боягуз!

Та марно, адже я важу на добрих тридцять кіло більше, ніж він… В душі я схильний до підлоти. Ми біжимо в новому коридорі, і я ледь не дістаю колінами власного носа, стільки в мене завзяття. І я наздоганяю… метр… два…. Він лише за три кроки від мене. У кінці коридору ще одні двері… Він не зупиняється… Він біжить ще швидше… Бах! Він врізається у них… Двері зачинені, але вони все одно відчиняються… Я наступаю йому на п’яти… Тепер ми на вільному просторі! Господи, ми надворі! Я одразу відстаю на чотири метри, і Майк мене обганяє… Ми біжимо вузькою піщаною стежкою. Цей клятий садист взутий у тенісні туфлі, а ми ранимо босі ноги… але нехай… ми його впіймаємо…

Він швидко спускається схилом, крізь кущі з червоними квітами та іншу рослинність… Свіжий бриз б’є нам в обличчя, і шум океану вже близько. Цей клятий санітар знає безліч підступних вивертів. Для мене справа честі наздогнати Майка, за чиєю спиною я тепер ревниво стежу… А в нього гарні м’язи, у цього свинтюха… Тим часом наш утікач, що попереду, стрибає, мов коник, а коли він ледь не падає, він розчепірює поли свого медичного халата, щоб планерувати… Схил дуже крутий, а він летить по ньому стрілою. Ніколи б не подумав, що такий невисокий чоловічок може так швидко бігати. Він, щоправда, не кохався перед цим цілу добу. Хоча… з татусем Щутцом вже нічого не знаєш напевне…

Нарешті він спотикається і котиться по землі… Але він не зупиняється… Ми вже майже на краю берега… Невеликий стрімчак метрів шести… Йому вдається встати, і він стрибає вниз головою…

Прокляття! Він нас надурив… Я не стрибаю за ним — у мене не стане сил, щоб виплисти. А у воді тепер, мабуть, дуже приємно.

Праворуч від нас простягається невелика піщана затока. Вона дуже гарна, оточена свіжою зеленню та червоними скелями. Там на якорі гойдається якесь судно… Маленька моторна яхта завдовжки метрів з тридцять… справжній мільярдерів корабель…

— Тут десь є стежка? — запитує Майк.

— Так, — кажу я, бо щойно її побачив.

— А його так залишимо?

Санітар борсається у воді за п’ятдесят метрів від нас. Ми повертаємо праворуч і підходимо до затоки… Ми потрапляємо до неї через положистий схил, вкритий цементом і оточений квітами. Справді, доктор Шутц гарно облаштував свій заміський маєток.

Раптом позад нас лунають швидкі кроки. Ми обертаємося. Це він, Шутц.

— Ну що, — звертається він до нас. — Ви добре провели ніч?

Ми остовпіли. Він тримає в руці легкий несесер з крокодилячої шкіри. Сам він свіжий, бадьорий і видається молодшим, ніж завжди.

— Їдете кудись? — запитує Майк.

— Так, — каже Шутц, — саме цього дня я щороку їду у відпустку. Ви мені вибачте…

— А… ваші досліди? — питає Майк.

— Я беру з собою все потрібне для цього, — відповідає Шутц. Не переймайтесь…

— А ваші піддані? — запитую я.

— Вони залишаються тут, — каже Шутц. — Вони вже звикли влаштовуватись самі. У мене є дуже здібні люди в серії W.

— Поттар і Каплан теж з цієї серії? — допитується Майк.

— О, бачу, це питання не дає вам спокою, — каже Шутц. — Але, знаєте, окрім Поттара і Каплана, є ще Каунт Джилберт, Льюїсон… і ще кілька інших…

— Отже… — промовляє Майк.

— Отже, ваш міноносець, — пояснює Шутц, — робитиме тільки те, що йому накаже Каунт. Адміралом флоту не стають за красиві очі, даруйте такий вульґарний спосіб висловлювання. Хоча мені здається, що він вам особливо до смаку.

— А Льюїсон… це ж секретар президента Трувумена, — уточнюю я.

— Так, — підтверджує Шутц. — Нашого дорогого президента… знаєте, помалу ми наближаємося до мети… Цього разу ми залишаємо все як є, поки вляжеться шум, але за п’ять років потворних більше не буде…

— Чорт забирай, а ви цікавий…

— Та ні, — каже Шутц. — Мені просто дуже подобаються красиві хлопці і дівчата. Ви обоє мені симпатичні… Я запрошую вас працювати зі мною у Білому домі. А тепер я вас залишаю, мені вже час… До побачення, Рокі… До побачення, Боканскі…

— Овва, — вигукує Майк, — ви мене вражаєте…

— А Енді Сіґмен отримає підвищення, — додає Шутц, — не турбуйтесь…

— Щодо ґранат… — каже Майк, — мені дуже шкода… Це було радше, щоб наробити галасу, а не щось інше.

— Пусте, — каже Шутц. — Я вас прошу, не переймайтеся… До побачення, хлопці…

Він потискає нам руки і віддаляється безтурботним кроком… Ми дивимося, як він іде. Його видовжений елеґантний силует відштовхується від землі і переноситься до човна, який щойно перед цим відчалив від яхти… Шутц робить нам знаки… А потім човен обминає яхту і ховається за нею від наших очей.

Майже одразу корабель починає рухатися, і за ним клекоче піна. Корабель повільно розвертається, щоб показати свій ніс океанові, і рушає вперед. І вже скоро він мчить на повній швидкості…

На палубі високий чоловік у білому махає нам рукою… і ми робимо так само у відповідь.

Майк кладе мені руку на плече.

— Року, — каже він мені, — я зовсім не знаю, що робити.

— Ми ще можемо покидати каміння у пику санітарові, — кажу я.

— Ох, — каже Майк, — я не влучу при чотирьох спробах з п’яти. Нехай плаває, його зжеруть акули, біскуфлі та морські монстри Тихого океану.

Ми меланхолійно піднімаємось цементованою доріжкою…

— Що скаже Енді? — бурмочу я.

— А що він може сказати? — відповідає Майк так само.

— А хлопці з міноносця?

— Якщо Шутц сказав правду і якщо адмірал флоту Каунт Джилберт його людина, вони робитимуть тільки те, що захоче Шутц.

— Треба піти до Енді і все розповісти йому, — кажу я.

— І знову надіти штани, — каже Майк. — Мені вже починає набридати вдавати ці нудистські ігри. І як же незручно так бігати…

— Нам ще пощастило, — підсумовую я зітхаючи, — що не довелося лазити про деревах.

XXIX. Сіґмен ухвалює рішення

Ми знову в товаристві Сіґмена та його хлопців. Майк завершує розповідати про наші пригоди, а Обер Джордж штовхає мене ліктем і дивиться на мене із заздрістю.

— Вони були руді, кажете?

— Як вогонь, Обере.

— От чорт, — каже він. — Якби моя жінка не була угоркою, та ще й такою ревнивою, я б залюбки виписав би собі кілька дамочок у татуся Шутца…

— І вам не соромно? — питає Джеймсон. — Ви ж одружений.

— Авжеж, — відповідає Обер. — Одружений чоловік має зобов’язання, і справедливо було б, якби їх компенсували якісь додаткові пільги. Така моя думка.

— Це гидко, — каже Джеймсон. — Я люблю тільки чоловіків.

— Ой, з вами треба стерегтися, — каже Обер. — Я краще здохну.

— Ви зовсім мені не до вподоби, — відповідає на це Джеймсон. — Мені більше б припав до душі містер Бейлі.

— Годі цих жартів… — кажу я тихо, намагаючись не заважати Енді та Майкові.

Ці двоє щойно закінчили свою таємну нараду.

— Гаразд, — каже Енді. — Загалом все гаразд.

— Все гаразд, — підтверджує Майк. — А може, підемо поїмо чогось пристойного? Ваш шоколад і печиво — це дуже добре, але я б краще з’їв дюжину гамбурґерів з сиром та яйцями.

— Годі, Майку, — кажу я. — І не згадуйте про ці недоступні для нас речі… Я б уже рідну матір з’їв між двома шматками хліба…

— Скажіть-но, — каже Обер, — а якщо ваша мати схожа на вас, ви могли б мене з нею познайомити?

Цей клятий Обер ніяк не заспокоїться.

— Шефе, — звертається він до Енді, — я б хотів, щоб ми відвідали оселю татуся Шутца раніше, ніж ті поганці-моряки заберуть у нас з-під носа гарних лялечок.

— Діти мої, — каже Сіґмен, — я не знаю, що нам робити… Потрібно повернутись до табору і попередити тих двох, що лишилися нагорі. А потім, думаю, нам залишається тільки чекати на прибуття міноносця… Що це таке?

На дорозі з’являється якийсь чоловік… Ми всі сидимо кружком на траві… Погода чудова, повіває ніжний вітерець, навколо розливаються пахощі квітів і зелені…

— Містер Сіґмен? — запитує незнайомець.

Він не здається небезпечним. Джеймсон та Обер різко встають і оточують його.

— Це я, — каже Енді.

— Доктор Шутц доручив мені повідомити вас, що він надає вісім кімнат у розпорядження вашої команди. На період, який ви захочете… По вас та ваших колеґ приїде авто… — Сіґмен злегка червоніє, а потім, тримаючи хорошу міну при поганій грі, встає.

— Гаразд, — каже він. — Ходімо, діти мої…

— Зараз під’їде машина, — каже чоловік. — Залиште ваш баґаж.

— Згода, — каже Сіґмен, — а ми підемо за вами.

Ми проходимо тим шляхом, яким ми з Майком вже йшли.

«Вади зовнішності» вже зникли… Певно, завдяки люб’язній турботі лікаря… дивна все ж таки він людина… Обер не може втриматися на місці.

— Скажіть, містере Бейлі… Думаєте, вони не вважатимуть мене якимось волоцюгою, ті руді дівчата?

— Та ні, Обере…

Я зовсім не знаю, чи він їм сподобається… хоча думаю, що так… Але думка про добрий сніданок і зручне ліжко гріє мене набагато більше, ніж всі ці історії про жінок. Я вже свою норму виконав на кілька днів наперед…

Майк приєднується до мене.

— Тепер побачимо, — каже він.

— Що побачимо?

— Як воно буде з моряками з міноносця…

— Серед моряків є красиві хлопці, — кажу я.

— Так, — каже він, — але також там є миршаві і зовсім потворні…

— Я впевнений у тому, що кажу, Майку. Що бридкішими вони будуть, то більше їм це сподобається. Побачите, як вийде з Обером, який має непоганий вигляд, але важить сорок п’ять кілограмів і схожий на блоху. Вони з’їдять його живцем. Це точно, друже, за потвор вони будуть битися, кажу вам.

Ми підходимо до вілли, і цієї миті лунає сирена корабля. Енді підстрибує.

— Це міноносець! — вигукує він. — Хлопці, нам треба поспішати з рішенням. Врешті-решт, питання вже розв’язане, ми нічого не зможемо вдіяти проти Шутца. Але ми можемо показати цій флотській наволочі, що хлопці з ФБР обслуговуються першими. Ну, ворушіться, хлопче, — каже він нашому провідникові, підштовхуючи його перед собою.

Майк і я, ми тримаємося в першому ряду.

— Де кухня? — запитую я у провідника.

— Там. Потрібно обійти будинок.

— Що це буде? — питаю я у Майка.

— Ми зараз наїмося, — відповідає мені він. — А решта — то вже їхня справа…

XXX. Флот отримує почесті

Ми з Майком у велетенській кухні, обладнаній для того, щоб готувати їжу щонайменше на п’ять сотень людей. Майк зупиняється перед холодильником і падає навколішки, щоб подякувати Богові… На це він не витрачає багато часу і встає, відчиняючи емальовані дверцята приладу.

Я облизуюся, коли бачу, що там є всередині… Чудово… Ми зараз підживимось… Ланґусти, холодна риба, курячий холодець, молоко… Ура! Ми нагрібаємо повні руки і починаємо жувати.

Десь із чверть години минає під звуки щелеп та задоволене цокання язиків. Потім Майк переводить дух.

— Схоже, це все закінчується якось безглуздо, — каже він.

— А що, цілком логічний кінець, — відповідаю я. — Особливо вдало, що тут є смачна риба…

— А що робитиме Сіґмен?

— Нічого… Побачимо….

— Хлопці з міноносця будуть скоро?..

— Вони вже мають бути десь тут…

Тим часом до нас заходить чоловік, вбраний у біле.

— Боканскі, — каже він, звертаючись до мене. — Це ви?

— Це він… — я вказую на Майка.

— Енді Сіґмен сказав мені, що ви його заступник, — продовжує чоловік, повертаючись до Майка.

— А він що, зайнятий? — запитує той.

— Він зовсім сказився, — спокійно пояснює чоловік. — Він взяв для себе самого чотирьох дівчат, і всі вони просять про порятунок. Але він замкнув двері.

Я з гордістю дивлюся на Майка.

— Ну що? — кажу я. — Оце шеф!..

— Я розумію! — каже чоловік. — Але якийсь моряк передав мені повідомлення для Сіґмена. Він чекає на відповідь. Мені віддати його вам?

— Давайте! — каже Майк і простягає руку, щоб взяти документ.

Документ складено на бланку адміралтейства, і він має підпис Каунта Джилберта.

Наказую Енді Сіґменові та його людям перейти в повне розпорядження доктора Маркуса Шутца або його представників, а за їхньої відсутності вживати всіх заходів, що можуть допомогти в його роботі, оскільки в ній найвищою мірою зацікавлене Міністерство оборони. Цим наказом їм надано всі повноваження.

— Що я й казав, Майку. Якщо Шутцові люди перебувають в уряді, працювати на них означає служити країні… А коли там опиняться Поттар і Каплан, ми вже не зможемо їх розглядати як ворогів держави…

— Господи! — вигукує Майк пригнічено. — У нас попереду прекрасні часи, я вам кажу…

— Ну ж бо, Майку… опануйте себе… Тепер ви головний.

Майк випростується.

— Моряк ще тут? Нехай прийде, — каже він чоловікові, який приніс повідомлення.

— Добре, — каже той.

Він виходить і повертається в супроводі найбридкішої потвори, яку я колись бачив у флотській уніформі.

— Ви знаєте, що маєте мені підкорятися? — питає Майк.

— Ми в курсі, — каже чоловічок, віддаючи йому честь.

— Тоді, — починає Майк… він дивиться на мене і вагається якусь мить. — Тоді нехай з корабля приведуть двадцять п’ять найвродливіших моряків і двадцять п’ять найпотворніших. Нехай вишикуються у дворі й чекають нових наказів.

— Слухаюсь! — Матрос віддає честь і віддаляється, карбуючи крок.

— А ви, — каже Майк чоловікові з вілли, — виведіть п’ятдесят найгарніших дівчат татуся Шутца в сад перед віллою. У робочому вбранні.

— Слухаю вас, шефе! — відповідає чоловік. — Серію Р?

— Так, серію P.

Чоловік іде, а Майк витирає лоба.

— Ну, Рокі, — каже він, — у нас буде чисте сумління. Цей експеримент, на мою думку, дуже допоможе Шутцові у його роботі.

— Скільки часу їм потрібно, щоб прийти? — запитую я. — Я б хотів дізнатись, як це відбуватиметься.

— Мені страшно, — зізнається Майк. — Мені по-справжньому страшно, Бейлі.

Ми виходимо і знову опиняємося перед великим низьким будинком. Сонце сяє, пальми ледь помітно хитаються, а від квітів навіть очам боляче, такими яскравими стають їхні кольори під сонячним промінням.

Починають виходити дівчата. Голі, певна річ… групами по чотири чи п’ять абсолютно ідентичних… Там є і руді, схожі на тих, з якими ми бавили час цієї ночі… Чорняві… Біляві… Всі з ідеальними фігурами і такі прекрасні, що змусили б страждати будь-якого продюсера з Голлівуда.

— Станьте там, — наказує їм Майк. Він їх рахує.

— Ми зараз приведемо до вас чоловіків, і ви оберете того, який вам сподобається… Зрозуміли? За командою ви підійдете до нього і вкажете на нього… Вас буде рівна кількість.

Своєю чергою приходять моряки.

— Роздягайсь! — командує Майк.

Вони виконують наказ, не змигнувши оком. І то на краще.

— Шикуйтесь тут. У ряд. Чи є серед вас такі, хто відмовляється брати участь у досліді з прикладної фізіології, мета якого послужити Флотові і Сполученим Штатам?

— Я, — каже один гладкий і щокатий матрос, який робить крок вперед. — Я відмовляюсь з релігійно-етичних міркувань.

— Гаразд, — каже Майк. — Вам ніщо не заважає взяти участь у досліді. Подібне вже робили в Біблії, за царя Соломона.

Всі жінки тут. Чоловіки теж. Дійсно, у групі негарних є такі потворні, що при їхній появі в техаської корови молоко б звурдилося. Думаю, таких беруть на міноносці, бо там низькі стелі, та й взагалі важко набирати людей.

— Готові? — запитує Майк жінок.

Це вирішальна мить. Здається, їм так і кортить…

— Вперед! — наказує Майк.

Починається жахлива тиснява. Майк закриває обличчя. Сорок сім дівчат кинулись до групи хирлявих плюгавців і лише троє підійшло до другої групи. Причому ці троє дівчат разом підбігли до одного хлопця з фігурою Геракла, вкритого чорним волоссям, немов сатир, з великим гачкуватим носом та осяйними очима.

— Зупиніться!.. — каже Майк. — відпустіть їх!.. Все, відбій! Досить!

Надто пізно. Там вже суцільна купа мала. Двадцять чотири знехтувані вродливі хлопці дивляться на своїх товаришів з відразою і згодом починають вдягатися. З іншого боку таке переплетення тіл, що я відвертаюсь, зовсім ошелешений. Майк опускає очі й червоніє. Чути тільки уривчасте дихання жінок та вигуки їхніх обранців, що просять зглянутись. Час від часу два з’єднані тіла відділяються від загальної маси, роблять кілька кроків, щоб упасти трохи віддалік… але цієї ж миті котрась інша жінка налітає на свою суперницю, щоб відірвати її від тіла чоловіка та потрапити на її місце... Помалу ми наважуємось і починаємо дивитись… Там дійсно утворюються цікаві комбінації, що свідчить про розвинений командний дух…

— Шутц помилився, — каже Майк. — Шкода його… Він непогана людина… але він помилився… У нього вийде тепер покоління монстрів…

— Та ну! — кажу я. — Я в ньому впевнений… Він придумає, що з цим робити…

Тут один ошалілий моряк відділяється від рухливої купи і тікає щодуху, тримаючись за сідниці…

— Тут дехто махлює! — вигукує він. — Чорт забирай… Хіба недостатньо жінок?..

— Ви ж бачите, — каже мені Майк. — Система зламалась…

Я заперечую:

— Це помилка, Майку… Вони не можуть бачити, що вони роблять у цій купі…

Знехтувані моряки стають кружка, і один з них фотографує те, що відбувається, маленьким портативним фотоапаратом. Інші мають ображений вигляд. Деякі набираються сміливості і підходять до групи. Перші троє навіть успішно проникають туди, і їм вдається утворити кілька подвійних бензольних зв’язків… Але четвертого впізнають, і його викидають геть дві розпатлані гарпії, які женуться за ним, дряпаючи його нігтями та обсипаючи лайкою… Вони обзивають його потворою і погрожують жорстокою кастрацією…

Майк бере мене за руку.

— Ходімо, Року, — каже він. — Наше місце не тут. Ходімо скинемо кілька кілограмів і розслабимося до неподобства на пляжі… За такого стану речей у нас немає жодного шансу з жінками.

Я слухаюсь, і ми рушаємо до моря тієї миті, коли двадцять зневажених моряків, з шаблями наголо, намагаються разом атакувати групу. Від цього звалища здіймається такий запах поту та розпаленої плоті, що в мене голова йде обертом.

Ми йдемо мовчки, і Майк засмучено хитає головою.

— Це не життя, — каже він. — Шутц має рацію. Геть потвор! Вони забирають у нас все.

— Ваш погляд хибний, Майку, — кажу я. — Тут ви опинилися серед богинь, які щодня сплять з такими ж красивими хлопцями, як ви… Воно їм уже остогидло.

— Мені, між іншим, теж остогидло. Вони занадто досконалі…

— Ви вже самі не знаєте, чого хочете, — кажу я.

Ми підходимо до пляжу. Я штовхаю ліктем Майка.

— Хто це?

Дуже високий молодик зі сріблястим волоссям іде до нас… Він у цивільному… Побачивши нас, він усміхається. У нього пряма постава... Він дуже симпатичний і привабливий…

— Каунт Джилберт… — бурмоче Майк. — Це ж треба…

Тепер очевидно, що він Шутцове творіння… Я бачив його раніше тільки на фотографії… Я вражений, що він завдав собі клопоту через таку дрібницю… Все ж таки він велике цабе.

Ми спиняємося і вітаємо його.

— Містере Бейлі? — звертається він до мене. — Я бачив ваші фото у спортивних журналах. А ви? — продовжує він, повернувшись до Майка.

— Майк Боканскі, — кажу я. — Заступник Енді Сіґмена.

— Радий вас бачити… — каже він. — У вас стурбований вигляд. Сподіваюсь, все гаразд? Що ви зробили з моїми п’ятдесятьма матросами?

— О… їм є чим зайнятись… — каже Майк. — Я провів експеримент. Боюся, щоб він не засмутив Маркуса Шутца.

Я пояснюю Каунтові Джилберту, про що йдеться, і він сміється на все горло.

— Ходімо зі мною, — каже він. — Порядок встановиться сам собою… Тим часом я пригощу вас випивкою… Я прийшов сюди приватно…

— Мені набридло! — каже Майк.

Він зупиняється і раптом вибухає гнівом.

— Жінки — курви! Ти гаруєш, як бовдур, щоб наростити м’язи, щоб бути гарним хлопцем, щоб мати охайний вигляд, щоб не смерділо з рота, щоб мати пряму поставу, щоб не заважати сусідам своїми ногами, щоб бути здоровим і гарним… Але щойно їм трапиться якийсь деґенерат, вони стрибають на нього і ґвалтують, навіть не побачивши, що він має вставну щелепу й діряві легені. Це огидно. Це неправильно! Це несправедливо, незаслужено і неприйнятно…

— Не думайте так, — каже Джилберт.

Ми йдемо за ним… Я почуваюсь дуже добре… Санді Лав, певно, вже прокинулася у моїй кімнаті в Лос-Анджелесі і чекає на мене… Мона і Берил теж… Життя прекрасне…

— Я розчарований… — каже Майк. — Я відчуваю відразу до цих жінок. Піду краще знайду собі велику смердючу потвору.

Ми приходимо на пляж. Сірий човен міноносця чекає на нас.

— Піднімайтесь на борт, — каже Джилберт. — Щойно мої люди повернуться, ми вирушимо до Лос-Анджелеса… а там на вас чекають сюрпризи.

Він нахиляється до Майка.

— Не хочу вам давати безпідставних надій… але в моєму розпорядженні тепер горбата секретарка…

Очі в Майка запалюються.

— Вона дуже негарна?

— Вона просто бридка, — запевняє Джилберт, широко усміхаючись. — І до того ж у неї дерев’яна нога!..

Примітки

[1] З англійської назву «Zooty Slammer» можна перекласти як «Піжонська буцегарня» — тут і далі примітки перекладачки (якщо не вказано інше).

[2] Близько 1м 90 см.

[3] Bow-tie (англ.) — краватка-метелик.

[4] Англійською ім’я героїні Sunday Love означає Недільне кохання.

[5] Мається на увазі американська кінокомпанія Metro Goldwyn Mayer.

[6] Заради Божої ласки, безкоштовно (лат.).

[7] Газгольдер (з англ. gas holder) — резервуар для зберігання газу.

[8] Автомобіль марки «Неш» (Nash), який випускали у США з 1926 по 1957 рік.

[9] В період написання роману президентом США був Гаррі Трумен (Harry Truman), Віан же називає президента Truewoman, що англійською мовою звучить як «справжня жінка».

[10] Гра слів, якої не існує в американській англійській і яка не смішна у французькій мові // коментар Бориса Віана, який опублікував «І ми знищимо всіх потворних» як переклад твору американського письменника Вернона Саллівана, якого сам Віан і вигадав.

[11] Argumentum ad hominem (лат.) — перехід на особистості.