Емма Клайн

Дівчата

Пролог

Розсміявшись, я звела очі і затримала погляд на дівчатах.

Спершу звернула увагу на їхнє волосся, довге і нерозчесане. Тоді на коштовності, які виблискували на сонці. Троє з них були так далеко, що я побачила лише контури їхніх облич, проте одразу зрозуміла, що вони відрізняються від усіх інших у парку. Сім’ї юрмляться нерівними чергами, чекаючи на сосиски і бургери з відкритого гриля. Жінки в картатих блузках поспішають до своїх кавалерів, діти кидають бруньки евкаліпта, схожі на диких курчат, які розбігаються по ділянці. Ці довговолосі дівчата якось плавно пропливають над тим, що відбувається навколо них, трагічно й особливо. Неначе царівни у вигнанні.

Я розглядала дівчат безсоромно, відверто роззявивши рота: мені здавалося неможливим, щоб вони звернули на мене увагу чи помітили мене. Мій гамбургер — забутий на колінах, легкий вітерець ніс слабкий сморід від річки. Це був вік, коли я негайно розглядала й оцінювала інших дівчат, підраховуючи свої вади, тому одразу ж помітила, що темноволоса була найвродливішою. Я припустила це ще до того, як побачила їхні обличчя. Здавалось, її оточує якась загадковість, брудна сукня «смок» ледь прикривала сідниці. Її загороджувала рудоволоса, старша дівчина, одяг якої був так само пошарпаний. Неначе її щойно витягли з озера. Їхні дешеві персні були схожі на ще один ряд кісточок пальців. Дівчата були вкрай стурбованими, краса і огида водночас, хвиля настороженості супроводжували їх, коли вони йшли парком. Матері поглядом шукали своїх дітей, і спонукало їх до цього відчуття, незрозуміле їм самим. Жінки тримали за руки своїх кавалерів. Як завжди, сонце пробивалося крізь дерева, — сонні верби, пориви гарячого вітру над покривалами для пікніка — але буденність стривожили дівчата, пройшовшись звичним світом. Витончено і легковажно, розтинаючи його, як акули море.

Частина перша

Усе починається з «форда», що піднімається вузькою дорогою на малих оборотах, гул над жимолостю згущує серпневе повітря. Дівчата на задньому сидінні тримаються за руки, вікна авто опущені, що дозволяє ночі проникати всередину. Грає радіо, аж доки водій, несподівано розсердившись, різко вимикає його.

Вони перелазять через ворота, на яких досі висять різдвяні вогні. Спершу зустрічаються з німою тишею будиночка сторожа; той дрімає на дивані, його босі ноги притулені одна до одної, неначе батони. Його дівчина у ванній кімнаті стирає нечіткі дуги косметики з очей.

Наступний — головний дім, де вони налякали жінку, що читала в спальні для гостей. На тумбочці в склянці тремтіла вода. Жінка у вологих від поту бавовняних кальсонах. Її п’ятирічний син поруч з нею нишком бурмотів якісь нісенітниці, лише щоб не спати.

Вони загнали всіх до вітальні. Мить, коли налякані люди розуміли солодку повсякденність своїх життів, — ковток апельсинового соку зранку, різкий поворот на велосипеді, — вже минула. Їхні обличчя змінилися, неначе відкрилася завіса; розімкнулася потойбіч очей.

Я так часто уявляла собі ту ніч. Темна гірська дорога, похмуре море. Жінка звалилася на нічний газон. І хоч за багато років подробиці стерлися з пам’яті, нарощуючи шар за шаром, коли я почула, як близько півночі відмикається замок, це було перше, про що я подумала.

Незнайомець на порозі.

Я зачекала на звук, щоб виявити його джерело. Сусідська дитина товче по сміттєвому баку на тротуарі. Олень проривається крізь кущ. Це все, чим може бути, казала я собі, це далеке деренчання в іншій частині будинку, і намагалась уявити, яким безневинним знову буде здаватися простір при денному світлі, яким спокійним і безпечним.

Але шум тривав, різко вриваючись до реального світу. З іншої кімнати долинав сміх. Голоси. Двигтіння холодильника. Я хапалася за пояснення, але на думку спадало лише найгірше. Зрештою, так і мало все закінчитися. Загнана в пастку в чужому будинку, серед фактів і звичок життя когось іншого. Мої голі ноги, пописані варикозними венами, — якою слабкою я б здавалася, якби вони зайшли до мене, жінка середнього віку метушиться по кутках.

Я лежала в ліжку, затамувавши подих, пильно дивлячись на зачинені двері. Чекаючи непроханих гостей, жахи, які я уявляла, набували людської подоби і заповнювали кімнату — як я розуміла, героїв серед них не буде. Лише незрозумілий страх перед фізичним болем, який мені, мабуть, доведеться вистраждати. Я не намагатимусь тікати.

Я встала з ліжка лише після того, як почула дівочий голос. Високий і безневинний. Однак то не сильно втішало — це була Сюзен та інші дівчата, але від того нікому не стало легше.

Я жила в чужому будинку. За вікном похмурі густі приморські кипариси, петля з солоного повітря. Я харчувалася необдумано, як у дитинстві — жадібно ковтала спагеті, затерте сиром. У горлі пощипувала содова. Я поливала кімнатні рослини Дена один раз на тиждень, переносячи кожну до ванної кімнати, стромляла кожен горщик під кран, аж доки ґрунт добре зволожиться. Не раз я струшувала відмерле листя у ванну.

Спадщину, яку я отримала з фільмів своєї бабусі — її багатогодинні усмішки, невідступні усмішки на плівку, її шапка охайно зачесаних кучерів, — розтратила ще десять років тому. Я посідала проміжне місце в житті інших людей, працюючи доглядальницею з проживанням. Удосконалювала свою благородну непомітність носінням нежіночного одягу, зберіганням на обличчі приємного, нечіткого виразу садової статуї. Саме приємність і була важливою, оскільки магічний трюк з невидимістю був можливим, лише коли здавалося, що все так, як і має бути. Неначе це було те, чого я теж хотіла. У мене були різні підопічні. Дитина з особливими потребами, яка боялась електричних розеток і світлофорів. Старша жінка, що дивилася ток-шоу в той час, як я відраховувала їй пігулки на блюдці, блідо-рожеві капсули, схожі на дрібненькі цукерки.

Коли я втратила останню роботу, а іншої ще не знайшла, Ден запропонував свій будинок для відпочинку — доброзичливий жест давнього друга — начебто таким чином я зроблю йому послугу. Світло ліхтарів заповнювало кімнати розмитим мороком, як в акваріумі, дерев’яна частина будинку роздувалась і набухала від вологи. Будинок неначе дихав.

Пляж не мав популярності. Надто холодно, не було устриць. Уздовж єдиної дороги через місто тягнулися ряди трейлерів, розміщені розтягненими партіями, — флюгери скрипіли під час вітру, ґанки огороджені побіленими буйками і рятівними колами, оздобленням бідних людей. Іноді я курила трішки опушену пікантну марихуану від колишнього господаря, а тоді йшла до магазину в місто. Завдання, яке я могла виконувати так само умовно, як мити посуд. Він міг бути чистий, а міг бути брудний, і така варіативність мені подобалося, оскільки так урізноманітнювались мої дні.

Я рідко бачила кого-небудь надворі. Єдині підлітки в місті, здавалось, повбивали себе жахливо жорстокими способами — я чула про пікапи, що зіткнулись о другій годині ночі, про ночівлю в гаражі-автофургоні, яка закінчилась отруєнням чадним газом, про мертвого футбольного захисника. Я не знала, чи цю проблему породжувало заміське життя, надлишок часу, нудьга, транспортні засоби для розваг, чи, можливо, це була проблема всієї Каліфорнії, схильність до легковажного неоправданого ризику і дурнуватих кіношних трюків.

В океан я взагалі не заходила. Офіціантка в кав’ярні сказала, що це нерестовище великих білих акул.

З яскраво освітленої кухні вони дивилися на мене, неначе єноти зі звалища. Дівчина скрикнула. Хлопець став на повний зріст. Їх було лише двоє. Моє серце неймовірно шаленіло, але вони були такі юні — я вирішила, що це місцеві увірвалися на дачу. Я не помру.

— Якого біса? — хлопець поставив пляшку з пивом на стіл. Дівчина притулилася до нього. Хлопцеві на вигляд було близько двадцяти. Він був одягнений у шорти з накладними кишенями і високі білі шкарпетки. Під борідкою ховалися рожеві вугрі. Але дівчина була зовсім крихітка. П’ятнадцять, шістнадцять, її бліді ноги мали синюватий відтінок.

Я намагалася зібрати всю відвагу, хапаючись за поділ своєї довгої футболки. Коли я сказала, що зателефоную копам, хлопець фиркнув.

— Уперед, — він обійняв дівчину ще міцніше. — Зателефонуйте копам. Знаєте що? — він витяг свій мобільний. — Чорт забирай, та я сам їм зараз зателефоную.

Частина страху, яку я тримала у грудях, раптом розчинилася.

— Джуліан?

Я хотіла сміятися — востаннє я бачила його, коли йому було тринадцять. Тоді він був худорлявий і несформований. Єдиний син Дена і Еллісон. Над ним тряслися, як над розбитим яйцем, возили на конкурси з віолончелі по всій західній частині Сполучених Штатів. Уроки китайської по четвергах, чорний хліб і жувальні вітаміни, батьки захищали його від будь-яких невдач. Зрештою, він опинився в Каліфорнійському державному університеті Лонг-Біч чи Ірвіну. Пам’ятаю, там були якісь проблеми. Відрахування чи, можливо, якась легша форма покарання, а саме додатковий рік навчання в коледжі. Джуліан був сором’язливою, чутливою дитиною. Він щулився навіть від радіо в авто чи незнайомої їжі. Тепер під його сорочкою розповзалося тату у вигляді абстракцій. Він мене не пам’ятає, та й не мав би. Я була жінка, яка не входила до кола його еротичних уподобань.

— Я живу тут уже кілька тижнів, — сказала я, усвідомлюючи, що мої ноги оголені, а також соромлячись, що згадала про поліцію. — Я подруга твого батька.

Я бачила, що він щосили намагається пригадати мене, зрозуміти, хто я.

—Іві, — мовила я.

Досі нічого.

— Я жила в квартирі в Берклі. Поруч з будинком твого вчителя з віолончелі. — Ден іноді заходив з Джуліаном ненадовго після уроків. Джуліан жадібно пив молоко і оббивав ніжки мого стола, копаючи їх, мов запрограмований.

— О, чорт, — сказав Джуліан. — Так. — Я не могла сказати, чи він справді згадав мене чи я просто назвала достатньо заспокійливих деталей.

Дівчина повернулася до Джуліана, її обличчя нічого не виражало.

— Все гаразд, крихітко, — сказав він, цілуючи її в лоба, — його лагідність була несподівана.

Джуліан усміхнувся мені, і я зрозуміла, що він п’яний чи, можливо, одурманений наркотиками. Його обличчя масне, тіло надто спітніле, проте аристократичні манери він здобув, ще коли лише вчився говорити.

— Це Саша, — сказав він, штовхаючи ліктем дівчину.

— Вітаю, — вона ніяково глянула. Я й забула, що дівчата-підлітки можуть бути такі одурманені: бажання кохати так ясно виблискувало в неї на обличчі, що це навіть збентежило мене.

—І Саша, — сказав Джуліан, — це…

Очі Джуліана намагались зосередитися на мені.

—Іві, — нагадала я йому.

— Так, — сказав він, — Іві.

Він ковтнув пива, бурштинова пляшка поглинала яскраве світло. Він дивився повз мене. Розглядав меблі, вміст шаф, неначе це був мій будинок, а він сторонній.

— Господи, то ви, мабуть, подумали, що ми увірвалися в дім, чи щось на кшталт того?

— Я подумала, що ви з місцевих.

— Сюди одного разу вже вривалися, — сказав Джуліан. — Коли я був дитиною. Нас тут не було. Вкрали лише наші костюми для підводного плавання і пакунок з морськими вушками з морозилки. — Він знову потяг пива.

Саша не зводила очей з Джуліана. Вона була одягнена в підрізані, подерті джинси, які зовсім не підходили для холодного узбережжя, і завелику на неї трикотажну сорочку, яка, очевидно, належала йому. Рукава були обдерті і, схоже, мокрі. Її макіяж був жахливий, але я помітила ще дещо. Я бачила, що вона нервувалася, коли дивилася на неї. Я розуміла це хвилювання. Коли я була в її віці, то вагалася, як мені поводитися, чи не йду я надто швидко, чи не помічають інші мій внутрішній дискомфорт і напруженість. Неначе всі безупинно оцінювали мою поведінку і вважали її незадовільною. Мені здалося, що Саша була ще зовсім юна. Надто юна, аби бути тут з Джуліаном. Вона, здається, розуміючи, про що я думаю, пильно дивилася на мене зі здивованою зухвалістю.

— Мені шкода, що батько не попередив тебе, що я тут, — сказала я. — Я можу лягти в іншій кімнаті, якщо ви хочете більше ліжко. Чи якщо ви хочете залишитися тут самі, я щось вигадаю…

— Ні, — мовив Джуліан. — Ми з Сашею можемо спати будь-де, еге ж, крихітко? До того ж ми лише проїздом. Дорогою на північ. Їду за травою, — сказав він. — Я їжджу з Лос-Анджелеса до Гумбольта щонайменше раз на місяць.

Як я зрозуміла, Джуліан подумав, що я буду вражена.

— Я не продаю її, нічого такого, — продовжував Джуліан, поступаючись. — Лише перевожу. Все, що мені потрібно, — це кілька водонепроникних мішечків і поліцейський сканер.

Саша здавалася схвильованою. Чи не буду я зайва?

— Звідки ви знаєте мого батька? Нагадаєте? — запитав Джуліан. Осушивши банку з-під пива, відкрив іншу. Вони принесли з собою кілька упаковок. Також на відкритому місці лежали й інші запаси: суміш для походів з горішками. Запакована пачка жувальних черв’ячків, прим’ятий кульок з фаст-фуд.

— Ми зустрілись у Лос-Анджелесі, — сказала я. — Ми жили разом деякий час.

Ми з Деном жили в одній квартирі на Веніс-Біч наприкінці сімдесятих. Веніс з її вуличками третього світу, пальмами, які стукають у вікна під час теплого нічного вітру. Я жила на гроші, отримані з фільмів бабусі, працюючи над тим, щоб отримати сертифікат медсестри. Ден хотів стати актором, але, очевидно, йому не судилося. Натомість він одружився з жінкою з багатої сім’ї і відкрив свою компанію з продажу заморожених вегетаріанських продуктів. Тепер у нього власний будинок у Пасіфік-Хайтс.

— Ой, зачекайте, його подружка з Веніс? — здається, Джуліан раптом почав енергійніше реагувати. — Як ще раз, ви кажете, вас звати?

—Іві Бойд, — сказала я, і те, як різко змінилося його обличчя, здивувало мене: часткова ясність і справжній інтерес.

— Зачекайте, — сказав він, забравши руку від дівчини, і вона сердито глянула на нього за це. — Ви та леді?

Можливо, Ден розповідав йому, наскільки кепськими були мої справи. Ця думка збентежила мене і я рефлекторно торкнулась обличчя. Стара, ганебна звичка з підліткового віку, неначе я хотіла прикрити прищик. Як завжди, рука на підборідді, теребить рота. Неначе так я не привертала б до себе уваги, у такий спосіб роблячи лише гірше.

Джуліан тепер був схвильований.

— Вона була в цьому культі, — розповідав він дівчині. — Еге ж? — запитав він, повернувшись до мене.

У мене в животі утворилася западина. Джуліан і далі різко дивився на мене в очікуванні. Його дихання було хмільне і п’яне.

Того літа мені було чотирнадцять. Сюзен було дев’ятнадцять. Ми іноді курили фіміам, який спричиняв млявість і поступливість. Сюзен читала старий випуск «Плейбоя». Ми приховували непристойні яскраві поляроїди і обмінювалися ними, як бейсбольними картками.

Я знала, як легко це могло статися, минуле зовсім поруч, неначе безпорадна пізнавальна помилка оптичної ілюзії. Загальна атмосфера дня була пов’язана з певними окремими предметами: шифоновий шарф моєї матері, вологість розрізаного гарбуза. Певні форми тіней. Навіть спалах сонячного світла на капоті білого автомобіля міг викликати моментальне збурення в мені, передбачаючи невеличку щілину повернення. Я побачила стару помаду фірми «Ярдлі» — тепер не косметика, а лише крихкий віск, — яку продавали в Інтернеті майже за сотню доларів. Тож дорослі жінки могли знову відчути її запах, хімічний склад. Як сильно люди хотіли цього — знати, що їхнє життя вирувало, що колишня особистість досі існує всередині них.

Було стільки речей, які повертали мене в минуле. Присмак сої, дим у чийомусь волоссі, вкриті травою пагорби, що біліють у червні. Розташування дубів і валунів, яке я бачила краєм ока, могло різко відкрити щось у моїх грудях, долоні ставали слизькими від адреналіну.

Я очікувала на відразу від Джуліана, можливо, навіть страх. Це була б логічна реакція. Але я була збентежена тим, як він на мене дивився. В його погляді було щось на зразок благоговіння.

Його батько, мабуть, розповів йому. Літо в будинку, що обсипається, засмаглі маленькі дітки. Коли я вперше спробувала сказати Денові, в ту ніч, коли у Веніс згасло світло і ми сиділи при свічках, у вирішальній інтимній обстановці, він вибухнув від сміху. Помилково сприйнявши тишу в моєму голосі за жартівливий тон. Навіть після того, як я переконала Дена, що говорю правду, він розповів про ранчо, на якому було вчинено такий же пародійний жарт. Це нагадувало фільм жахів з поганими спецефектами, неначе підвісний мікрофон опустили в кадр, щоб кривавій бійні надати відтінку комедії. Я відчувала полегшення від перебільшення моєї віддаленості, віднесення моєї участі до збірки чергових історій.

Допомогло те, що про мене не згадувалося в більшості книжок. Ні в книжках з м’якими обкладинками, кривавими назвами, глянцевими сторінками з фотографіями з місця злочину. Ні в менш популярних, але більш докладніших томах, написаних прокурором, насичених деталями, навіть такими, як неперетравлене спагеті, яке вони знайшли в шлунку маленького хлопчика. Кілька рядків, у яких колишній поет згадав про мене, заховалися в книжці, наклад якої було повністю розпродано. Книжці, у якій автор неправильно написав моє ім’я, до того ж, ніяк не пов’язавши його з моєю бабусею. Той же поет також заявив, що ЦРУ готує порнофільм з одурманеною від наркотиків Мерлін Монро в головній ролі, що ці фільми продаються політикам і главам іноземних держав.

— Це було дуже давно, — сказала я Саші, але її обличчя нічого не виражало.

— Та все ж, — радісно сказав Джуліан. — Я завжди думав, що це було красиво. Божевільно, але красиво, — сказав він. — Невдалий прояв, однак прояв. Артистичний імпульс. Треба зруйнувати, аби створити всі ці штучки індуїзму.

Я б сказала, що він сприймав моє спантеличення і шок як підтвердження.

— Господи, я не можу навіть уявити, — сказав Джуліан. — Фактично бути серед чогось подібного.

Він чекав на мою реакцію. Я відчувала запаморочення в пастці світла кухні: невже вони не помітили, що в кімнаті надто багато світла? Я навіть не могла розібрати, чи гарною була дівчина. Її зуби мали жовтуватий відтінок.

Джуліан підштовхнув її ліктем.

— Саша навіть не здогадується, про що ми говоримо.

Майже кожен знав принаймні про одну з подробиць. Діти з коледжу іноді одягалися, як Рассел на Хелловін, руки вимащуючи кетчупом, випрошеним в їдальні. Група блек-метал використала серце на обкладинці альбому, таке ж нерівне серце, як Сюзен залишила на стіні Мітча. У крові жінки. Але Саша, здавалось, була така юна, чому вона мала б чути про це? Чому б це мало її цікавити? Вона, безперечно, була глибоко переконана, що в житті відбувається лише так, як відбувається на її власному досвіді. Неначе є лише єдиний можливий шлях перебігу подій, неначе роки ведуть тебе коридором до кімнати, у якій на тебе чекає твоє незмінне я — незріле, готове до розкриття. Іноді так сумно усвідомлювати, що ти ніколи там не був. Що ти прожив усе життя, швидко пронісшись поверхнею, а роки минали, не знаючи щастя.

Джуліан пестив волосся Саші.

— Це була гучна справа, чорт забирай. Хіпі вибивають людей у Марині.

Його обличчя виражало знайомий запал. Таке ж завзяття було в людей на онлайнових форумах, які, здавалось, ніколи не стихнуть чи втратять інтерес. Приймаючи вже відомий тон, вони боролися за право приміряти маску освіченості, ховаючи справжню підступність своїх старань. Що вони шукали серед усієї банальності? Неначе погода того дня мала якесь значення. Якщо розглядати досить довго, важливим здається кожен штрих: станція, на яку було налаштовано радіо на кухні Мітча, кількість і глибина колотих ран. Як тіні, мабуть, мерехтіли саме на тім авто, коли воно під’їжджало саме до тієї дороги.

— Я була з ними всього лише протягом кількох місяців, — сказала я. — Не так уже й багато.

Джуліан, здається, розчарувався. Я уявила жінку, яку він побачив, коли глянув на мене: розпатлане волосся, кола занепокоєння навколо очей.

— Але так, — сказала я, — пробула я там достатньо довго.

Та відповідь повернула в нього інтерес до мене.

І я вирішила залишити все, як є.

Я не сказала йому, що краще б ніколи не зустрічала Сюзен. Що краще б я спокійно залишилась у своїй спальні серед висохлих пагорбів біля Петалуми, де книжкові полиці вщент закладені книжками з корінцями із золотої фольги, які в дитинстві були моїми улюбленими. Я й справді думала, що так було б краще. Але іноді вночі, коли було несила заснути, повільно чистила яблуко над раковиною, залишаючи довгу, звивисту шкірку під лезом ножа. Навколо мене лише темний будинок. Іноді я не шкодувала. Я сумувала.

Джуліан погнав Сашу до іншої спальні, як спокійний молоденький пастух. Запитав, чи мені потрібно ще щось, перш ніж побажав на добраніч.

Я оторопіла — він нагадав мені хлопчиків зі школи, які ставали ввічливішими і краще працювали, коли були під дією наркотиків. Чемно мили посуд після сімейної вечері, будучи під кайфом, загіпнотизовані неймовірною чарівністю мила.

— Приємних снів, — сказав Джуліан після невеличкого поклону гейші і зачинив двері.

Простирадла на моєму ліжку були зім’яті, страх досі витав у кімнаті. Яка ж я була смішна. Так сильно налякалася. Проте несподівана поява, нехай навіть безневинних сторонніх у будинку, збентежила мене. Я не хотіла, щоб мої особисті невдачі виставлялися напоказ, навіть випадково. У тому сенсі, що жити самій було страшно. Ніхто не контролює, скільки ти випив, як ти зраджуєш свої примітивні бажання. Неначе навколо тебе кокон, створений із твоїх власних намірів, яким ніколи не досягти моделей справжнього людського життя.

Я досі була стривожена і мені довелося докласти зусиль, аби розслабитися, вирівняти дихання. «Будинок у безпеці, — сказала я собі, — зі мною все гаразд». Раптом мені стало смішно, незграбна зустріч. Крізь тонку стіну я чула, як Саша і Джуліан облаштовувалися в іншій кімнаті. Скрип підлоги, рипання дверей шафи. Вони, мабуть, постелили простирадла на голий матрац, струсивши пил, що збирався роками. Я уявляла, як Саша розглядає сімейні фото на полиці. Малюк Джуліан тримає величезний червоний телефон. Одинадцяти- чи дванадцятирічний Джуліан на човні дивиться на китів. Його вкрите сіллю обличчя виражає подив. Вона, мабуть, подумки переносить усю ту простодушність і милість на майже дорослого чоловіка, який зняв шорти і поплескував по ліжку, закликаючи її приєднатися до нього. Нечіткі залишки аматорських тату вкривають усі його руки.

Я почула скрип матраца.

Для мене не було несподіванкою, що вони кохатимуться. Але тоді я почула голос Саші, яка кричала, як у порнографічному фільмі. Сильно, так, що аж кров холонула в жилах. Хіба вони не знали, що я просто за сусідніми дверима? Я повернулася спиною до стіни, заплющивши очі.

Джуліан ричав.

— Ти сука? — казав він. Спинка ліжка товкла по стіні.

— Еге ж?

Згодом у мене виникне думка, що Джуліан, мабуть, знав, що я все чула.

1

1969

Це був кінець шістдесятих чи літо перед кінцем, і таким, здавалось, воно і було — безкінечним і безформним. Хейт заповнювали одягнені в біле члени Процесу, що роздавали буклети каштанового кольору, і жасмин вздовж дороги того року цвів особливо буйно і рясно. Всі були здорові, засмаглі й переодягнені в костюми, а якщо ти не був переодягнений, теж нічого — ти міг бути якимось прибульцем з Місяця, шифон навколо абажурів, на розкритому кітчарі, страві, яка наповнювала сильним ароматом куркуми всі інші наїдки.

Але все відбувалося в іншому місці, не в Петалумі з її ранчовими чотирисхилими будиночками. Криті фургони стало розмістилися перед рестораном «Хай-Хо». Пішохідні переходи вигоріли на сонці. Мені було чотирнадцять, але здавалася набагато молодшою. Люди часто казали це мені. Конні присягалася, що я виглядала на шістнадцять, але ми часто брехали одна одній. Ми дружили протягом усіх років навчання в середній школі. Конні чекала на мене під дверима класу, як вірний собачка. Наші стосунки можна було назвати театралізацією дружби. Вона була огрядна, але не одягалася відповідно. Вона носила короткі котонові сорочки з мексиканською вишивкою і надто вузькі спідниці, які залишали червоний ободок на верхній частині стегон. Вона мені подобалася, але я над тим навіть не задумувалася, як і над тим, що в мене є дві руки.

Настане вересень, і мене відішлють до тієї ж школи-пансіонату, до якої ходила моя мама. Навколо старого монастиря в Монтерей було побудовано нову школу-інтернат з доглянутими похилими газонами на території. Смуги туману вранці, близькі короткі сплески солоної води. Це школа для дівчат і мені доведеться носити форму — туфлі на низьких підборах, жодного макіяжу, матроски з пришитими темно-синіми краватками. Це справді огороджена, оточена кам’яною стіною територія, у межах якої проживали милі, круглолиці дівчата. До табору «Запальних дівчат» і «Майбутніх учителів» посилали вчитися стенографії і писати по 160 слів за хвилину. Давати мрійливі, палкі обіцянки, бути одна одній дружкою на королівських гавайських весіллях.

Мій неминучий від’їзд віддаляв мене на критичну відстань від дружби з Конні. Я почала помічати певні речі просто всупереч своїй волі. Конні казала: «Найкращий спосіб забути кого-небудь — це знайти когось іншого», неначе ми були продавчинями в Лондоні, а не недосвідченими підлітками з фермерського району округу Сонома. Ми лизали батарейки, щоб відчути, як метал на язику здригається, бо чули, що так можна відчути одну вісімнадцяту оргазму. Мені було страшно уявити, що про нашу парочку думали інші, говорячи про нас, що ми підходимо одна одній. Це особливості безстатевих середніх шкіл.

Щодня після уроків ми непомітно переключатимемося на післяобідній монастирський навчальний цикл. Марно гаятимемо час на виконання клопітких завдань: слідуватимемо порадам Відала Сассуна з приводу цілющого засобу із сирих яєць, щоб зміцнити волосся, чи колупатимемо вугрі кінчиком стерильної голки для шиття. Постійні практичні заняття самих дівчат, здавалось, потребували додаткової ретельної уваги.

Будучи дорослою, я розумію, як доцільно витрачала час. Нас учили, що готуватися треба і до бенкету, і до голоду, вести зворотний відлік у журналах, який передбачав тридцятиденну підготовку до першого дня навчання в школі.

День 28-й. Наклади маску з авокадо і меду.

День 14-й. Спробуй, який вигляд має твій макіяж при різному освітленні (природному, в офісі, у сутінках).

До того ж, я була така налаштована на увагу. Я носила відвертий одяг, опускаючи лінію декольте якомога нижче. Коли я виходила в людні місця, то завжди озброювалася мрійливим поглядом, що передбачало багато глибоких і багатонадійних думок, якщо раптом хтось побачить. Ще коли я була дитиною, то одного разу брала участь у благодійній виставці собак і представляла милу колі на повідку, з шовковою хустинкою навколо її шиї. Як я хвилювалася під час останнього виходу: коли підходила до незнайомих людей, щоб вони помилувалися собачкою, моя усмішка виражала таку ж толерантність і вірність, як у продавщиці, і яке я відчула полегшення, коли все закінчилося, коли більше вже не потрібно було нікому дивитися на мене.

Я чекала, коли хтось скаже щось добре про мене. Пізніше, коли я це чула, то дивувалася, чому на ранчо набагато більше жінок, ніж чоловіків. Увесь час я готувалась, читала статті, які вчили, що життя — це кімната для очікування, у якій ти чекаєш, доки тебе хтось помітить, — хлопці тим часом формувалися по-своєму.

Того дня в парку я вперше побачила Сюзен та інших дівчат. Я під’їхала на своєму велосипедові туди, до диму, що надходив від гриля. Ніхто не озивався до мене, окрім гамбургерів, які нудно, волого шипіли, коли чоловік притискав їх до решітки. Тіні дубів відступили від моїх оголених рук, я заїхала велосипедом на край трави. Коли старший хлопець у ковбойському капелюсі побіг на мене, я навмисно уповільнилася, щоб він не влетів у мене знову. Так Конні іноді жартувала зі мною, неначе виконуючи нападаючий маневр.

— Що з тобою? — пробурмотів він. Я відкрила рота, щоб перепросити, але хлопець вже відійшов. Неначе його й не цікавило, що я скажу.

Літо зяяло переді мною — дні розсіювалися, години минали, моя мати снувала по будинку, неначе чужа. З батьком я кілька разів говорила телефоном. Здавалось, йому це теж було неприємно. Він ставив мені напрочуд формальні питання, неначе далекий дядечко, якому розповіли про мене деякі факти: Іві чотирнадцять, Іві низька на зріст. Можливо, було б краще, якби наше мовчання супроводжувалося сумом чи жалем, але все було набагато гірше — я чула, який він був щасливий, що пішов.

Я сиділа на лавці сама, розстеливши серветку на колінах, їла свій гамбургер.

Це вперше я їла м’ясо за тривалий час. Моя мати, Джін, перестала їсти м’ясо через чотири місяці після розлучення. Вона перестала робити багато речей. Більше не було тієї матері, яка перевіряла, чи купила я собі нову білизну кожного сезону, матері, яка скручувала мої білі шкарпетки в милі яєчка. Яка шила піжами моїм лялькам, такі самі, як мені, з точністю до перламутрових ґудзиків. Вона була готова взятися за своє життя з такою самою наполегливістю, з якою школярка береться за розв’язання важкої математичної задачі. Вона розтягувалася кожну вільну хвилину. Ходила навшпиньках, щоб працювали її ікри. Вона запалювала фіміам, який купувала загорненим у фольгу і від якого в мене на очі виступали сльози. Вона почала пити новий чай з якоїсь ароматної кори і човгала ногами по будинку, п’ючи його маленькими ковточками, мимовільно торкаючись горла, неначе після затяжної хвороби.

Недуга була сумнівна, та й лікування було специфічне. Її нові друзі порадили їй масаж. Вони порадили камеру сенсорної деривації з солоною водою. Порадили Е-метр, ґештальт, їсти лише їжу з високим вмістом мінералів, посаджену тільки в період повного місяця. Я не могла повірити, що моя мати прислухатиметься до цих порад, але вона слухала всіх. Вона заповзято ставилася до своїх цілей і планів, вірячи, що відповідь можна отримати в будь-який час, з будь-якого напрямку, варто їй лише дуже сильно постаратися.

Вона знаходила все, що лише можна було знайти. Астролог з Аламеди довів її до сліз, розповівши, про несприятливу тінь, що падає на її висхідний знак. Методи лікування, які включали в себе вриватися до кімнати з м’якими оббитими стінами, наповненої незнайомцями, і кружляти, аж доки об щось не вдаришся. Вона приходила додому з темними слідами під шкірою, забоями аж до живого м’яса. Я бачила, як вона торкалась їх з певною ніжністю. Вгледівши, що я стою і дивлюся, вона збентежилася. Її волосся було заново висвітлене, воно мало сильний запах хімікатів і штучний аромат троянд.

— Тобі подобається? — запитала вона, злегка торкнувшись пальцями підстрижених кінчиків.

Я кивнула, хоч колір робив її шкіру такою, наче вона була хвора на жовтяницю. Вона й далі змінювалася день за днем. Маленькі дрібнички. Вона купила сережки ручної роботи в жінок на своїй груповій зустрічі, повернулася, розмахуючи примітивними шматочками деревини на вухах і покритими емаллю браслетами кольору м’ятних драже, які тріпотіли в неї на зап’ястях. Вона почала підводити очі олівцем, попередньо потримавши його над полум’ям запальнички, аж доки той не пом’якшувався, і вона могла малювати стрілки на очах, що робило її погляд сонним і єгипетським. Вона зупинилася у дверях моєї кімнати, коли виходила, щоб іти спати, одягнена в блузку томатно-червоного кольору, яка оголювала її плечі. Вона й далі потягувала рукави вниз. Її плечі були вкриті блиском.

— Чи не хочеш підфарбувати очі, люба?

Але я нікуди не збиралась іти. Хто має побачити, що мої очі стали більшими чи яскраво-блакитними?

— Я, мабуть, повернуся пізно, тож на добраніч. — Моя мати перехилилася, щоб поцілувати мене в маківку голови. — У нас все добре, правда? В обох нас?

Вона поплескала мене, усміхаючись, так, що, здавалось, її обличчя лусне і відкриються всі її вади. Якась часточка мене справді почувалася добре, чи то я сплутала фамільярність зі щастям. Тому що це відчуття не обов’язково супроводжувалося любов’ю — зв’язок сім’ї, простої звички і дому. Була така незбагненна кількість часу, проведеного вдома і, можливо, — це було найкраще, що можна було отримати — відчуття безкінечного контуру, це як шукати кінчик скотчу і не могти його знайти. Ані рубчиків, ані розривів — лише орієнтири твого життя, так глибоко заховані, що їх навіть важко розпізнати. Надщерблена тарілка із малюнком вербових котиків, яка стала моєю улюбленою, я вже й забула, з яких причин. Шпалери в коридорі, відомі мені настільки, що це просто неможливо передати, — кожен вицвілий листочок пальм пастельних тонів, кожен квітучий гібіскус я ототожнювала з певною особистістю.

Моя мати перестала наполягати на регулярному прийомі їжі, залишаючи виноград у друшляку в раковині чи приносячи додому скляні банки з супом місо з кропом з курсів приготування вегетаріанської їжі. Салати з морської капусти з кількома краплями бурштинової олії.

— Якщо їстимеш оце на сніданок щодня, — сказала вона, — то забудеш про вугрі взагалі.

Я насторожилась і забрала пальці подалі від вугрів на лобі.

Часто до пізньої ночі мати засиджувалась із Сел, старшою жінкою, з якою познайомилася на курсах. Сел була в безкінечному розпорядженні моєї матері, приходячи в дивний час, з нетерпінням чекаючи на драму. Вона носила туніки з комірами-стійкою. Через сиве волосся вона мала коротку, вище вух стрижку, тому більше була схожа на старого парубка. Моя мати говорила з Сел про акупунктуру, рух енергій навколо точок меридіанів. Схеми.

— Я просто хочу трохи простору, — сказала моя мати сама до себе. — У цьому світі нам цього не вистачає, чи не так?

Сел почовгала своїм широким задом, кивнула. Покірно, як загнузданий поні.

Моя мати і Сел пили свій дерев’янистий чай з піал, нова манірність, яку підхопила моя мати.

— Це по-європейськи, — сказала вона, виправдовуючись, хоч я нічого не казала. Коли я зайшла до кухні, обидві жінки замовкли, а мама підвела голову. — Крихітко! — гукнула вона, кивнувши, щоб я підійшла ближче. Вона примружилася. — Прибери чубчик управо. Набагато краще.

Я загорнула так чубчика, щоб прикрити прищі, які стали шолудивими після того, як я їх подавила. Я замастила їх олійкою з вітаміном Е, але не могла стриматися, щоб більше їх не чіпати, тож покрила їх туалетним папером, аби той увібрав кров.

Сел погодилася.

— У неї кругла форма обличчя, — з переконливістю зазначила вона. — Їй узагалі не потрібен чубчик.

Я уявила собі, як то би воно було, якби перекинути Сел разом зі стільцем, і як швидко її тіло звалилося б на землю, як чай з кори розлився б по лінолеумі.

Вони швидко втратили до мене інтерес. Моя мати загорілася давно відомою історією, як приголомшений потерпілий після автокатастрофи. Опускаючи плечі, неначе для того, щоб підкреслити своє нещастя.

— А знаєш, що найсмішніше, — продовжувала моя мати, — що мені найбільше подобається? — вона усміхнулась і глянула на свої руки. — Як Карл заробив гроші, — сказала вона. — Він мав справу з валютою. — Вона знову усміхнулася. — Зрештою, це справді працювало. Але це були мої гроші, і з яких платили зарплату їй, — сказала вона. — Гроші з фільму моєї матері він тратив на ту дівку.

Моя мати говорила про Тамару, помічницю мого батька, яку він найняв, коли розпочав свій бізнес. Купівля іноземної валюти і торгівля нею, обмін достатню кількість разів, щоб тобі залишився, чого наполегливо домагався батько, чистий прибуток, спритність рук у великих масштабах. Ось чому в нього в авто була касета з вивчення французької мови: він намагався залучити до справи франки і ліри.

Тепер вони з Тамарою жили разом в Пало-Альто. Я зустрічалася з нею всього кілька разів: якось вона забирала мене зі школи, ще до розлучення. Ліниво махала зі своєї «Плімут Фурії». У свої двадцять вона була стрункою й життєрадісною, розповідала коротко про плани на вихідні, що їй хотілося б мати більшу квартиру, її життя складалося таким чином, який мені було важко навіть уявити. Її волосся було не просто білим, а аж сивим. Воно вільно спадало, а не було гладко зачесаним, як кучері моєї матері. У тому віці я дивилася на жінок з грубим і безпристрасним осудом. Оцінюючи нахил їхніх грудей, уявляючи, якими б вони були на вигляд оголеними в різних положеннях. Тамара була дуже вродлива. Вона підібрала волосся догори, закріпивши його пластмасовим гребінчиком, у неї в шиї чувся хрускіт, вона посміхалася мені, їдучи за кермом.

— Хочеш жуйку?

Я розгорнула дві срібні жувальні пластинки. Відчуваючи щось схоже на любов, поруч із Тамарою стегна плавно рухалися по вініловому сидінні. Лише дівчата можуть звернути особливу увагу одна на одну, увагу, яка прирівнюється до любові. Вони помічають те, що ми хочемо, щоб вони помітили. Саме так було і з Тамарою — я зреагувала на знаки, які вона подавала, на стиль її волосся, одяг, аромат парфумів L’Air du Temps, неначе це була важлива інформація, знаки, які відображали її внутрішній світ. Особисто я захоплювалася її красою.

Коли ми приїхали додому, під колесами авто потріскував гравій, вона попросилася в туалет.

— Звичайно, — сказала я, будучи дещо схвильованою, що змушена впустити її у свій дім, як перед візитом сановника. Я показала їй гарну ванну кімнату, поруч зі спальнею своїх батьків. Тамара крадькома глянула на ліжко і зморщила носа.

— Жахлива ковдра, — пробубніла вона під ніс.

Досі це була просто ковдра моїх батьків, але раптом мені стало соромно за свою матір, за жалюгідну ковдру, яку вона розстелила, і була до того ж такою дурною, що вона їй ще й подобалася.

Я сіла за обідній стіл і слухала приглушений звук, як Тамара мочилася і як текла вода з крана. Вона провела у ванній чимало часу. Коли Тамара нарешті вийшла, щось на ній було не так. Мені знадобилося кілька секунд, аби зрозуміти, що вона нафарбована помадою моєї матері, а коли вона зрозуміла, що я це помітила, це було схоже, неначе я перервала фільм, який вона дивилася. Її обличчя напружилося від упередженості з якогось іншого життя.

Найбільше я любила фантазувати про снодійний засіб, про який читала в «Долині ляльок». Лікар спричиняє тривалий сон у лікарняній палаті, єдине рішення для бідної, вередливої Нілі, яка вже аж охрипла від димедролу. Це звучало ідеально — моє тіло живе, як спокійна, надійна машина, мій мозок відпочиває у водяному просторі, безтурботно, як золота рибка в склянім резервуарі. Я б прокинулася за кілька тижнів. І навіть якби життя повернулося назад на своє невтішне місце, я б досі відчувала відчуття манірного напруження небуття.

Школа-пансіонат мала відігравати виправну роль, бути поштовхом, який мені був потрібен. Мої батьки, навіть поринувши у свої окремі світи, були в мені розчаровані, засмучені через мої задовільні оцінки. Я була звичайною дівчинкою, і це стало найбільшою причиною розчарування — у мені не стало жодного проблиску величі. Я була недостатньо доброю навіть для тих оцінок, які отримувала, я сильно не дотягувала ані красою, ані розумом. Навіть якщо мене переповнювали відчайдушні пориви стати кращою, більше старатися, все одно нічого не змінювалося. Здавалося, тут відігравали роль інші містичні сили. Вікно біля моєї парти було відчинене, тож на уроках математики я розглядала, як тріпоче листя. Потекла ручка, тож я не могла записувати. Те, що в мене добре виходило, не мало справжнього застосування: підписувати конверти округлими, подвійними літерами, схожими на графіті, і малювати усміхнені створіння на розвороті. Робила густу каву, яку пила, знаючи про її пагубний вплив. Знаходила певну бажану пісню, яка звучала по радіо, так само, як медіум знаходить відомості про померлого.

Моя мати казала, що я схожа на бабусю, але це нагадувало сумнівну, бажану брехню, аби подарувати фальшиві надії. Я знала історію бабусі, яка повторювалась, як молитва. Гарріет, дочку фермера фінікового господарства, вирвали із запеченого сонцем невідання Індіго і привезли до Лос-Анджелеса. У неї було ніжне підборіддя і вологі очі. Маленькі зуби, рівні і злегка загострені, як у дивовижного, гарненького кота. Плекана студійною системою, годована молоком, збитим з яйцями, або печінкою, смаженою на відкритому вогні, і п’ятьма морквинами, тим самим моя бабуся вечеряла щодня протягом усього мого дитинства. Наша сім’я жила усамітнено на ранчо в Петалумі. Вийшовши на пенсію, бабуся вирощувала виведені Лютером Бербанком показні сорти троянд, а також тримала коней.

Коли вона померла, ми неначе перебували у своїй власній країні серед тих пагорбів, живучи на її заощадження, проте я могла їздити до міста на велосипеді. Це була більше психологічна віддаленість — будучи дорослою, я заздрила тій нашій ізольованості. Моя мати ходила навколо батька на пальчиках, як і я, — він дивився на нас скоса, заохочував їсти більше протеїну, читати Діккенса, дихати глибше. Він пив сирі яйця і їв солоні біфштекси, а також тримав тарілку з яловичим тартаром у холодильнику і їв його по кілька ложечок п’ять чи шість разів на день.

— Твоє тіло відображає твій внутрішній світ, — казав він і робив гімнастичні вправи на японському килимку біля басейну, п’ятдесят віджимань зі мною на спині. Це було дивовижно — підніматись у повітря, схрестивши ноги. Вівсюг, запах прохолодної землі.

Якби койот спустився з пагорбів і воював з нашим собакою — жахливе, різке шипіння, яке змушувало мене тремтіти, — мій батько застрелив би його. Усе, здавалось, було так просто. Коні, які я перемалювала з розмальовки, затінивши гриви графітом. Перекладала картинку з риссю, яка несе в щелепах полівку, гострі зуби природи. Пізніше я зрозумію, що увесь цей час там був наявний страх. Я ставала схвильованою, коли наша мати залишала мене саму з нянечкою Карсон, від якої заносило випивкою і яка сідала не на той стілець. Вони казали, що я увесь час розважаюсь, і неможливо було пояснити, що все було зовсім не так. Навіть слідом за щасливими моментами наставало розчарування — сміх батька, а тоді боротьба за те, щоб не відставати від нього, коли він, роблячи великі кроки, йшов далеко попереду. Руки моєї матері на моєму гарячому лобі, а тоді страшенна самотність у моїй кімнаті хворого, а мати в іншій частині будинку розмовляє по телефону з кимось, але по голосу я не могла упізнати, з ким саме. Піднос з крекером «Рітц» і охололий курячий суп з локшиною, бліде м’ясо виглядало над шаром жиру. Явно виражена порожнеча, яка сприймалася, навіть дитиною, як щось схоже на смерть.

Я навіть не задумувалася, що моя мати робить цілими днями. Що вона, мабуть, сиділа в порожній кухні, за столом, який пахнув цвіллю губки, чекаючи на мене, коли я притарабанюся зі школи, а також на прихід батька.

Мій батько, який цілував її формально, що бентежило нас усіх, який залишав пляшки з-під пива на сходинках, як пастки для ос, і бив себе по голих грудях уранці, щоб мати здорові легені. Він заповзято ставився до своєї зовнішності, високі шкарпетки в рядочок виглядали над його черевиками, він навіть наносив на них сухі кедрові парфуми, які тримав у себе в шухляді. Як він жартома розглядав своє відображення на капоті авто. Я намагалася нагромаджувати те, про що можна було б розповісти йому, подумки перебирала інформацію, отриману за останні дні, яка могла б викликати бодай вогник його зацікавленості. Я ніяк не могла збагнути, аж доки не стала дорослою, як могло бути так, що я знала так багато про нього, коли він, здавалось, про мене не знав нічого. Я знала, що він любив Леонардо да Вінчі, бо той винайшов сонячний двигун і народився в бідній сім’ї. Він міг визначити марку будь-якого автомобіля лише за звуком двигуна і думав, що кожен повинен знати всі назви дерев. Йому подобалося, коли я погоджувалася, що бізнес-школа — це шахрайство, або кивала, коли він казав, що підліток з міста, який намалював на його автомобілі «знаки миру», — зрадник. Якось він сказав, що я маю навчитися грати класичну музику на гітарі, хоч я ніколи не чула, аби він слухав ще бодай якусь музику, окрім ковбойських груп, які вистукували смарагдовими чоботами і співали про жовті троянди. Він уважав, що його зріст був єдиною причиною, яка завадила йому досягти успіху.

— Роберт Мітчем також низький на зріст, — якось сказав він мені. — Його змушують ставати на ящики з-під апельсинів.

Як тільки я побачила дівчат, які йшли навпростець парком, вони одразу ж привернули мою увагу. Темноволоса зі своїм супроводом, їхній сміх я сприйняла як докір за свою самотність. Я чекала чогось, навіть не знаючи, чого саме. А тоді це сталося. Швидко, та все ж я побачила це: дівчина з темним волоссям потягнула вниз виріз сукні на частку секунди, виставивши напоказ червоний сосок її оголених грудей. Просто посеред парку, переповненого людьми. Перш ніж я змогла до кінця повірити в це, дівчина смикнула сукню назад. Вони всі сміялися грубо і легковажно; жодна з них навіть не глянула, що на них, можливо, хтось дивиться.

Дівчата вийшли на алею поруч із рестораном, далі минули гриль. Вправні і спокійні. Я не могла відвести погляду. Найстарша серед них підняла кришку контейнера для сміття. Рудоволоса присіла, і темноволоса скористалась її коліном, як сходинкою, щоб піднятись і перестрибнути через борт. Вона шукала щось усередині, але я уявлення не мала, що саме. Я зупинилася біля бака зі сміттям, щоб викинути серветки, і спостерігала. Темноволоса дівчина передавала речі з контейнера іншим: кульок із хлібом, ще запакованим, в’ялу капусту, яку вони нюхали і викидали назад. Здавалося, це був добре налаштований процес — невже вони справді будуть їсти цю їжу? Коли темноволоса дівчина піднялася востаннє, перелізла через борт і гепнулася на землю, вона тримала щось у руках. Воно мало дивну форму, колір моєї шкіри, і я підступилася ближче.

Коли я зрозуміла, що це була сира курка, в блискучому кульку, я, мабуть, дивилася надто завзято, оскільки темноволоса дівчина повернулась і вловила мій погляд. Вона посміхнулась, і мій шлунок опустився. Здавалося, щось промайнуло між нами, ледь уловимий помах повітря. Вона дивилася мені в очі відверто і безсоромно. Але повернулася, коли раптом відчинились сітчасті двері ресторану. Звідти з криком вийшов здоровань, проганяючи їх, неначе собак. Дівчата схопили кульок з хлібом і курку, зірвалися з місця і побігли. Чоловік зупинився і дивився їм услід якусь мить, витираючи свої великі руки об фартух. Його груди важко здіймалися.

Дівчата вже були за квартал від нього, їхнє волосся майоріло, немов прапори, чорний шкільний автобус, що їхав повз, уповільнився, і вони всі троє зникли всередині.

Дівчата; курка жахливої якості; вишенька соска дівчини. Усе це мене сильно вразило і, мабуть, тому я безупинно думала про них. Я не могла скласти все це докупи. Навіщо цим дівчатам їжа з контейнера? Хто був за кермом автобуса, і що за люди могли пофарбувати його в такий колір. Я побачила, що дівчата дорожать одна одною, що вони дотримуються сімейного контракту — вони переконані в тому, що вони разом. Мами і Сел не було, довга прийдешня ніч несподівано здавалася нестерпною.

Тоді я вперше побачила Сюзен — її чорне волосся, яке вирізняло її серед інших навіть на відстані, її усмішку до мене, пряму і оцінювальну. Я не могла собі ніяк пояснити, чому зустріч з нею викликала в мене такі душевні муки. Вона видалася мені такою ж дивною і вразливою, як ті квіти, що вибухають цвітом раз у кожні п’ять років, кричущо, поколюючи подразнення, що можна було порівняти з красою. А що побачила дівчина, дивлячись на мене?

Я сходила до туалету в ресторані. «Так тримати» — нерозбірливо написано маркером. «Тесс Пайл смокче член!» Супроводжувальні ілюстрації було закреслено. Усе це дурнуваті, загадкові помітки людей, які змирилися, що їх закрили. Помічено стрілочками недбалий порядок речей. Хтось хотів виразити певний невеличкий протест. Найтьмяніше написано олівцем: «Фак».

Миючи руки, витираючи їх цупким рушником, я розглядала себе в дзеркалі над раковиною. Якусь мить я намагалася подивитися на себе очима дівчини з темним волоссям або навіть хлопця в ковбойськім капелюсі, вивчаючи свої риси за вібрацією під шкірою. Зусилля було помітно в мене на обличчі, і мені стало соромно. Воно й не дивно, що хлопець, здавалося, відчув відразу: він, мабуть, побачив у моїх очах палке бажання. Побачив, що моє обличчя виражало нужденність, як порожня тарілка сироти. І це те, що відрізняло мене від темноволосої дівчини, — її обличчя відповідало на всі її власні питання.

Я не хотіла знати цього про себе. Я хлюпнула водою собі в обличчя, холодною водою, як мені одного разу сказала зробити Конні.

— Від холодної води закриваються пори, — і, мабуть, це була правда: я відчула, як моя шкіра натягнулася, вода стікала вниз по обличчю і шиї. Як відчайдушно ми з Конні вірили, що якщо ми проводитимемо ці ритуали — вмиватимемо обличчя холодною водою, за статичними переконаннями, перед сном розчісуватимемо волосся щіткою з шерсті дикого кабана — то певні проблеми розв’язуватимуться самі по собі, а перед нами розкриватиметься нове життя.

2

Клац-клац — з гаража Конні чулося клацання гральних автоматів, неначе в мультику, риси обличчя Пітера освітлювало її рожеве світло. Старшому брату Конні було вісімнадцять, і його передпліччя мали колір тоста. Його друг завжди був поруч. Конні вирішила, що вона була закохана в Генрі, тож наш вечір п’ятниці мав бути присвячений сидінню на лавці для качання преса, з припаркованим біля нас, наче призове поні, помаранчевим мотоциклом Генрі. Ми мали дивитись, як хлопці грали на автоматі, пили дешеве пиво, яке батько Конні тримав у холодильнику в гаражі. Згодом вони стрілятимуть по порожніх пляшках із пневматичної зброї, радісно вигукуючи за кожним разом, як розлітатиметься скло.

Я знала, що побачу Пітера того вечора, тож одягла вишиту сорочку, волосся забризкала лаком. Я вкрила прищик на підборідді бежевим тональним від Мерл Нормана, але він скотився по краю і лише додав блиску. Доки моє волосся залишалося незворушним, я мала гарний вигляд чи принаймні так думала. Я заправила сорочку, щоб виставити напоказ верхню частину своїх маленьких грудей, спеціально створивши тугим ліфчиком улоговину між ними. Відчуття оголення дарувало схвильовану насолоду, що змушувала мене стояти рівніше, тримати голову на шиї, як яйце в чашці. Намагалась якомога більше бути схожою на темноволосу дівчину з парку, копіюючи її простий вираз обличчя. Конні примружила очі, коли побачила мене, м’язи її рота смикнулися, але вона нічого не сказала.

Пітер уперше заговорив особисто зі мною лише два тижні до того. Я чекала Конні внизу. Її кімната була набагато менша, ніж моя, будинок убогіший, але ми проводили більшість часу там. Дизайн будинку було виконано в морському стилі, хибна спроба її батька наблизитися до жіночного декору. Мені було шкода батька Конні: після нічних чергувань на молокозаводі він нервово стискав і розтискав руки, хворі на артрит. Мати Конні жила десь в Нью-Мексико, поруч з гарячим джерелом, у неї була двійня хлопчиків та інше життя, про яке ніхто ніколи не говорив. Якось на Різдво вона прислала Конні пудреницю з потрісканими рум’янами і трикотажний узорчастий светр, такий маленький, що жодна з нас не могла просунути голову крізь горловину.

— Гарні кольори, — сказала я підбадьорливо.

Конні лише знизала плечима.

— Вона сука.

Пітер зайшов у вхідні двері і кинув книжку на кухонний стіл. Він спокійно кивнув до мене і почав робити бутерброд — витягнув шматок білого хліба і яскраво-кислотну баночку гірчиці.

— Де принцеса? — запитав він. На губах яскраво-рожеві тріщини, злегка вкриті, як я припустила, смолою гашишу.

— Бере куртку.

— А-а. — Він склав хліб навпіл і вкусив. Жував і дивився на мене.

— Добре виглядаєш останнім часом, Бойд, — сказав він, а тоді важко проковтнув. Його комплімент так мене збентежив, що я навіть подумала, що, можливо, мені почулося. Чи змогла я щось сказати у відповідь? Я вже вивчила це речення напам’ять.

Тоді він повернувся на шум, який надходив від входу, обрис дівчини у джинсовій куртці затіняв сітчасті двері. Це була Памела, його дівчина. Вони були безперечною парою, буквально були пронизані одне одним; однаково одягалися, мовчки проглядали газету, лежачи на дивані, або дивились «Людина з «U.N.C.L.E»». Здували пушинки одне з одного, немов з самих себе. Я бачила Памелу в старшій школі, коли їздила на велосипеді повз сірувато-коричневу будівлю. Прямокутні ділянки майже висохлої трави, низькі, широкі сходинки, де завжди сиділи старші дівчата в чоловічих сорочках, тримаючись за мізинці, ховаючи в руках пачки «Кент». Подих смерті серед них, хлопці у вологих джунглях. Вони були неначе дорослі, навіть струшували попіл із сигарет із клацанням у зап’ясті.

— Привіт, Іві, — сказала Памела.

Деяким дівчатам легко вдається бути милими. Пам’ятати твоє ім’я. Памела була гарна, це правда, вона поглинаюче приваблювала, як усіх нас приваблює краса. Рукава її джинсової куртки були підсунені до ліктів, а очі, підведені олівцем, справляли враження одурманеного погляду. Її ноги були засмаглі й голі. Мої ж власні ноги були вкриті слідами від укусів комарів, які я роздряпувала до ран, мої ікри вкривалися світлими волосинами.

— Крихітко, — сказав Пітер з повним ротом і підбіг до неї, щоб обійняти, зарившись обличчям їй у шию. Памела скрикнула і відштовхнула його. Вона засміялася, виставивши напоказ свій кривий зуб.

— Ні стида, ні сорому, — прошепотіла Конні, увійшовши до кімнати. Але я мовчала, намагаючись уявити, як то воно, коли хтось знає тебе настільки, що ти стаєш з ним фактично одним цілим.

Трохи згодом ми нагорі курили травку, яку Конні вкрала в Пітера. Щілину під дверима закрили товстим рушником. Вона постійно поправляла скручений папір пальцями, ми обоє курили з усією серйозністю і в абсолютній тиші. Я бачила авто Пітера за вікном, припарковане криво, неначе він був змушений так його залишити. Мене завжди цікавив Пітер, як і інші хлопці його віку, саме їх існування потребувало уваги. Але мої почуття раптом стали сильнішими і напруженішими, і я їх сприймала з таким же перебільшенням і неминучістю, якими здаються події у снах. Я забивала собі голову банальностями щодо нього, футболками, які він одягав почергово, ніжною шкірою на шиї, що ховалася під комірець сорочки. Якщо в його спальні звучали «Пол Ревір і Райдери» у той час, як він блукав з гордовитою, відвертою таємничістю, то я вже знала, що він прийняв кислоту. Знову і знову наповнював склянку водою на кухні з надмірною обережністю.

Доки Конні приймала душ, я зайшла до кімнати Пітера. У ній тхнуло тим, що я згодом порівняла з мастурбацією, викидом вологи в повітря. Усе його майно вкривала таємнича значущість: його низький диван, целофановий кульок, наповнений чимось, схожим на обгорілі шишки, поруч з подушкою. Посібник, як стати стажером механіка. Склянка на підлозі з відбитками пальців, наполовину заповнена, схоже, застояною водою, а також на комоді низка гладких річкових камінців. Дешевий мідний браслет, який я не раз бачила, що він одягав. Я розглядала все, наче могла надати особисте значення кожному предмету, скласти воєдино внутрішню будову його життя.

Стільки пристрасті в тому віці було свавільним проявом. Ми сильно згладжували різкі, невтішні грані хлопців, намагаючись отримати таку форму, яку можна було б любити. Ми говорили про відчайдушну потребу в них завченими напам’ять і добре відомими словами, неначе читали рядки п’єси. Згодом я зрозумію: якою безпристрасною і скупою була наша любов, що поширювала звукові імпульси по всьому всесвіту, сподіваючись знайти того, хто б уособив наші бажання.

…

Ще в юності я бачила журнали в шухляді у ванній кімнаті, батькові журнали, з роздутими від вологи сторінками. Усередині вони були переповнені зображеннями жінок. Їхні промежини прикривали натягнені, переплетені мотузки, їхня шкіра була переливчаста і бліда. У моєї улюбленої дівчини на шиї була зав’язана бавовняна стрічка, неначе краватка. Це було так дивно і збуджувало, що хтось міг бути голий, але одягнений у стрічку навколо шиї. Це робило її наготу формальною.

Я заглядала до журналів регулярно, щораз обережно ставлячи їх на місце. Зачинила двері ванної кімнати, затамувавши подих, легке задоволення швидко переходило в тертя промежини об шви килимів чи рубці мого матраца. Об спинку дивана. Як саме це працювало? Що, тримаючи образ дівчини в голові, я могла створювати відчуття задоволення, яке наростало, аж доки не переростало в непереборний потяг, бажання відчувати це знову й знову. Здавалося дивним, що я уявляла дівчину, а не хлопця. І що ці почуття могли розпалювати й інші дивні речі: кольорові ілюстрації в моїй книжці з казками, де дівчина потрапила в пастку з павутиння. Фасетні очі злих створінь, що дивилися на неї. Спогад, як мій батько мацав сусідку за зад через її мокрий купальник.

У мене вже було таке, не секс, але щось подібне. Незграбні затискання в коридорах школи танців. Здавалось, диван, який там стояв для батьків, нагрівся, у мене спітніли ноги під колінами. Алекс Поснер прослизнув рукою мені під шорти в дослідницькій, неупередженій манері, і різко висмикнув її, коли ми почули, що хтось піднімається сходами. Нічого — ані поцілунки, ані рука, що пробралася до мене в трусики, ані оголений пеніс у моїй руці — здавалось, і близько було не те, що я робила сама, наростання тиску, неначе піднімання по сходах. Я уявляла Пітера майже як коректив до моїх власних бажань, надмірний потяг яких іноді лякав мене.

Я лягла на гобелен, яким було накрите ліжко Конні. У неї була погана засмага, я розглядала здерту скручену шкірочку, що облазила в неї на спині і скручувала її в маленькі сірі м’ячики. Мою слабку відразу згладжували думки про Пітера, який жив у тому ж будинку, що й Конні, який дихав тим же повітрям. Який їв із того ж посуду. Вони були дивно об’єднані, неначе два різних види, вирощені в одній лабораторії.

Знизу я почула фальшивий сміх Памели.

— Коли в мене з’явиться хлопець, я змушуватиму його, щоб ми ходили кудись обідати, — заявила Конні з переконливістю. — Вона навіть не зважає, що Пітер приводить її сюди, щоб пожувати.

Пітер ніколи не носив нижньої білизни, скаржилася Конні, і коли цей факт спливав у мене в думках, то це викликало неприємне відчуття і сильну нудоту. Зморшки в нього навколо очей справляли враження постійної величності. Конні блідла порівняно з ним: насправді я не вірила, що дружба могла бути самоціллю, а не просто м’яким підґрунтям для істерики, бо хлопець любить чи не любить тебе.

Конні стояла перед дзеркалом і намагалася співати в такт з милою сумною «сорокап’яткою», яку ми фанатично слухали знову і знову. Пісні, які розпалювали в мені справжній сум, уявні порівняння з трагічною сутністю світу. Мені так подобалося накручувати себе, доповнювати почуття, аж доки вони не ставали нестерпними. Я хотіла все життя відчувати хвилювання і напруження, від якого навіть кольори, погода, смаки були б більш насичені. Саме про це розповідали ті пісні, саме такі почуття вони викликали в мені.

Одна пісня, здавалось, вібрувала відлунням у моїй душі, вона неначе виділялась. Прості рядки про жінку, опис її спини, коли вона востаннє оглядається на чоловіка. Попіл її сигарети на ліжку. Пісня програла один раз, і Конні підстрибнула, щоб перевернути платівку.

— Нехай програє ще раз, — сказала я, намагаючись уявити себе на місці жінки, якою її бачив співак: вільно звисаючий срібний браслет із зеленуватим відтінком, спадаюче волосся. Але натомість я почувалася безглуздо, вирячивши очі на Конні, яка дивилась у дзеркало, відділяючи вії шпилькою, її шорти в’їлися їй у зад. Це були речі, які неможливо помітити на собі. Небагато хто з дівчат міг привернути таку сильну увагу. Лише така, як та, що я бачила в парку. Або Памела і дівчата на сходах середньої школи, що чекали на лінивий сигнал працюючих на холостому ходу авто їхніх хлопців, як знак, що потрібно вставати. Вона швидко вибігали на палюче сонце, махаючи на прощання рукою тим, хто залишався.

…

Згодом, після того дня, я пішла до кімнати Пітера, коли Конні спала. Його комплімент на кухні сприймався як запрошення з часовими рамками, на яке я мала відповісти, перш ніж воно анулюється. Перед тим як лягти спати, ми з Конні випили пива, розвалившись поруч з плетеними ніжками її стола і тягаючи пальцями пресований сир з глибокої миски. Я випила набагато більше, ніж вона. Я хотіла набратися рішучості, підсилювального впливу. Я не хотіла бути, як Конні, яка ніколи нічого не міняє, чекає, коли щось зміниться, з’їдати цілу пачку крекеру в кунжуті, а тоді робити десять стрибків на місці у своїй кімнаті. Конні вже глибоко заснула, але я досі не спала. Слухала, як Пітер піднімався сходами.

Він увірвався до себе в кімнату, і я почекала, як мені здалося, досить довго, перш ніж піти за ним. Прокрадаючись коридором, неначе привид у короткій піжамі, поліефірна гладкість якої нагадувала чи то костюм принцеси, чи то нижню білизну. У будинку панувала справжня гнітюча тиша, але яка також урізноманітнювала все незнаною свободою, наповнюючи кімнати ніби густішим повітрям.

Пітер тихо лежав під ковдрою, виставивши свої криві чоловічі ноги. Я відчувала його дихання, яке пахло ожинами, як наслідок прийому якогось наркотику. Його кімната, здавалось, заколисувала. Цього могло бути досить — глянути, що він спить, як зробив би це кожен з батьків, порадівши за нього, що він бачить гарні сни. Його дихання рівне, як намистинки чоток, заспокоює кожен вдих і видих. Але я не хотіла, аби цього було досить.

Коли я підійшла ближче, його обличчя стало ясним, риси обличчя чіткими, позаяк звиклася з темрявою. Я дозволила собі дивитися на нього без жодного сорому. Пітер раптом розплющив очі і, здається, навіть не злякався, побачивши мене поруч зі своїм ліжком. М’яко глянув на мене.

— Бойд, — сказав він, у його голосі досі відчувалися нотки сну, але він поморгав, він промовив моє ім’я з такою покірністю в голосі, що в мене виникло відчуття, начебто він чекав на мене. Нібито знав, що я прийду.

Мені було ніяково отак стояти.

— Ти можеш присісти, — сказав він. Я сіла на матрац, безглуздо тупцюючи. Мої ноги вже почали горіти від зусиль. Пітер простягнув руку, щоб затягти мене повністю на матрац. Я усміхнулася, проте навіть не була впевнена, чи він бачив моє обличчя. Він мовчав, і я теж. Його кімната здавалася дивною, не такою, як коли я дивилася на неї, стоячи на підлозі; величезний комод, довга і вузька дверна пройма. Я не могла уявити Конні в кімнаті за стіною. Конні, яка бурмоче уві сні, як вона це часто робить, іноді називаючи число, як нетямущий гравець бінґо.

— Якщо тобі холодно, можеш лягти під ковдру, — сказав він, розкрившись так, що я побачила його голий торс, його наготу. Я церемонно мовчки лягла поруч з ним. Усе було зовсім просто — я скористалася можливістю, яка завжди була доступна.

Він досі мовчав, і я теж. Він притяг мене ближче, так, що моя спина притислася до його грудей і я змогла відчути його член, що притулився до задньої частини моїх стегон. Я не хотіла дихати, відчуваючи, що його це може збентежити, навіть піднімання й опускання моїх ребер надто сильно хвилювало його. Я потроху вдихала через ніс, відчуваючи запаморочення. Різка належність у темряві його, його ковдри, його простирадла — це те, що в Памели було увесь час, просто володіння його присутністю. Він обійняв мене, і я відчула вагу його парубоцької руки. Пітер діяв так, неначе збирався спати, час від часу зітхав і совгав ногами, так і мало бути. Треба було поводитися, неначе не відбувається нічого дивного. Коли він легко торкнувся пальцем мого соска, я залишалася досить спокійною. Я відчувала його рівномірне дихання в себе на шиї. Його рука неупереджено досліджувала моє тіло. Коли він покрутив мій сосок, я голосно вдихнула. Він на мить завагався, а тоді продовжив далі. Його член терся об мої голі стегна. Що б не сталося, мене буде відправлено на лаву запасних, і я це розуміла. Проте ця ніч була в його руках. У мене не було страху, лише відчуття, близьке до хвилювання, неначе спостерігала, тримаючись на крилах. Що буде з Іві?

Коли скрипнула підлога в коридорі, чари розвіялися. Пітер відсмикнув руку, різко перекотився на спину. Я бачила, що він втупив погляд у стелю.

— Я хочу трохи поспати, — сказав він сухо. Стихаючим голосом, який своєю несподіваною монотонністю змусив мене задуматися, чи не сталося чого. Я повільно піднялася, будучи трохи приголомшена, але водночас і до нестями щаслива, наче мені навіть цього було достатньо, щоб насититися.

…

Хлопці грали на ігровому автоматі, як нам здавалося, годинами. Ми з Конні сиділи на лавочці, похитуючись із вимушеною безтурботністю. Я досі чекала, що Пітер якось відреагує на те, що сталося. Пронизливий погляд, погляд з натяком на нашу історію. Але він не дивився на мене. У сирому гаражі тхнуло вогким бетоном і смородом від наметів, які склали, не давши висохнути. Календар бензоколонки на стіні: жінка в гарячій ванні з німими очима й оголеними зубами, як в опудала. Я була рада, що Памели в той вечір не було. У неї з Пітером була якась сварка, Конні розповідала. Я хотіла розпитати детальніше, але її обличчя виражало якесь попередження — я не могла демонструвати надмірну цікавість.

— Діти, чому б вам не піти в якесь краще місце? — запитав Генрі. — У кафе-морозиво, наприклад?

Конні відкинула волосся, а тоді підійшла, аби взяти ще пива. Генрі з цікавістю спостерігав за її наближенням.

— Дай їх мені, — заскімлила вона, коли Генрі тримав дві пляшки так, що вона не могла дістати. Пам’ятаю, як тоді я вперше помітила, яка вона голосна, її голос звучав різко, із шаленою агресивністю. Конні мала звичку нити і прикидатися, глузливо реготати. Між нами з’явилася прірва одразу ж, як я почала помічати це, неначе хлопець, бачити її вади. Я шкодую, що була така невеликодушна. Неначе встановивши між нами дистанцію, я могла вберегти себе від тієї ж хвороби.

— А ти що мені даси за них? — сказав Генрі. — У цьому світі нічого не буває задарма, Конні.

Вона знизала плечима, а тоді кинулася за пивом. Генрі затис її масою свого тіла, підсміюючись з того, як вона боролася. Пітер закотив очі. Йому не подобалися такого роду речі, водевіль під звуки ниття. У нього були старші друзі, які пропадали в непрохідних джунглях, у замулених річках. Які, повернувшись додому, базікають і захоплюються маленькими чорними сигаретами, дівчатами свого рідного міста, що зіщулюються в них за спиною, неначе виразні маленькі тіні. Я намагалася сісти рівніше, зробити дорослий вираз обличчя, начебто мені нудно, бажаючи, щоб це побачив Пітер. Мені подобалося в ньому те, що, я була переконана, Памела не могла помітити сліди смутку, які я іноді вловлювала в його погляді, чи прихована доброта, яку він якось виявив до Конні, взявши нас на озеро Ерроухед, того року, коли їх мати зовсім забула про її день народження. Памела не знала про ці речі, і я трималася за цей факт, як за важіль, що належить лише мені.

Генрі щипнув ніжну шкіру вище від пояса шортів Конні.

— Голодна останнім часом, га?

— Не торкайся до мене, збоченцю, — сказала вона, відбивши його руку. Вона злегка хихикнула. — Та пішов ти…

— Чудово, — сказав він, ухопивши Конні за зап’ястя. — Піду, з тобою. — Вона спробувала нерішуче висмикнути руки, і нила, аж доки Генрі нарешті не відпустив її. Конні потирала зап’ястя.

— Недоумок, — пробурмотіла вона, але насправді не була розсерджена. Це просто частина того, як бути дівчиною — так перевіряється твоя реакція. Якщо ти розсердилася, то ти божевільна, а якщо не відреагувала — то сучка. Єдине, що ти могла, — це посміхатися з кутка, у який тебе було загнано. Приєднуватися до жарту, навіть якщо жартують виключно з тебе.

Мені не подобався смак пива, гіркота гранульованого хмелю не мала нічого спільного з приємним, чистим, охолодженим батьковим мартіні, але я випила одну банку, а тоді ще одну. Хлопці годували гральний автомат з кулька, повного п’ятаків, до останньої монети.

— Нам треба ключі від автомата, — сказав Пітер, підпалюючи тоненьку сигарету з марихуаною, яку він витяг з кишені. — Щоб ми могли відкрити його.

— Я принесу, — сказала Конні. — Сильно не сумуй за мною, — монотонно проспівала вона Генрі, злегка помахавши ручкою, перш ніж піти. До мене вона лише підняла брову. Я зрозуміла, що це було частиною якогось плану, який вона вигадала, щоб привернути увагу Генрі. Піти, а тоді повернутися. Вона, мабуть, прочитала про це в журналі.

Думаю, це було нашою помилкою. Однією з багатьох помилок. Вірити, що хлопці живуть за логікою, яку ми могли б коли-небудь збагнути. Вірити, що за підсвідомими імпульсами їхні дії приховують якесь значення. Ми були як конспіратори, вбачаючи прикмети і знаки в кожній деталі, відчайдушно прагнучи бути достатньо значимими об’єктами для планування і роздумів, але вони були просто хлопцями. Нікчемними, юними і прямолінійними; вони нічого не приховували.

Пітер поставив важіль автомата у висхідне положення і поступився назад, щоб передати чергу Генрі й обмінятися сигаретою з марихуаною. Вони обоє одягнені в білі футболки, які вже стали тонкими від прання. Пітер усміхнувся у відповідь на карнавальний шум, коли гральний автомат з брязкотом висипав купу монет, але, здавалось, його увага була розсіяна, він допивав уже другу банку пива, допалив косяк, аж доки той став прим’ятим і засмаленим. Вони говорили тихо. Я чула лише уривки їхньої розмови.

Вони говорили про Віллі Потерейк: ми всі його знали, першого хлопця в Петалумі, який добровільно завербувався на військову службу. Його привіз батько, щоб внести до реєстру. Я бачила його пізніше в «Гамбургер Гамлет» з маленькою брюнеткою, з чиїх ніздрів текли соплі. Вона називала його виключно повним іменем, Віль-ям, неначе додатковий склад був таємним паролем, який мав би перетворити його на дорослого, відповідального чоловіка. Вона причепилася до нього, як реп’ях.

— Він постійно на під’їзній алеї, — сказав Пітер. — Вимиває авто, ніби нічого не змінилося. Мені навіть не віриться, що він не може більше водити.

Це були новини з іншого світу. Мені стало соромно, побачивши обличчя Пітера, за те, що я лише розігрувала справжні почуття, які йдуть у світ через пісні. Пітера фактично могли забрати, він фактично міг померти. Він не мав почуватися так, як ми з Конні під час емоційних вправ: що б ти зробила, якби твій батько помер? Що б ти зробила, якби завагітніла? Що б ти зробила, якби твій учитель захотів переспати з тобою, як містер Ґаррісон і Патріція Белл?

— Його протез був увесь зморщений, — сказав Пітер. — Рожевий.

— Жах, — сказав Генрі, не відриваючись від автомата. Він не відірвав очей від зображень вишеньок, що прокручувалися перед ним. — Перш ніж хотіти вбивати людей, краще будь готовий, що ці люди відірвуть тобі ноги.

— До того ж він пишається цим, — сказав Пітер, він починає говорити голосніше після того, як викидає недопалок косяка на підлогу гаража. Він стежить, щоб той згас. — Божевілля в тому, що він хоче, аби люди побачили цей протез.

Драматизм їхньої розмови змусив мене теж розхвилюватись. Я була збуджена від алкоголю, у грудях дедалі більше пекло, аж доки я перестала бути підвладна сама собі. Я встала. Хлопці цього не помітили. Вони говорили про фільм, який бачили в Сан-Франциско. Я впізнала назву — його не показували в місті, оскільки він міг викликати розбещеність, однак я не могла згадати чому.

Коли я, подрослішавши, нарешті подивилася фільм, очевидна невинність сексуальних сцен здивувала мене. Ганебна складка жиру над вкритим волоссям лобком акторки. Як вона сміялася, коли притягла обличчя яхтового капітана до своїх обвислих, милих грудей. У цьому фільмі було показано добродушну властивість вульгарності, неначе еротична ідея обов’язково мала супроводжуватися веселощами. На відміну від фільмів, що з’явилися пізніше, де дівчата корчать гримаси, а їхні ноги гойдаються, мов неживі.

Генрі тріпотів повіками, язиком у ротовому отворі, пародіюючи деякі сцени з фільму.

Пітер засміявся:

— Хворий.

Вони голосно виражали цікавість, чи справді актрису трахали. Здавалося, вони не зважали на те, що я там стояла.

— Можна сказати, їй подобалося, — сказав Генрі. — О-о! — він вигукнув високим жіночим голосом. — О-о, так, м-м-м. Він гупнув стегном по гральному автоматі.

— Я теж його бачила. — Я спершу говорила, а тоді думала. Я хотіла приєднатися до розмови, навіть якщо для цього мені довелося збрехати. Вони обоє глянули на мене

— Та ну, — сказав Генрі. — Примара нарешті заговорила.

Я зашарілася.

— Ти бачила його? — виразив сумнів Пітер. Я переконувала себе, що він говорив заступницьким тоном.

— Так, — сказала я. — Доволі дикий.

Вони обмінялися поглядами. Невже я справді думала, що вони повірять, що я якимось чином їздила до міста? І що я ходила дивитися те, що було, по суті, порнографією?

— Так, — очі Генрі засяяли. — І яка частина твоя улюблена?

— Та, про яку ви щойно говорили, — сказала я. — З дівчиною.

— Але який епізод тобі сподобався найбільше? — запитав Генрі.

— Облиш її, — спокійно сказав Пітер. Уже знудившись.

— Тобі сподобалася сцена з Різдвом? — Генрі продовжував. Його усмішка вселяла мені думку, що ми по-справжньому спілкуємося, що я досягла прогресу. — Велике дерево? Багато снігу?

Я кивала. Сама ледь не вірячи у свою брехню.

Генрі засміявся.

— Події фільму відбуваються у Фіджі. На острові. — Генрі ледь стримувався, щоб не розсміятись, і глянув на Пітера, якому, здавалося, було за мене соромно, так само, як вам було б соромно за незнайомця, що спіткнувся на вулиці, немов між нами ніколи нічого не було.

Я штовхнула мотоцикл Генрі. Я не очікувала, що він перекинеться, ні, справді: можливо, просто похитнеться, настільки, щоб перебити Генрі, щоб налякати його на якусь мить, щоб після кількох смішних вигуків від переляку він забув про мою брехню. Але насправді я штовхнула його сильно. Мотоцикл перекинувся і з тріскотом гепнувся об бетонну підлогу.

Генрі витріщився на мене:

— Маленька сучка, — він поспішив до зваленого мотоцикла, неначе до підстреленого домашнього улюбленця, фактично колишучи його на руках.

— Він цілий, — сказала я безглуздо.

— Клята психопатка, — пробурмотів він. Він провів руками вздовж усього байка і показав Пітеру уламок помаранчевого металу. — Ти можеш повірити в це лайно?

Коли Пітер глянув на мене, на його обличчі застигло співчуття, що було навіть гірше, ніж гнів. Я була, неначе дитина, виражаючи лише короткі емоції.

На дверях з’явилася Конні.

— Тук-тук, — окликнула вона, ключі звисали з її зігнутих пальців. Вона побачила таку сцену: Генрі присів біля свого мотоцикла; Пітер схрестив руки.

Генрі дратівливо розсміявся:

— Твоя подружка — справжня сучка, — сказав він і кинув на мене погляд.

—Іві перекинула його, — сказав Пітер.

— Кляті діти, — сказав Генрі, — наступного разу беріть собі няньку і не ходіть за нами. Чорт.

— Мені шкода, — сказала я тихим голосом, але мене ніхто не чув.

Навіть після того, як Пітер допоміг Генрі підняти мотоцикл, пильно придивляючись до щілини.

— Вона лише поверхнева, — зауважив він, — ми зможемо легко все виправити. — Я зрозуміла, що зламалося ще щось. Конні розглядала мене, виражаючи холодний подив, неначе я підставила її, та, мабуть, так і було. Я зробила те, чого ми не планували. Продемонструвала часточку особистої слабкості, розкрила серце полохливого кролика.

3

Власником «Флаїн Ей» був товстий чоловік, якому прилавок врізався в живіт, і він опирався на лікті, щоб стежити за мною, коли я проходила між полицями, моя сумочка постукувала мене по стегну. Перед ним лежала розгорнута газета, проте, схоже, він ніколи не перегортав сторінок. Навколо нього панувала аура нудьги й обов’язку, бюрократизму й міфічності водночас. Він був схожий на того, хто приречений охороняти печеру вічно.

Того дня я була сама. Конні, мабуть, кипіла від злості у своєму ліжку, слухаючи «Позитивну 4-ту Вулицю» з ображеною, обурливою поблажливістю. Думка про Пітера спустошувала — мені хотілось оминути ту ніч, перетворити мій сором на щось нечітке і кероване, як чутка про сторонню людину. Я намагалася перепросити в Конні, хлопці досі клопоталися біля мотоцикла, неначе польові лікарі. Я навіть запропонувала заплатити за ремонт, віддаючи Генрі все, що мала в себе в гаманці. Вісім доларів, які він узяв, роззявивши рота. Трохи пізніше Конні сказала, що було б краще, якби я просто пішла додому.

Я повернулася за кілька днів — батько Конні відчинив двері майже одразу, як я подзвонила, неначе він чекав на мене. Він зазвичай працював на молокозаводі від опівночі, тож було дивно бачити його вдома.

— Конні нагорі, — сказав він. На барній стійці за ним я побачила келих з віскі, розведений водою і наповнений сонячним промінням. Я була так зосереджена на своїх особистих планах, що не вловила атмосфери кризи в домі, незвичайний факт її присутності.

Конні лежала в ліжку, її спідниця зачепилася так, що було видно пристібну планку її білої нижньої білизни, і повністю стегна в цяточку. Вона сіла, коли я зайшла, поморгала.

— Гарний макіяж, — сказала вона. — Це особисто для мене? — вона відкинулася на подушку. — Тобі сподобаються наші новини. Пітер пішов. Як у пісні, «пішла, пішла…». З Памелою, quelle сюрприз. Вона закотила очі, але чітко вимовила ім’я Памели зі спотвореною радістю. Глянула на мене.

— Що ти маєш на увазі? Покинув вас? — від паніки мій голос уже змінився.

— Він такий егоїстичний, — мовила вона. — Батько сказав, що ми маємо переїхати до Сан-Дієго, наступного дня Пітер поїхав звідси. Він узяв із собою купу одягу й особистих речей. Мабуть, вони поїхали в будинок її сестри в Портленді. Тобто я майже впевнена, що вони поїхали саме туди. — Вона подула на свою чілку. — Він боягуз. А Памела — дівчина, яка потовстішає після народження дитини.

— Памела вагітна?

Вона глянула на мене:

— Несподівано — тобі все одно, що мені, можливо, доведеться переїхати до Сан-Дієго?

Вона очікувала, що я почну говорити, як сильно люблю її і що сумуватиму, якщо вона поїде, але я була загіпнотизована уявною картиною, як Памела поруч з Пітером в його авто засинає в нього на плечі. Карти «Авіс» у них біля ніг стали напівпрозорими від жиру гамбургера, заднє сидіння було завалено одягом і його посібниками з механіки. Як Пітер гляне вниз і побачить білу лінію на її голові, проділ волосся. Він, може, поцілує її, керуючись внутрішньою ніжністю, хоч вона спить і ніколи не дізнається про це.

— Можливо, він просто пожартував, — сказала я. — Тобто хіба він не може ще повернутися?

— Відвали, — сказала Конні. Вона, здається, теж здивувалася, що сказала це.

— Та що я тобі такого зробила? — мовила я.

Звичайно, ми обоє знали.

— Думаю, мені зараз краще побути на самоті, — манірно заявила Конні і втупила очі у вікно.

Пітер утік на північ зі своєю дівчиною, яка, можливо, навіть чекає від нього дитину, — я не задумувалася про біологічні процеси, факт розкладання білків у шлунку Памели. Але тут була Конні, її повненька фігура на ліжку була така знайома, що я знала кожну її веснянку, кожен слід від вітрянки на плечі. Це була Конні, яку я раптом полюбила.

— Ходімо в кіно чи ще кудись, — сказала я.

Вона шмигнула носом і розглядала блідий ободок своїх нігтів.

— Пітера більше немає поруч, — сказала вона. — Тож тобі вже не треба бути тут. Крім того, ти поїдеш до пансіонату.

Розпач у моєму голосі був очевидний.

— Може, сходимо у «Флаїн Ей»?

Вона покусувала губу:

— Майя каже, що ти не дуже добре ставишся до мене.

Майя — це донька стоматолога. Вона носила картаті штани, з відповідними жилетами, як молодший бухгалтер.

— Ти казала, що Майя надокучлива.

Конні мовчала. Зазвичай ми співчували Майї, яка була багата, але смішна, та я розуміла, що тепер Конні співчуває мені, дивлячись, як я зітхаю за Пітером, який, мабуть, вирішив поїхати до Портленда на тижні. Місяці.

— Майя мила, — сказала Конні. — Справді мила.

— Ми могли б подивитися фільм усі разом. — Я наполягала, щоб уникнути перспективи нудно провести літо. Майя була не така вже й погана, казала я собі, хоч їй і не можна їсти цукерок і попкорну, оскільки вона носить брекети, але так я могла уявити це, нас утрьох.

— Вона вважає, що ти паскуда, — сказала Конні. Вона знову повернулася до вікна. Я втупилася на мереживні фіранки, які допомагала Конні підрублювати за допомогою клею, коли нам було дванадцять. Я прочекала надто довго, було очевидним, що моя присутність у кімнаті була помилкою і було зрозуміло, що мені нічого не залишалося, окрім як піти, напруживши горло, попрощатися внизу з батьком Конні — він збентежено кивнув мені — і з брязкотом витягти велосипед на дорогу.

Чи почувалася я коли-небудь такою самотньою раніше, увесь день будучи нікому не потрібною? Я ледь не сприймала біль у животі за насолоду. Все ж бодай якесь заняття, переконувала себе, ідеальна можливість згаяти час. Я робила мартіні так, як батько мене вчив, розхлюпуючи вермут по руках, і ігнорувала, проливши його на барну стійку. Я завжди ненавиділа келихи для мартіні — ніжка і смішна форма дещо бентежили, неначе дорослі дуже сильно намагалися бути дорослими. Натомість я наливала його в чашку для соку, із золотавим ободком, і примушувала себе пити. Тоді робила ще одне і випивала теж. Було весело почуватися вільною і задоволеною власним домом, усвідомлювати, незважаючи на потік веселощів, що меблі завжди були огидні, а стільці важкі й манірні, як ґарґулії. Щоб помітити, що повітря прикрашає тиша, що штори завжди затягнені. Я відкрила їх і щосили намагалася підняти вікно. Надворі було жарко — я уявила батька, сердитого за те, що я впустила жарке повітря в дім, — але все одно залишила вікно відчиненим.

Матері не буде вдома цілий день, алкогольний напій допомагав згладити самотність. Було дивно, що я так легко могла почуватись інакше, що був безвідмовний спосіб пом’якшити гіркоту мого суму. Я могла пити, аж доки мої проблеми не здавалися компактними і милими, як я того й бажала. Я примушувала себе полюбити смак, дихати повільно, коли відчувала нудоту. Мене вивертало на покривало, яке я згодом відчищала від їдкого блювотиння, так, що залишався лише різкий, набридливий гострий запах у повітрі, який мені фактично подобався. Я перекинула лампу і зробила темний макіяж очей, недосвідчено, але з пристрасною увагою. Сіла перед маминим дзеркалом, на якому підсвічення мало різне налаштування: офіс. Денне світло. Сутінки. Кольорові вогні, мої риси обличчя були білі, немов у привида, коли я увімкнула функцію «Штучний день».

Я намагалася читати уривки із книжок, які мені подобалися в юності. Розпещену дівчину було відправлено в підземелля, до міста, у якому правлять гобліни. Оголені колінця дівчинки в дитячому платтячку, подряпини, отримані в темних лісах. Зв’язана дівчина на ілюстраціях збуджувала мене так, що я була змушена їх перегляд ділити на частини. Мені хотілося б, щоб я могла намалювати щось подібне, щось, що викликало б у когось жах. Чи намалювати обличчя темноволосої дівчини, яку я бачила в місті, — яку я розглядала достатньо довго, щоб побачити, як поєднуються риси її обличчя. Я годинами мастурбувала, уткнувшись обличчям у подушку, отримуючи насолоду. За якийсь час у мене з’являвся головний біль, нервове сіпання м’язів, у ногах тремтіння і чуттєвість. Моя білизна і верхня частина стегон були мокрі.

Інша книжка: ювелір срібних виробів випадково розливає розплавлене срібло собі на руку. Після опіку шкіра його руки, мабуть, покрилася кіркою і злізла. Шкіра стала натягненою, рожевою і свіжою, без волосків чи ластовиння. Я подумала про Віллі і його протез, шланг з теплою водою, яку він лив на свої авто. Як калюжі повільно випаровуються з асфальту. Я спробувала, як воно оббирати апельсин, якщо в тебе обпечені руки до ліктів і немає нігтів.

Смерть я уявляла, як щось схоже на вестибюль у готелі. Свого роду цивілізовану кімнату, добре освітлену кімнату, у яку легко можна зайти чи вийти. Хлопець з міста застрелився у своєму підвалі після того, як його упіймали на продажу фальшивих лотерейних квитків. Я не думала про закипілу кров, мокрі нутрощі, але лише про легкість моменту, яким чистим і відокремленим мав здаватися світ. Усі розчарування, усе повсякденне життя з його суворістю і приниженнями одним порухом руки ставали неважливими.

Проходи між рядами в магазині здавалися новими для мене, мої думки були розмиті від сп’яніння. Постійне мерехтіння світла, зігнилий лимон, викинений у кошику для сміття, косметика, впорядкована вдалими, фетишистськими групами. Я зняла ковпачок з помади, щоб випробувати її на своїм зап’ясті, оскільки читала, що так треба робити. На дверях пролунали дзвіночки. Я звела погляд. Це була темноволоса дівчина з парку, у джинсових кросівках, сукні з обрізаними біля самих плечей рукавами. Моє тіло охопило хвилювання. Я вже намагалась уявити, що я їй скажу. Від її появи день, здавалося, став тісно оповитий синхронністю, навіть сонячне проміння засвітило по-новому.

Дівчина не була красунею, помітила я, дивлячись на неї знову. Це було щось інше. Неначе картини доньки актора Джона Х’юстона. Її обличчя могло бути оманливим, але всі інші процеси були в дії. Це було краще, ніж краса.

Чоловік за стійкою нахмурився.

— Я казав тобі, — сказав він. — Я більше не дозволю зайти жодній з вас, досить.

Дівчина ліниво посміхнулась йому, піднявши руки вгору. Я побачила волосся в неї під пахвами.

— Агов, — сказала вона. — Я просто хочу купити туалетний папір.

— Ви крали в мене, — сказав чоловік, почервонівши. — Ти і твої подружки. Босоніж бігали повсюди брудними ногами, намагаючись спантеличити мене.

Якби такий гнів обрушився на мене, я була б страшенно налякана, але дівчина була спокійна. Навіть жартувала.

— Такого не могло бути, — вона задерла голову. — Може, це був хтось інший.

Він схрестив руки.

— Я запам’ятав тебе.

Дівчина змінилася на лиці, її очі озлобилися, але вона досі усміхалася.

— Гаразд, — сказала вона. — Говоріть, що хочете.

Вона глянула на мене, її погляд був холодний і далекий. Неначе вона мене ледь бачила. Мене пронизало бажання. Я сама здивувалася, як сильно я не хотіла, щоб вона зникала.

— Забирайся, — сказав чоловік. — Геть.

Перш ніж піти, вона показала язика чоловікові. Просто пискнула, неначе маленьке нестерпне кошеня.

Я повагалась якусь мить, перш ніж вийти надвір, услід за дівчиною. Але вона вже перетинала парк у швидкому темпі. Я поспішила за нею.

— Агов! — крикнула я. Вона і далі йшла.

Я повторила голосніше, і вона зупинилася, даючи можливість її наздогнати.

— Який нікчема, — сказала я. Я, мабуть, сяяла, як яблуко. Щоки почервоніли від легкого сп’яніння.

Вона вороже глянула в напрямку крамниці.

— Жирний козел, — пробурмотіла вона. — Я не можу навіть купити туалетного паперу.

Вона нарешті, здається, впізнала мене, довго розглядаючи моє обличчя. Я могла сказати, що вона роздивлялася мене, як нову копійку. Моя сорочка з нагрудником, подарунок моєї матері, вважалася модною.

— Я вкраду його, — сказала я, мій голос був надто чітким. — Туалетний папір. Легко. Я постійно краду звідти товар.

Мені було цікаво, чи повірить вона мені. Мабуть, було очевидним те, що я брешу. Але, можливо, їй подобалось це. Безумство мого бажання. Чи, може, вона хотіла подивитись, чим все закінчиться. Багата дівчина приміряє лайкові рукавички злочинності.

— Ти впевнена? — запитала вона.

Я знизала плечима, моє серце шалено билося. Якщо вона мені і співчувала, то я того не помічала.

Моє незрозуміле повернення здивувало чоловіка за стійкою.

— Знову повернулася?

Навіть якби я справді хотіла спробувати вкрасти щось, це було б неможливо. Я проходила між рядами, намагаючись стерти з обличчя будь-які ознаки злочинця, але чоловік не відводив погляду. Він пильно дивився, аж доки я не схопила туалетний папір і принесла його до каси, відчуваючи сором, я піддалася звичці. Звичайно, я нічого не збиралася красти. Такого ніколи не могло бути.

Пробиваючи туалетний папір, він не зміг стриматися.

— Така мила дівчина, як ти, не повинна вештатися з такими дівчатами, — сказав він. — Ця компанія така мерзенна. Якийсь хлопець з чорним собакою. — Він глянув засмучено — Я не дозволяю їм заходити до магазину.

Крізь рябе скло я бачила, як дівчина гуляє по парку. Рукою затіняє очі. Така несподівана і неочікувана удача: вона чекала на мене.

Після того як я заплатила, чоловік довго дивився на мене.

— Ти просто ще дитина, — сказав він. — Чому б тобі не піти додому?

Я почувалася ніяково перед ним.

— Мені не треба кулька, — сказала я і встромила туалетний папір собі в сумочку. Я мовчала, чоловік давав мені здачу, облизуючи губи, неначе стираючи поганий присмак.

Дівчина оживилася, коли я підійшла.

— Ти взяла?

Я кивнула, і вона повела мене за ріг, дорогою підганяючи мене. Я ледь сама не повірила, що й справді щось вкрала, мої жили заповнив адреналін, коли я простягла свою сумку.

— Ха, — сказала вона, заглянувши всередину. — Так йому, йолопові, і треба. Це було не важко?

— Зовсім легко, — сказала я. — Все ж таки, він такий неуважний. — Я захоплювалася нашою змовою, тим, як ми стали командою. У тому місці, де сукня була не застібнута, було видно трикутник оголеного живота. Як легко вона викликала певне недбале сексуальне почуття, неначе її одяг, що спішно рухався по її тілу, був досі прохолодний від поту.

— Я Сюзен, — сказала вона. — До речі.

—Іві. — Я подала руку. Сюзен засміялася, що змусило мене зрозуміти, що тиснути одне одному руки не годиться, оскільки це показний знак чесного світу. Я зашарілася. Було важко знати, як поводитися без звичайних форм і жестів ввічливості. Я не була впевнена, що має бути замість них. Настало мовчання: я намагалася заповнити його.

— Здається, я бачила тебе кілька днів тому, — сказала я. — Поруч із «Хай-Хо»?

Вона не відповіла, не даючи мені можливості за щось ухопитися.

— З тобою було кілька дівчат? — сказала я. — І під’їхав автобус?

— Ох, — сказала вона. Її обличчя оживилося. — Так, той ідіот був справді навіжений. — Від спогадів вона пом’якшала. — Я маю допомагати дівчатам, тримати їх у тонусі, а інакше вони би просто пропали. Нас би впіймали. Я дивилася на Сюзен з цікавістю, яка, мабуть, була очевидна: вона дозволяла мені дивитися на себе без будь-якої сором’язливості.

— Я запам’ятала твоє волосся, — сказала я.

Сюзен, здається, було приємно. Вона мимовільно торкнулася кінчиків.

— Я його ніколи не підрізала.

Пізніше я довідаюся, що це Рассел казав їм цього не робити.

Сюзен з несподіваною гордістю притисла туалетний папір до грудей.

— Ти хочеш, щоб я тобі дала якісь гроші за це?

У неї не було ані кишень, ані сумочки.

— Ні, — сказала я. — Це мені нічого не коштувало.

— Ну, тоді дякую, — відповіла вона з очевидним полегшенням. — Ти живеш десь тут неподалік?

— Зовсім близько, — мовила я. — Зі своєю мамою.

Сюзен кивнула:

— На якій вулиці?

— Провулок Монін Стар.

Вона хмикнула від подиву:

— Модно.

Я бачила, що те, що я жила в гарній частині міста, щось означало для неї, але не могла уявити, що саме, щось більше, ніж просто ворожість до багатих, яка зазвичай буває в молоді. Тут було перемішано багатих, ЗМІ і представників управління в певнім казані зла, як винуватців великого ошуканства. Я лише починала вчитися, як поєднувати певну інформацію з вибаченнями. Як висміювати себе, перш ніж це зробить хтось інший.

— А ти?

Вона змахнула пальцями.

— Ох, — сказала вона. — Ти знаєш. Ми якось перебиваємося. Але багато людей в одному місці, — вона показала на сумку, — означає, що треба витерти багато задів. У нас обмаль грошей на цей момент, але все скоро зміниться, я впевнена.

Ми. Дівчина була часточкою якогось «ми», і я заздрила її легкості, її впевненості, куди вона має йти з цієї автостоянки. Ті двоє дівчат, що я бачила з нею в парку, хто б вони не були, але вони жили з нею. Люди, які помічали її відсутність і раділи, коли вона поверталася.

— Ти мовчиш, — Сюзен сказала через якусь мить.

— Вибач. — Я примушувала себе не розчісувати укуси комарів, хоч відчувала свербіж по всьому тілі. Я зав’язала з нею розмову, але нічого з того, що спадало мені на думку, не могла сказати. Я не могла розповісти їй про те, як часто думала про неї з того дня. Не могла розповісти їй, що в мене немає друзів, що мене переведено до школи-пансіонату, того цілорічного муніципалітету непотрібних дітей. Що для Пітера я була ніким.

— Це класно, — вона помахала рукою. — Люди такі, які вони є, розумієш? Коли я тебе побачила, то могла сказати, — продовжувала вона, — ти уважна особистість. Ти все тримаєш у пам’яті.

Я не звикла до такої безпосередньої уваги. Особливо від дівчини. Зазвичай це могли бути вибачення якогось хлопця за те, що він мене не помітив. Я дозволила собі уявити себе дівчиною, яку люди вважали б уважною. Сюзанна змінилася: можна було сказати, що це було вступом до відправної точки, але я не могла придумати, як розширити наші стосунки.

— Гаразд, — сказала вона. — Мені туди. — Вона кивнула в бік авто, припаркованого в затінку. Це був «Роллс-Ройс», укритий брудом. Коли вона побачила моє збентеження, то усміхнулася.

— Ми позичаємо його, — сказала вона так, неначе це все пояснювало.

Я дивилася, як вона йде, не намагаючись зупинити її. Я не хотіла бути нав’язливою: я мала радіти і тому, що, зрештою, було.

4

У моєї матері знову було побачення. Спершу був чоловік, який відрекомендувався як Вісмайя, продовжуючи масажувати голову моїй матері своїми пазуристими пальцями. Він сказав мені, що день мого народження, на межі між Водолієм і Рибами, означає дві фрази «Я вірю» і «Я знаю».

— То як? — запитав мене Вісмайя. — Ти віриш, що знаєш, чи знаєш, що віриш?

Наступним був чоловік, який запускав маленькі срібні літачки і який казав мені, що мої соски видно через мою сорочку. Він казав це відверто, неначе це була корисна інформація. Він зробив пастельні портрети корінних американців і хотів, щоб моя мати допомогла йому відкрити музей його робіт в Аризоні. Наступним був забудовник з Тібурону, який водив нас до китайського ресторану. Він постійно наполягав на моїй зустрічі з його донькою. Повторюючи знову і знову, як він переконаний, що ми б чудово ладили. Як я зрозуміла, його доньці було одинадцять. Конні посміялась би з того, як на його зубах залипав рис, але ми не розмовляли з нею відтоді, як я приходила до неї додому.

— Мені чотирнадцять, — сказала я. Чоловік глянув на мою матір, вона кивнула.

— Звичайно, — сказав він з різким запахом соєвого соусу з рота. — Я бачу, ти вже фактично доросла.

— Вибачте, — мати плямкнула на іншім кінці столу, а коли чоловік повернувся, щоб погодувати її огидним на вигляд стручком гороху зі своєї виделки, вона відкрила рота покірно, мов пташечка.

Жалість, яку я відчувала щодо своєї матері в таких ситуаціях, була нова і викликала зніяковілість, але також я усвідомлювала, що змушена тримати це в собі — похмурий і особистий обов’язок, як медичний діагноз.

За рік до розлучення мої батьки влаштували вечірку з коктейлями. Це була ідея мого батька — до того, як він пішов, моя мати не була компанійською, тож я розуміла її глибоке хвилювання під час вечірок чи подій, її напружена усмішка виражала сильний дискомфорт. Це була вечірка на честь інвестора, якого знайшов мій батько. Думаю, це було вперше, коли він брав гроші від когось, а не від мами, і від того його запал ставав ще більшим, тож він випив ще до того, як прийшли гості. Його волосся було просочене густим, властивим батькові, ароматом «Віталіс», а в подиху відчувався запах алкогольного напою.

Моя мати приготувала реберця по-китайськи з кетчупом, які мали залозистий блиск, неначе глазуровані. Оливки з банки, солоні горішки. Сирні палички. Кілька густих мандаринових десертів, рецепти яких вона взяла з «МакКолл». Вона запитала мене ще перед приходом гостей, чи добре виглядає, пригладжуючи свою спідницю з візерунчастої тканини. Пам’ятаю, як я була спантеличена цим питанням.

— Дуже гарно, — сказала я, відчуваючи дивний неспокій. Мені дозволили випити трохи хересу з рожевої гранованої склянки: мені подобалося безглуздо морщитись, і я підкралась ще за однією.

Гостями були здебільшого друзі мого батька, і я була вражена, наскільки широким було його інше життя, життя, яке я бачила лише зі свого кута зору. Тут були люди, які знали його, які говорили з ним про ланчі, відвідування «Ґолден Ґейт Філдс» і дискутували з ним з приводу Сенді Коуфакса. Моя мати нервово крутилася біля буфету: вона виклала палички, але ніхто ними не користувався, і я б навіть сказала, що це засмутило її. Вона спробувала встромити їх кремезному чоловіку і його дружині, але ті помахали головами, а чоловік сказав якийсь жарт, який я не розчула, але помітила розпач на обличчі матері. Вона теж була напідпитку. Це була одна з тих вечірок, на якій швидко всі п’яніють, загальний туман у голові затьмарював важливість розмов. Ще до того, як один з друзів мого батька запалив косяк, я побачила, що розпач на обличчі матері змінився на терплячу поблажливість. Деякі контури ставали розмитими. Жінки спостерігали за літаком, що пролітав мимо, роблячи дугу в напрямку аеропорту Сан-Франциско. Хтось впустив склянку в басейн. Я бачила, як вона повільно опускалася на дно. Можливо, то була попільничка.

Я пурхала під час вечірки, почуваючись ще молодшою дитиною, яка прагне залишатися непомітною і водночас бажає брати участь. Я була тільки рада показати, де ванна кімната, коли мене хтось просив, покласти на серветку горішки, які я їла біля басейну, один за одним, їхні солоні піщинки залишалися на пальцях. Бути зовсім юною означало, що від тебе ніхто нічого не очікує.

Я не бачила Тамари з того самого дня, як вона привезла мене після школи, і пам’ятаю, що відчула розчарування, коли вона приїхала, — тепер я мала поводитися, як доросла, аби вона це бачила. З нею був чоловік, трохи старший. Вона відрекомендувала його, декого цілувала в щічку, декому потискала руку. Здавалось, її знали всі. Я заздрила їй, коли хлопець Тамари поклав руку їй на спину, на оголену шкіру між її спідницею і топом у той час, як вона розмовляла. Я хотіла, щоб вона побачила, що я п’ю: я підійшла до барної стійки одразу ж за нею і налила собі ще одну склянку хересу.

— Гарний прикид, — сказала я, відчуваючи, як пече у грудях. Вона стояла спиною до мене і не чула. Я повторила, і вона здригнулася.

—Іві, — сказала вона досить мило. — Ти налякала мене.

— Вибач. — Я почувалася по-дурному, по-тупому у своїй простій сукні. Її одяг був яскравий і, схоже, новий, діаманти мерехтіли фіолетовим, зеленим і червоним.

— Весела вечірка, — сказала вона, і провела очима по натовпу.

Перш ніж я придумала, що відповісти, ляпнути щось, аби показати, що я вважаю розставлені факели безглуздям, до нас приєдналася мама. Я швидко поставила склянку назад на стіл. Я ненавиділа те, як почувалася: увесь мій спокій до приїзду Тамари змінився болісним сприйняттям кожного предмета в моєму домі, кожної деталі моїх батьків, неначе я несла відповідальність за все це. Мені було соромно за широку спідницю моєї матері, яка здавалася старомодною порівняно з одягом Тамари, за напруження, з яким мати зустріла її. Її шия вкрилася плямами від нервів. Я нишком відійшла, доки вони відволіклись на люб’язну балаканину.

Відчуваючи нудоту і сухість від дискомфорту, мені хотілося сісти в якомусь місці і не говорити ні з ким, щоб не стежити за поглядами Тамари, не бачити, як мати їсть паличками, яскраво демонструючи, що це не так важко, навіть коли мандарин падав назад на тарілку. Мені захотілося, щоб там була Конні — тоді ми ще були друзями. Моє місце біля басейну було зайняте юрбою жінок-пліткарок; через усе подвір’я я чула, як мій батько вибухає від сміху, так само сміється вся компанія, що його оточує. Я ніяково смикнула своє плаття, мені не вистачало склянки в руці. Хлопець Тамари стояв поруч, їв реберця.

— Ти донька Карла, — промовив він. — Еге ж?

Пам’ятаю, як мене здивувало, що вони з Тамарою розділилися, що він просто стояв сам, підкріплювався. Було дивним бодай те, що він захотів заговорити до мене. Я кивнула.

— Гарний дім, — сказав він з повним ротом. Його губи були блискучими і вологими від реберець. Я бачила, що він гарний, але було в ньому щось смішне — задертий ніс, зайва шкіра на підборідді. — Така велика територія, — додав він.

— Це був будинок моїх дідуся і бабусі.

Його очі змінились.

— Я чув про неї, — сказав він. — Про твою бабусю. Я дивився фільми з її участю, коли був маленький. Я не зрозуміла, наскільки п’яний він був до того моменту. Його язик затримався на кутику рота. — Той епізод, де вона натрапляє на алігатора в фонтані. Класика.

Я звикла, що люди говорять про мою бабусю з любов’ю. Як вони любили виражати своє захоплення, розповідати мені, що вони виросли з нею на екранах телевізорів, яскраво усміхаючись у їхній вітальні, як ще один, кращий, член сім’ї.

— Зрозуміло, — сказав хлопець, оглядаючись навколо. — Тож це був її маєток. Звичайно, твій старий аж ніяк не зміг би собі такого дозволити.

Я розуміла, що він ображав мого батька.

— Просто дивно, — сказав він, витираючи губи рукою. — Чому твоя мати терпить.

Моє обличчя, мабуть, нічого не виражало: він помахав Тамарі, яка досі стояла біля бару. Мій батько приєднався до неї. Матері ніде не було видно. Браслети Тамари забрязкали, коли вона махнула своїм келихом. Вони з моїм батьком просто розмовляли. Нічого не відбувалося. Я не розуміла, чому хлопець так несамовито посміхався, чекаючи, що я щось скажу.

— Твій батько трахає все, що може, — сказав він.

— Можна взяти твою тарілку? — запитала я, надто приголомшена, щоб сіпатися. Це було одним з того, чого я навчилась від своєї матері: виявляти вихованість. Відрізати біль жестом увічливості. Як Джекі Кеннеді. Це позитивна риса того покоління, спроможність відвернути увагу від своєї зніяковілості, подавивши її формальністю. Але тепер це було немодно, і я побачила щось схоже на зневагу в його очах, коли він подавав мені тарілку. Хоча, можливо, мені здалося.

Вечірка закінчилася після того, як стемніло. Кілька факелів були досі запалені, подаючи сигнали своїм неясним полум’ям, яке миготіло серед нічної темряви. Жваві, негабаритні авто гуркотіли по шосе, батько вигукував прощання, тоді як мати складала в купу серветки і об’їдені кісточки маслин, обмиті чужою слиною, у свою відкриту долоню. Батько увімкнув магнітофон; я виглянула з вікна своєї спальні і побачила, що він намагається запросити маму танцювати.

— Я дивитимусь на місяць, — заспівав він, далеке-далеке обличчя місяця було сповнене тоді неймовірної туги.

Я розуміла, що мала б ненавидіти батька. Але я лише почувалася по-дурному. Мені було соромно — не за нього, а за матір. Вона погладжувала свою широку спідницю, запитуючи мене, як вона виглядає. За те, як у неї на зубах іноді залишалася їжа і як вона бентежилася, коли я їй про це казала. За те, що вона годинами стояла біля вікна, коли мій батько пізно приходив додому, намагаючись розшифрувати нове значення порожньої дороги.

Вона, очевидно, знала, що відбувається, — вона мала знати — але хотіла, щоб він все одно був з нею. Так само, як Конні, підстрибувала за пивом, знаючи, що це виглядає по-дурному.

Навіть хлопець Тамари їв з несамовитою, безмежною жадібністю, жував швидше, ніж міг проковтнути. Хоч він знав, що з голоду можуть насміхатися.

Оп’яніння минуло. Я відчувала сонливість і порожнечу, знову поринувши в роздуми. У мене було презирство до всього: кімнати із залишками дитинства, мереживо навколо стола. Пластмасовий магнітофон з бакелітовою ручкою, з блиском, неначе мокрий стілець-подушка, який прилипав ззаду до моїх ніг. Вечірка з гострою закускою, чоловіки, одягнені в гавайські сорочки з нагоди свята. Це все, здавалося, зайвий раз пояснювало, чому батькові хотілося чогось більшого. Я уявила Тамару, зі стрічкою, обмотаною кругом шиї, як вона лежить на килимі в якійсь зовсім маленькій квартирі в Пало-Альто. Там мій батько — дивиться на неї? Сидить на стільці? Його збуджує рожева помада Тамари. Я намагалася ненавидіти її, але не могла. Я не могла навіть ненавидіти свого батька. Єдина, хто залишилася, — моя мати, яка допустила це, яка була такою слабохарактерною і м’якосердою. Давала гроші, готувала щовечора і навіть не задумувалася, що батькові було потрібно щось іще — нестандартне мислення Тамари, для якої життя — це неначе телевізійне шоу про літо.

Тоді я уявляла одруження як щось просте і бажане. Як чиюсь обіцянку піклуватися про тебе, обіцянку помічати, якщо ти сумна, чи стомлена, чи ненавидиш їжу, у якої жахливий смак. Як обіцянку, що ваші життя будуть іти паралельно. Моя мати, очевидно, все знала, але залишала все як є, то що можна сказати про кохання? У ньому ніколи не можеш бути впевнений — звідси і беруться ці сумні приспіви пісень, які доводять до відчаю, — «Ти не любив мене так, як я любила тебе».

Найбільше лякає те, що неможливо визначити причину, момент, коли все змінилося. Коли вперше погляд на глибокий виріз сукні на спині іншої жінки починає змішуватися з усвідомленням, що дружина в іншій кімнаті.

Коли музика стихла, я знала, що зараз зайде мама, щоб побажати на добраніч. Це був момент, якого я боялась, — помітити, як її локони ослабли, помада розтерлася навколо рота. Коли вона постукала, я подумала про те, щоб удати, ніби сплю. Але в мене було увімкнене світло: двері відчинилися.

Вона злегка скривилася:

— Ти ще не роздягалась.

Я могла проігнорувати її або випалити якийсь жарт, але не хотіла завдавати їй болю. Не тоді. Я сіла.

— Було гарно, чи не так? — сказала вона, прихилившись до одвірка. — Уважаю, реберця мені вдалися.

Можливо, я щиро думала, що мати хотіла б знати. Чи, може, я хотіла, щоб вона заспокоїла мене, пояснивши все по-дорослому.

Я прочистила горло:

— Дещо сталося.

Я відчула, як вона напружилася, стоячи на дверях.

— Ох?

Згодом я картала себе, згадуючи про це. Вона, очевидно, вже знала, чого чекати. Очевидно, хотіла, щоб я мовчала.

— Батько говорив, — я повернулася до черевика і зосереджено рухала пряжкою. — З Тамарою.

Вона видихнула:

—І? — вона злегка усміхнулася. Безтурботною усмішкою.

Я була збентежена: вона, очевидно, знала, що я мала на увазі.

— Це все, — сказала я.

Мати глянула на стіну.

—Єдине, що було не так, — це десерт, — мовила вона. — Наступного разу натомість я б зробила мигдальне печиво, кокосово-мигдальне печиво. Ці мандарини було незручно їсти.

Я мовчала, від шоку ставши настороженою. Я зсунула черевики і поклала їх під ліжко, один біля одного. Я пробурмотіла на добраніч, нахилила голову, щоб мати мене поцілувала.

— Вимкнути тобі світло? — запитала мама, затримавшись на дверях.

Я похитала головою. Вона тихо зачинила двері. Як сумлінно вона повертала ручку, аби двері клацнули, щоб зачинитися. Я пильно дивилася на свої почервонілі ступні, на яких залишилися відбитки черевиків. Думала про те, які стиснені і дивні вони на вигляд, зовсім не пропорційні, і хто може полюбити когось, у кого такі ступні?

Мама говорила про чоловіків, з якими вона зустрічалася після батька, з відчайдушним оновленим оптимізмом. Я бачила, як віддано вона трудилася: робила вправи на баннім рушнику у вітальні, її леопард був укритий смужками поту. Вона могла лизнути долоню і понюхати, щоб перевірити своє власне дихання. Вона зустрічалася з чоловіками, у яких на шиї були фурункули в тих місцях, де вони порізалися під час гоління, чоловіками, які не могли оплатити чек і зі вдячністю дивилися на маму, коли вона витягувала свою кредитну картку «Аер Тревел». Вона знаходила таких чоловіків і, здавалося, була рада тому.

Я уявляла Пітера під час наших обідів з цими чоловіками. Як він спить з Памелою в напівпідвальному приміщенні, в незнайомому місті Орегону. Ревнощі дивно змішувалися з хвилюванням за них двох, за дитину, яку носить Памела. Я розуміла, що багато дівчат просто створені для любові. Як, наприклад, Сюзен, що викликає це почуття просто своїм існуванням.

Найбільше моїй матері подобався золотошукач. Принаймні так Френк відрекомендувався і сміявся, розбризкуючи слину з куточків рота.

— Радий познайомитися, люба, — промовив він першого вечора, і його великі руки затисли мене в безтактних обіймах. У мами було легке запаморочення і сп’яніння. Їй здавалося, що життя було світом, де самородки золота заховані в руслах чи в підніжжях скель, і збирати їх можна так само легко, як персики.

Я чула, як мама розповідала Сел, що Френк був досі одружений, але це не надовго. Я була не зовсім впевнена, що це правда. Френк не був схожий на чоловіка, який міг би залишити сім’ю. Він носив сорочку з кремовими ґудзиками і вишитими червоними нитками півоніями на плечах. Моя мати поводилася схвильовано, торкаючись волосся, проводила нігтем між передніми зубами. Вона дивилася то на мене, то на Френка.

—Іві дуже розумна дівчинка, — сказала вона. Вона говорила надто голосно. Та все ж було приємно чути це. — Вона процвітатиме в Каталіні. — Це була школа-пансіонат, до якої я мала ходити, проте до вересня, здавалось, ще ціла вічність.

— Розумна голова, — грубим голосом мовив Френк. — Ти там не пропадеш, чи не так?

Я не розуміла, чи він жартує, чи ні, і моя мати, здавалось, також.

Ми мовчки їли запіканку в їдальні і я, відсовуючи тофу, наскладала його в себе на тарілці цілу гірку. Я бачила, що мати вирішила змовчати.

Френк був гарний, незважаючи на дивну сорочку. Він був неймовірно витончений і жіночний, до того ж змушував мою матір сміятися. Він був не таким привабливим, як батько, та все ж. Вона намагалася дотягтися кінчиками пальців до його руки.

— Чотирнадцять років, так? — перепитав Френк. — Готовий побитись об заклад: від хлопців відбою нема.

Дорослі завжди дражнили мене з приводу хлопців, але я вже досягла того віку, коли це більше не сприймалось як жарт, це було переконання, що хлопці фактично мають добиватися мене.

— Ох, оравою ходять, — відповіла я, і мама звернула увагу на непривітність у моєму голосі. Френк не показав, що помітив, широко усміхаючись до матері, поплескав її по руці. Вона теж усміхалася, але нещиро, переводила погляд то на мене, то на нього через увесь стіл.

У Френка були золоті копальні в Мексико.

— Там немає жодних правил, — казав він. — Дешева робоча сила. Цього більше, ніж достатньо.

—І скільки золота ви знайшли? — запитала я. — Я маю на увазі, вже.

— Ну, щойно все обладнання буде на місці, я знайду тонну. — Він надпив з келиха, залишаючи жирні відбитки пальців. Моя мама зм’якла від його погляду; її плечі розслабилися, губи розімкнулися. Того вечора вона мала молодий вигляд. У мене був дивний напад материнського почуття щодо неї, і дискомфорт від того змусив мене здригнутися.

— Можливо, я візьму вас туди, — казав Френк. — Вас обох. Маленька подорож до Мексики. Квіти у волоссі. — Він тихо відригнув і проковтнув, а моя мама почервоніла, наливаючи вино собі в келих.

Матері подобався цей чоловік. Виконувала свої дурнуваті вправи, щоб подобатися йому без одягу. Вона була доглянута і сп’яніла, її обличчя виражало палке прагнення любові.

Думка про те, що моїй матері чогось не вистачає, була нестерпна. Я дивилася на неї, хотіла усміхнутися, щоб показати, що в нас все гаразд, в обох нас. Але вона не дивилася на мене. Натомість її увага була прикута до Френка, чекаючи, аби отримати все, що він хотів їй дати. Я тісніше стиснула свої руки під столом.

— А як же ваша дружина? — запитала я.

—Іві, — шикнула мама.

— Усе гаразд, — сказав Френк, піднявши руки вгору. — Це справедливе питання. — Він сильно потер око, а тоді опустив виделку. — Це складні речі.

— Нічого складного, — відповіла я.

— Грубе дівчисько, — сказала мама. Френк поклав руку їй на плече, але вона вже встала, щоб прибрати посуд, її обличчя виражало сувору зайнятість, і Френк подав свою тарілку зі схвильованою усмішкою. Витираючи сухі руки об джинси, я не дивилася ані на неї, ані на нього. Я зривала шкірку навколо нігтя, смикала, аж доки не відірвала, що хотіла.

Коли мама вийшла з кімнати, Френк прочистив горло.

— Ти не повинна так сердити свою маму, — мовив він. — Вона мила леді.

— А вам що до того? — З-під кутикули показалася кров: я притиснула, щоб відчути пекучий біль.

— Агов, — сказав він, його голос був спокійний, неначе він намагався стати моїм другом. — Я зрозумів. Тобі хочеться покинути дім. Ти втомилася жити з мамою, так?

— Безнадійно, — промовила я.

Він не зрозумів, що я сказала, лише зрозумів, що зовсім не те, що б він хотів почути.

— Кусати нігті — огидна звичка, — різко зауважив він. — Огидна, брудна звичка брудних людей. Ти ж не огидна особа?

Моя мати знову з’явилася на дверях. Я була впевнена, що вона все підслухала, і тепер знає, що Френк зовсім не милий чоловік. Можливо, вона розчарується, тож я вирішила бути добрішою, більше допомагати їй по дому.

Але мати лише зморщилась:

— Що сталося?

— Я просто сказав Іві, що не треба гризти нігті.

— Я їй теж це кажу, — мовила мама. Її голос хрипів, губи смикалися. — Що вона може захворіти, проковтнувши мікроби.

Це було замкнене коло. Моя мама просто загрузла. Вона скористалася моментом, щоб вигадати, як показати Френкові, що йому краще не втручатися в наше життя, сказати йому, що мої проблеми нікого не стосуються. Але коли вона сіла і дозволила Френкові потерти її руку, навіть нахилилася до нього, я зрозуміла, що буде далі.

Коли Френк пішов до ванної кімнати, я очікувала, що вона бодай перепросить.

— Ця сорочка надто вузька, — різко прошепотіла вона. — Це неприпустимо в твоєму віці.

Я розкрила рота, щоб заговорити.

— Ми поговоримо завтра, — сказала вона. — І повір, ми поговоримо. — Коли вона почула, що Френк повертається, то востаннє глянула на мене, а тоді підняла погляд, щоб зустріти його. Вони залишили мене саму за столом. Світло, яке падало зі стелі на мої руки, було різким і неприємним.

Вони вийшли на терасу, щоб посидіти, моя мати тримає свої недопалки в жерстяній банці з русалкою. Зі своєї спальні я чула їхню захопливу розмову до пізнього вечора, сміх матері, простий і безтурботний. Дим їхніх сигарет проникав крізь віконну сітку. Моя мама думала, що життя таке ж легке, як піднімання золота із землі, неначе в неї саме так все і могло бути. Не було Конні, щоб пом’якшити мій смуток, просто задушливий застій мого власного «я», яке заклякло і відчайдушно прагнуло товариства.

…

Пізніше я знайшла кілька виправдань своїй матері. П’ятнадцять років спільного життя з батьком залишили велику прогалину в її житті, яку вона намагається заповнити, як ті жертви інсульту, що заново вчать слова, такі як «авто», «стіл», «олівець». Вона сором’язливо дивилася на своє невтішне відображення в дзеркалі, так само критично і безпорадно, як підліток. Втягувала живіт, щоб застібнути ширінку на нових джинсах.

Уранці я прийшла на кухню і застала матір за столом, її чашка від чаю була вже порожня, на дні залишився осад. Її губи були напружені, очі ображені. Я пройшла повз неї, нічого не сказавши, відкрила пакетик з меленою кавою, пікантною і п’янкою, на яку мама поміняла «Санка», улюблену каву батька.

— Що це було? — вона намагалася бути спокійною, але її слова переплітались. Я насипала кави в кавоварку і запалила пальник. Дотримуючись буддійського спокою на обличчі, спокійно виконувала певну роботу. Це була моя найкраща зброя, і я відчувала, що мама почала нервуватися.

— Ну, тепер ти мовчиш, — мовила вона. — Ти поводилася дуже грубо з Френком минулого вечора.

Я не реагувала.

— Ти хочеш, щоб я була нещасна? — вона встала. — Я з тобою розмовляю, — сказала вона і простягнула руку, щоб вимкнути плиту.

— Ей, — сказала я, але її обличчя змусило мене замовкнути.

— Чому ти не можеш дозволити, щоб у мене було бодай щось? — запитала вона. — Бодай маленька дрібничка.

— Він не збирається її покидати, — інтенсивність моїх почуттів налякала мене. — Він аж ніяк не збирається бути з тобою.

— Ти нічого не знаєш про його життя, — сказала вона. — Нічого. Ти лише думаєш, що знаєш так багато.

— О, так, — сказала я. — Золото. Правильно. Великий успіх. Просто, як батько. Готова побитись об заклад, він просив у тебе грошей.

Моя мати здригнулася.

— Я стараюся для тебе, — сказала вона. — Я завжди старалась, але ти не стараєшся взагалі. Подивись на себе. Нічого не робиш. — Вона кивнула головою, натягнула халат — От побачиш, життя підійде впритул зовсім швидко, і знаєш що, ти закохаєшся в того, хто кохатиме тебе. Віддано і невимушено. У тебе є реальний шанс у Каталіні, але ти маєш старатися. Ти знаєш, що твоя мати робила в твоєму віці?

— Ти ніколи не робила нічого! — щось перевернулося в мене всередині. — Все, що ти робила, — це піклувалася про батька. А він пішов. — Моє обличчя палахкотіло. — Вибач, що розчаровую тебе. Вибач, що я така жахлива. Я маю платити людям за те, щоб вони говорили мені, яка я чудова, як це робиш ти. Чому ж батько пішов, якщо ти така, чорт забирай, чудова?

Вона простягнула руку вперед і дала мені ляпаса, не сильно, але достатньо, щоб було чути звук. Я посміхнулася, неначе навіжена, виставляючи напоказ забагато зубів.

— Вимітайся, — її шия була вкрита плямами, зап’ястя — тонкими. — Вимітайся, — вона знову тихо шикнула, і я швидко вибігла.

…

Я їхала на велосипеді брудною дорогою. Серце важко вистукувало, тиснуло на очі. Мені подобалося відчуття болю після маминого ляпаса, аура доброти, яку вона так старанно плекала протягом останніх місяців, — чай, босі ноги — розвіялась умить. Гаразд. Нехай їй буде соромно. Всі її уроки, очищення і читання нічого не дали. Вона була така сама слабка, як завжди. Я почала крутити педалі швидше, у горлі сіпало. Я могла поїхати до «Флаїн Ей» і купити пачку шоколадних зірочок. Я могла подивитися, що йде в кінотеатрі, чи прогулятися вздовж річки. Моє волосся злегка розвіювало сухе, жарке повітря. Я відчувала наростаючу злість у собі, і було навіть мило, якою великою вона була, якою чистою і сильною.

Моє несамовите крутіння педалей різко уповільнилося: зісковзнув ланцюг з підшипника. Велосипед зменшив швидкість. Я попленталася з ним до зупинки брудною ґрунтовою дорогою. Я спітніла під пахвами і ззаду під коліньми. Палюче сонце пробиралось крізь вирізьблене мереживо віргінського дуба. Я намагалася не заплакати. Я сіла на землю, щоб закласти ланцюг, на очі набігали сльози, пальці стали слизькими від мастил. Це було надто важко, ланцюг знову спадав.

— Чорт, — сказала я, а тоді повторила голосніше. Мені хотілося штовхнути велосипед, зламати щось, але це було б надто жалюгідно, нікому непотрібен спектакль розпачу. Я спробувала ще раз зачепити ланцюг, але нічого не виходило, він досі вільно спадав. Я дозволила собі кинути велосипед на землю й опустилася поруч з ним. Переднє колесо трохи покрутилося, а тоді уповільнилось і зупинилося. Я не зводила очей з велосипеда, розчепіреного і безкорисного: на рамі напис «Зелений Кампус», колір на який мене вмовили в магазині, мовляв, сильний студент буде везти тебе додому після останніх уроків. Манірні фантазії, дурнуватий велосипед, низка розчарувань наростала, аж доки не переходила у плач безталанної людини. Конні була, мабуть, з Маєю Лупс. Пітер і Памела купували кімнатні рослини в квартиру в Орегоні і замочували сочевицю на вечерю. А що мала я? Сльози капали з мого підборіддя в бруд, що вкотре доводило мої страждання. Від цієї внутрішньої порожнечі мені хотілося вовком вити.

Я почула, перш ніж побачила: чорний автобус гуркотів уверх по дорозі, пил здіймався за колесами. Вікна були рябі й сірі, всередині були розмиті фігури людей. На капоті було намальовано примітивне серце, увінчане сентиментальними віями, неначе око.

Дівчина в чоловічій сорочці і в’язаній жилетці вийшла з автобуса, закинувши назад своє гладке руде волосся. Я чула інші голоси, метушню біля вікон. Кругловида дівчина дивилася на мене.

— Що сталося? — запитала вона.

— Велосипед, — відповіла я, — ланцюг заплутався. — Дівчина торкнулась ланцюга носком свого сандаля. Перш ніж я змогла запитати хто вона, по східцях автобуса спустилася Сюзен, і моє серцебиття пришвидшилося. Я встала на ноги, намагаючись витерти бруд на колінах. Сюзен усміхнулась, але, здавалось, розгублено. Я зрозуміла, що варто нагадати їй, хто я.

— У крамниці на Іст-Вашингтон, — сказала я. — Кілька днів тому?

— О, так.

Я чекала, що вона скаже щось про те, як добре, що ми зустрілися знову, але вона здавалася дещо знудженою. Я досі дивилася на неї, бажаючи нагадати їй про нашу розмову, що вона казала, що я уважна. Але вона навіть не зустрічалася зі мною поглядом.

— Ми побачили, що ти тут сидиш і подумали, от лихо, — мовила дівчина з рудим волоссям. Це була Донна, як я дізналася. У неї був дивакуватий погляд. Її брів не було видно, тож обличчя виражало надмірну порожнечу. Вона присіла, щоб оглянути мій велосипед. — Сюзен сказала, що знає тебе.

Ми втрьох разом намагалися закласти назад ланцюг. Я відчула запах їхнього поту, коли ми піднімали велосипед. Коли велосипед упав, то погнулися зубчасті колеса, і ланцюг ніяк не закладався.

— Чорт, — зітхнула Сюзен. — Тут усе переплутано.

— Тут треба плоскогубці чи ще щось, — мовила Донна. — Зараз його не зремонтуєш. Затягуй його в автобус, позависаєш з нами трохи.

— Просто довезімо її до міста, — сказала Сюзен.

Вона говорила жваво, так, неначе я була якимось непотребом, від якого треба позбутися. Нехай так, я все одно була рада. Я звикла думати про людей, які ніколи не думали про мене.

— Ми сьогодні влаштовуємо вечірку на честь сонцестояння, — сказала Донна.

Я не хотіла повертатися до матері, до нещасної опіки над самою собою. У мене було відчуття, що якщо я упущу Сюзен, то більше не побачу її знову.

—Іві хоче поїхати, — сказала Донна. — Можу сказати, що вона тільки за. Ти ж хочеш повеселитися, чи не так?

— Припини, — сказала Сюзен. — Вона дитина.

Мені стало ніяково.

— Мені шістнадцять, — збрехала я.

—Їй шістнадцять, — повторила Донна. — Тобі не здається, що Рассел хотів би, щоб ми були гостинні? Думаю, він би засмутився, якби я сказала, що ми не були гостинні.

У голосі Донни не було погроз, лише прохання.

Нарешті уста Сюзен розтягнулись у посмішці.

— Гаразд, — сказала вона. — Давай велосипед назад.

Я побачила, що з автобуса було все забрано і перероблено, усередині все було брудне і розставлене по-своєму — підлога вкрита східними килимами, сірими від бруду, звалені в купу подушки з комісійних магазинів. У повітрі стояв сильний запах китайської палички, об вікна цокали призми. Картон з видряпаними безглуздими фразами.

В автобусі було ще троє дівчат і вони повернулися і пильно мене розглядали — така відверта увага тішила. Вони міряли мене з ніг до голови, тримаючи в руках сигарети, тут панував дух веселощів і лихоліття. Мішок зеленої картоплі, несвіжі булочки для хот-догів. Ящик мокрих, перестиглих помідорів.

— Ми їздили по їжу, — сказала Донна, хоч я не зовсім зрозуміла, що вона мала на увазі. Мій розум був зайнятий думками про несподіване везіння, з-під пахв текли повільні струмки поту. Я досі чекала, що мене буде зганьблено, що мене сприймуть як незваного гостя, який їм не підходить. Моє волосся надто чисте. Легкі натяки на зовнішній вигляд і вихованість, яка, здавалось, не була притаманна більше нікому. Моє волосся несамовито розліталось у мене перед очима, оскільки вікна були відчинені, підсилюючи плутанину, несподіванку мого перебування в цьому дивному автобусі. Під дзеркалом заднього виду звисала пір’їнка з китичкою намистинок. На приладовій панелі лежало трохи сушеної лаванди, вигорілої на сонці.

— Вона йде на сонцестояння, — дзвінко сказала Донна, — літнє сонцестояння.

Це був початок червня, і я знала, що сонцестояння мало бути лише в кінці місяця, але нічого не сказала. Перше з багатьох замовчувань.

— Вона буде нашою пожертвою, — сказала Донна іншим, хихикаючи. — Ми принесемо її в жертву.

Я глянула на Сюзен — навіть наша коротка історія, здавалось, могла б бути підґрунтям для моєї присутності серед них — але вона сиділа осторонь, її увага була прикута до ящика з помідорами. Вона натискала на шкірку, щоб відділити гниль. Проганяла бджіл. Я збагну лише згодом, що Сюзен єдина, хто була проти того, щоб підібрати мене там на дорозі. Щось формальне і далеке було в її діях. Думаю, вона намагалась захистити мене. Сюзен бачила мою слабкість, яка була очевидна: вона знала, що буває зі слабкими дівчатами.

…

Донна відрекомендувала мені всіх. і я намагалася запам’ятати їхні імена. Гелен — дівчина, яка, здавалось, була приблизно мого віку, хоч, мабуть, це тому, що в неї були заплетені кіски. У неї була природна дівоча краса, кирпатий ніс, звичайні риси обличчя, було очевидно, що ця краса мине разом з молодістю. Руз.

— Коротко від Рузвельт, — пояснила вона мені. — Як Франклін Д. — Вона була старша за інших дівчат, її обличчя було кругле і рожевувате, як у казкової героїні.

Я не змогла запам’ятати ім’я високої дівчини, що була за кермом: я більше ніколи не бачила її з того дня.

Донна звільнила місце, пригладивши ґулі на вишитій подушці.

— Ходи сюди, — сказала вона, і я сіла на купу подушок, які викликали свербіж. Донна здавалася дивною, навіть трохи недоумкуватою, але мені вона подобалася. Уся її жадібність і ницість були помітні неозброєним оком.

Автобус рушив з місця: мої нутрощі стиснулись і напружились, але я взяла чашку з дешевим вином, коли вони передали її мені, розхлюпуючи його по руках. Вони здавалися щасливими, усміхненими, іноді вони починали співати коротенькі пісеньки, як навколо вогнища в таборі. Я вловлювала тонкощі — як вони трималися за руки без будь-якого почуття ніяковості й говорили такі слова, як «гармонія», «любов», «вічність». Як Гелен поводилася, наче дитина, заплівши свої кіски і говорячи дитячим голосом, різко опустилася на коліна Руз, неначе хотіла змусити ту погладити її. Руз не заперечувала: вона видалася мені флегматичною, милою. Ті рожеві щоки, її пряме, біляве волосся спадало на очі. Хоч пізніше я дійду висновку, що не все те золото, що блищить. Донна попросила мене розповісти про себе, так само й інші, безперервний потік питань. Я не могла не насолоджуватися тим, що була в центрі їхньої уваги, не знаю, як це сталось, але, здається, я їм сподобалася, і ця думка була для мене чужа й підбадьорлива, незбагненний подарунок, яким я не хотіла зловживати. Я змогла навіть знайти пояснення мовчанню Сюзен у привітному світлі, уявляючи, що вона така сама сором’язлива, як і я.

— Мила, — сказала Донна, торкаючись моєї сорочки. Гелен теж помацала рукав.

— Ти просто як маленька лялька, — сказала Донна. — Ти сподобаєшся Расселу.

Вона промовила його ім’я так недбало, неначе це було немислимо, щоб не знати, хто такий Рассел. Гелен хихикнула, коли прозвучало його ім’я, від задоволення вона згорбила спину, неначе смоктала цукерку. Донна побачила, що я кліпаю очима, нічого не розуміючи, і засміялася.

— Він тобі сподобається, — сказала вона. — Він не такий, як усі. Без усякого. Це кайф бути поруч з ним. Він, як сонце, чи щось таке. Великодушний і справедливий.

Вона глянула, аби переконатися, що я слухаю, і, переконавшись, була задоволена. Сказала, що місце, куди ми прямували, було способом їхнього життя. Рассел учив їх, як знаходити шлях до правди, як звільнити своє власне «я», якщо заплуталися десь усередині. Вона розповідала ще про когось на ім’я Ґай, який колись тренував соколів, але приєднався до них і тепер хоче стати поетом.

— Коли ми зустріли його, він був на якомусь дивному шляху, їв лише м’ясо. Він думав, що він диявол, чи щось таке. Але Рассел допоміг йому. Навчив його любові, — сказала Донна. — Кожен може любити, може переступити через лайно, але так багато речей стають нам на заваді.

Я не знала, як уявити Рассела. У мене був обмежений орієнтир чоловіків, як мій батько або хлопці, у яких я закохувалася. Дівчата говорили про Рассела зовсім інакше, вони схилялися перед ним без жартів чи відомої мені дівочої туги. Їхня переконаність була непохитною, вони посилалися на могутність і чарівність Рассела так, неначе це був загальновідомий факт, такий, як залежність припливів від тяжіння Місяця чи земна орбіта.

Донна сказала, що Рассел не був схожий на інших людей. Що він міг отримувати сповіщення від тварин. Що він міг зцілити людину своїми руками, видалити нарив так само чисто, як пухлину.

— Він бачить тебе наскрізь, — додала Руз. Так, неначе це було дуже добре.

Здатність здорово мислити покинула мене, витіснивши будь-які хвилювання і питання, які могли виникнути з приводу Рассела. У тому віці я насамперед оцінювала себе, і це було рушійною силою під час взаємодії з іншими людьми.

На їхніх обличчях був очевидний натяк на секс, коли вони говорили про Рассела з легковажністю випускного балу. Я зрозуміла, хоч ніхто мені того не казав, що всі вони спали з ним. Від такого перебігу подій я зашарілася, у глибині душі навіть була шокована. Здавалось, ніхто ні до кого не ревнував.

— Серцю не належить нічого, — дзвінким голосом мовила Донна. — Любов — це зовсім інше, — сказала вона, стиснувши руку Гелен, між ними промайнув погляд. Хоч Сюзен здебільшого мовчала, сидячи осторонь від нас, я побачила, що її обличчя змінилося при згадці про Рассела. В її очах була ніжність, властива дружині, яку я теж хотіла б відчувати.

Я, мабуть, усміхнулася в глибині душі, коли побачила знайому картину міста, яким ми проїжджали, автобус з тіні виїхав на сонце. Я виросла в цьому місці, знання про нього сильно викарбувалися в моїй пам’яті, навіть не знаючи назв вулиць, я орієнтувалась по архітектурних пам’ятках, які бачила або пригадувала. Ріг, на якому моя мати підвернула ногу, будучи в бузковому брючному костюмі. Гайок, який завжди здавався похмурим, неначе там панувало зло. Аптека з порваним тентом. З вікна цього незвичайного автобуса, із задертого старого килима під ногами моє рідне місто, здавалось, стерло мою присутність. Мені було легко залишати його позаду.

Вони обговорювали плани на вечірку з приводу сонцестояння. Гелен стала на коліна, розтягуючи свої кіски, що було її веселою, жвавою звичкою. Вони збуджено описували сукні, у які переодягнуться, якісь тупі пісеньки про сонцестояння, які написав Рассел. Хтось сказав, що Мітч дав достатньо грошей, щоб купити алкоголь. Донна промовила його ім’я із незрозумілим акцентом.

— Ти знаєш, — повторила вона. — Мітч. Тобі подобається Мітч Льюїс?

Я не знала Мітча, але чула його групу — я бачила їх по телевізору, вони грали при яскравому освітленні в душному павільйоні, на чолі в них виступав піт. На блискучому фоні сцена поверталася так, що члени групи крутилися, немов балерини у скриньці для прикрас.

Я продемонструвала байдужість, але насправді все було інакше: світ, про існування якого я завжди підозрювала, світ, де музикантів називають на ім’я.

— Мітч провів сеанс звукозапису з Расселом, — Донна розповіла мені. — Рассел просто вразив його. — Він був у захваті від Рассела.

Знову це захоплення Расселом, їхня впевненість у ньому. Я заздрила такій підтримці, коли хтось міг з’єднати порожні часточки твого життя в єдине ціле так, щоб ти міг відчути, що під тобою сітка, яка й далі сплітається щодня.

— Рассел хоче стати відомим, — додала Гелен. — У нього вже є контракт. — Вона говорила так, неначе розповідала казку, і навіть краще, позаяк вірила, що це станеться.

— Знаєш, як Мітч називає Рассела? — Донна мрійливо змахнула руками. — Маг. Хіба ж не дивовижно?

Пробувши якийсь час на ранчо, я помітила, що всі говорили про Мітча. Про неминучий контракт Рассела. Мітч був їхнім покровителем, він присилав молочну продукцію «Кловер» на ранчо, щоб діти отримували кальцій, надавав фінансову підтримку. Всю історію я почула вже набагато пізніше. Мітч зустрів Рассела на Бейкер Бітч, на якійсь тусовці хіпі. Рассел був одягнений у костюм з оленячої шкіри, а на спині звисала мексиканська гітара. Разом зі своїми жінками просив милостині, наспівуючи біблійні пісні. Холодний, темний пісок, багаття, Мітч вийшов на перерву між записами. Хтось у м’якому капелюсі з плоскою, круглою тулією і загнутими догори крисами нахилився до каструлі з тушкованими молюсками.

У Мітча, як я зрозуміла, була криза — суперечка за гроші з менеджером, що був другом дитинства, арешт за марихуану, який було знято, та все ж Рассел, мабуть, видався йому жителем реальнішого світу, розпаливши в Мітча почуття провини за золоті платівки, вечірки біля вкритого оргсклом басейну. Рассел запропонував містичний засіб спасіння душі, маючи на увазі підтримку молодих дівчат, які, покірно схиливши голови, поопускали очі, коли Рассел говорив. Мітч запросив усю компанію до себе в дім у Тібуроні, дозволивши їм виїсти все з холодильника і вломитися до гостьової кімнати. Вони висушували пляшки з апельсиновим соком і рожевим шампанським і залишали бруд на ліжку, безтурботно, як окупантська армія. Вранці Мітч відвіз їх назад на ранчо: до того часу Рассел зачарував Мітча, ніжно говорячи про правду і любов, ці чари особливо ефективні для шукачів багатства.

Я вірила у все, що говорили мені дівчата того дня, вони розповідали про блискучість Рассела з метушливою, згуртованою гордістю. Як скоро він не зможе вийти на вулицю, щоб його не оточувала юрба. Як він зможе розповідати усьому світу, як воно бути вільним. І це була правда, що Мітч уклав контракт з Расселом. Можливо, прізвисько, що Мітч дав Расселу, додало його аурі цікавості й актуальності. Я не знала цього дуже довго, аж до зустрічі, на якій усе пройшло не зовсім добре, легендарної невдачі. Це було ще до того, як усе сталося.

Іноді люди, яким удалося врятуватися під час катастрофи, починають свою розповідь про неї не з попередження про торнадо чи повідомлення про відмову двигуна, а з подій, які відбувалися ще раніше: твердять, що їм видалося дивним сонячне світло того ранку чи був надмірний шелест їхніх газет. Безглузда сварка з хлопцем. Неначе передчуття катастрофи було пов’язане зі всім, що відбувалось доти.

Чи пропустила я якийсь знак? Якесь внутрішнє передчуття? Бджоли, які виблискують, повзаючи в ящиках із помідорами? Надто мало машин на дорозі? Пам’ятаю, як Донна поставила питання мені в автобусі недбало, майже машинально.

— Ти коли-небудь чула що-небудь про Рассела?

Я не надала цьому питанню великого значення. Я не зрозуміла, що вона намагалася довідатися, чи знала я про якісь чутки: про оргії, про шалений дурман, про підлітків, які втекли з дому і були змушені обслуговувати літніх чоловіків. Про собак, яких приносили в жертву на пляжах під місячним світлом, про козячі голови, які розкладалися на піску. Якби в мене ще були друзі, окрім Конні, я, мабуть, чула б про Рассела на вечірках, попліткувавши з кимось нишком на кухні. Можливо, знала б більше, аби бути обережною.

Але я лише похитала головою. Я нічого не чула.

5

Навіть пізніше, навіть знаючи те, що я знала, було неможливо в той перший вечір розгледіти перспективу. Сорочка з оленячої шкури Рассела пахла плоттю і гниллю, але була м’яка, як оксамит. Усмішка Сюзен розцвітала в мені, як феєрверк, з його кольоровим димом, його милими, дрейфуючими окалинами.

— Дім на просторах, — казала Донна, коли ми того дня вийшли з автобуса.

Мені знадобився якийсь час, щоб зрозуміти, де я. Автобус від’їхав далеко від шосе, звернувши на розбиту ґрунтову дорогу, яка закінчувалася на світлих літніх пагорбах, на верхівках, укритих дубами. Старий дерев’яний будинок: круглі вікна і гіпсові колони робили його схожим на таємничий замок. Він був частиною їхніх дивних володінь, що містили, як я зрозуміла, сарай і болотистий ставок. Шість вовнистих, дрімаючих у загоні лам. Трохи далі кілька осіб вирубували кущі вздовж паркана. Вони підняли руки, щоб привітатися, а тоді знов повернулися до роботи.

— Річечка мілка, однак скупатися можна, — сказала Донна.

Я не могла повірити, що вони насправді живуть тут усі разом. На стіні сараю догори поповзли каракулі, одяг на шворці колихав вітерець. Притулок для брудних дітей.

— Колись на цьому ранчо знімали рекламу автомобіля, — сказала Гелен дитячим голосом. — Давненько, та все ж.

Донна підштовхнула мене ліктем.

— Дике місце, правда?

— Як ви взагалі його знайшли? — запитала я.

— Тут жив старий чоловік, але він був змушений переїхати звідси через поганий дах, — Донна знизала плечима. — Ми його відремонтували так-сяк. Його внук здає його нам.

Вона пояснила, щоб заробляти бодай якісь гроші, вони доглядають лам і працюють у сусіднього фермера, зрізуючи латук ножиками, і продають його продукцію на ринку. Соняхи і баночки мармеладу, липкі від пектину.

— Три долари за годину. Непогано, — сказала Донна. — Та грошей ледь вистачає.

Я кивнула так, ніби в тому щось тямлячи. Я побачила маленького хлопчика чотирьох чи п’яти років, який мчав до Руз і звалився їй на ноги. Він був сильно засмаглий, його волосся вигоріло і стало білим, до того ж, здавалося, він був надто дорослий, аби досі носити підгузок. Я зробила висновок, що цей хлопчик був дитиною Руз. Чи був батьком Рассел? Від думки про секс нудота підкотилася мені до горла. Хлопчик підвів голову, як собачка, прокинувшись від сну, і подивився на мене нудним підозрілим поглядом.

Донна нахилилася до мене.

— Ходімо, я познайомлю тебе з Расселом, — мовила вона. — Він тобі сподобається, присягаюся.

— Вона познайомиться з ним на вечірці, — сказала Сюзен, перериваючи нашу розмову. Я не помітила, коли вона підійшла: її наближення спантеличило мене. Вона подала мені мішок з картоплею, а сама взяла картонну коробку. — Спершу нам треба віднести це на кухню. Для приготування бенкету.

Донна надулася, але я пішла за Сюзен.

— Бувай, лялечко! — крикнула вона, махаючи тоненькими пальчиками і доброзичливо сміючись.

Я йшла слідом за темноволосою Сюзен, проштовхуючись між незнайомців. Земля була нерівна, схил, що збивав з пантелику. Стояв важкий, запах, було задимлено. Мені лестило те, що Сюзен попросила мене про допомогу, неначе це підтверджувало те, що я одна з них. Там юрмилися молоді люди, хто босоніж, хто в черевиках, їхнє волосся було скуйовджене вітром і вигоріле на сонці. Я підслуховувала запальні висловлювання з приводу вечірки сонцестояння. Я не знала ще цього, але на ранчо дуже рідко робота була така ефективна. Дівчата одягли своє найкраще дрантя з комісійного магазину і носили музичні інструменти на руках так дбайливо, неначе немовлят. Сталь гітари вловлювала сонячне проміння і подрібнювала його на чарівні діаманти світла. Бубни безтактно деренчали в їхніх руках.

— Ці суки кусають мене всю ніч, — мовила Сюзен, ляснувши рукою настирливого ґедзя, який кружляв навколо нас. — Я прокидаюся уся в крові від того, що розчухую укуси.

Позаду будинку землю вкривали валуни і проріджені дуби, стояло кілька старих, розбитих і покинутих авто. Мені подобалася Сюзен, але я ніяк не могла позбутися почуття, що намагаюся щосили бути на рівні з нею: у тому віці я часто пов’язувала симпатію до людини з почуттям знервованості в її присутності. Хлопець з голим торсом, масивною срібною пряжкою свиснув, коли ми проходили повз.

— Що у вас там? Подарунки до сонцестояння?

— Заткни рота, — мовила Сюзен.

Хлопець вульгарно посміхнувся, але я спробувала усміхнутись у відповідь. Він був молодий, з довгим і темним волоссям, його середньовічний уклін головою видався мені досить романтичним. Гарний, з жіночною смаглявістю кіношного лиходія, хоч згодом я дізналася, що він був просто з Канзасу.

Це був Ґай. Хлопець з ферми, який утік з авіабази «Травіс», коли зрозумів, що там таке ж лайно собаче, як у будинку батька. Він трохи попрацював в Біґ Сюр, тоді переїхав північніше. Там приєднався до бродячої групи біля кордонів з Хейч, прихильників сатанізму, які носили більше прикрас, ніж дівчинка-підліток. Медальйони у вигляді скарабея і платинові кинджали, червоні свічки і гарна музика. Тоді Ґай наткнувся на Рассела, який якось грав на гітарі в парку. Рассел був в одязі з оленячої шкури, що, мабуть, нагадало Ґаю про пригодницькі книги з його дитинства, чоловіків, які знімались у серіалі, де вони, вичинивши оленячу шкуру, переходили вбрід холодні річки Аляски. Відтоді Ґай з Расселом.

Трохи згодом того літа саме Ґай повезе дівчат. Затягне свій власний ремінь на зап’ястях сторожа так, що велика срібляста пряжка, в’ївшись у ніжну шкіру, залишить дивної форми відбиток, схожий на тавро.

Але того першого дня своїм похмурим поглядом хлопець нагадав мені чаклуна, тож я глянула на нього у відповідь з трепетом.

Сюзен зупинила дівчину, що проходила повз:

— Скажи Руз, щоб відвела Ніко назад у притулок. Він не повинен бути тут.

Дівчина кивнула.

Сюзен глянула на мене, коли ми пішли далі, зчитуючи моє збентеження.

— Рассел не хоче, щоб ми надто прив’язувалися до дітей, особливо своїх. — Вона похмуро посміхнулася.

— Вони не є нашою власністю, розумієш? Ми не повинні стискати їх лише тому, що нам хочеться щось обійняти.

Мені знадобився якийсь час, аби перетравити думку, що в батьків немає права. Це раптом видалося мені кричущою правдою. Те, що мати народила мене, не означає, що я її власність. Що вона може відправляти мене до школи пансіонату, бо так їй хочеться. Можливо, це був і кращий вибір, але не мій. Бути частиною цього незрозумілого угруповання — вірити, що любов може прийти з будь-якого напрямку. Тоді ти не будеш розчарованим, якщо її не буде достатньо з того напрямку, з якого ти очікував…

…

На кухні було темніше, ніж на вулиці, і я зіщулилася від несподіваної хвилі, усі кімнати огортав різкий, землистий запах, певне поєднання великих обсягів приготування їжі і значної кількості людей. Стіни здебільшого були голими, окрім кількох смуг шпалер з маргаритками на візерунку і ще одним нічним, намальованим серцем, таким самим, як на автобусі. Віконні рами розвалювалися, замість занавісок були причіплені футболки. Десь неподалік грало радіо.

На кухні було близько десяти дівчат, всі вони були зосереджені на приготуванні їжі, усі мали гарний вигляд, їхні руки були тонкі й засмаглі, волосся густе. Вони стояли босі на покручених дошках підлоги. Реготали, жартували, пощипували одна одну за голе тіло, билися ложками. Все здавалося липким і трохи зіпсованим. Як тільки я поклала картоплю на стійку, дівчина одразу ж почала копирсатися в ній.

— Зелена картопля, отруйна, — мовила вона. Цмокнувши язиком, рилася вона в мішку.

— Якщо її приготувати, то ні, — огризнулася Сюзен. — Тож готуй.

Сюзен спала в маленькій прибудованій кімнаті із земляною підлогою, і голими подвійними матрацами під кожною з чотирьох стін.

— Здебільшого дівчата ночують тут. І Ніко іноді, хоч я і не хочу. Я хочу, аби він ріс вільним. Але він любить мене.

Над матрацом було прикріплено квадрат кольорового шовку, на ліжку — наволочка з Міккі Маусом. Сюзен дала мені самокрутку, змочивши кінчик своєю слиною. Попіл падав на її голі стегна, та вона, здавалося, не помічала цього. Це була трава, але сильніша, ніж ми курили з Конні, вкрадена в Пітера з шухляди. Ця була масляниста й сира, насичений дим не розсіювався швидко. Я очікувала, що почну почуватися по-іншому. Конні не сподобалося б усе це. Вона б казала, що це місце брудне і дивне, що Ґай був моторошний — я пишалася, що знала це. Мої думки пом’якшали, трава дала про себе знати.

— Тобі справді шістнадцять? — запитала Сюзен.

Я хотіла знову збрехати, але її погляд був надто ясний.

— Мені чотирнадцять, — сказала я.

Здавалось, Сюзен не була здивована.

— Я відвезу тебе додому, якщо хочеш. Ти не повинна залишатися.

Я облизала губи — вона думала, що я не впораюся? Чи, можливо, вона думала, що я буду її обтяжувати.

— Я не повинна бути ніде, — сказала я.

Сюзен відкрила рота, аби сказати щось, а тоді завагалася.

— Справді, — мовила я, починаючи відчувати розпач. — Все добре.

В якийсь момент, коли Сюзен глянула на мене, я була впевнена, що вона відправить мене додому. Запроторить мене назад до будинку матері, як прогульницю. Але потім вона перевела погляд на щось інше і встала.

— Ти можеш позичити моє плаття, — сказала вона.

…

Одяг висів на вішаку, і ще більше було висипано із мішка для сміття — рваний джинс. Сорочки з візерунком Пейслі, довгі спідниці. Рубці місцями поторочені. Одяг не був гарний, але його кількість і незвичайність вразили мене. Я завжди заздрила дівчатам, які носили обноски своїх сестер, як, наприклад, уніформу улюбленої команди.

— Це все твоє?

— Я ділюся з дівчатами, — Сюзен, здавалося, змирилась з моєю присутністю: можливо, вона побачила, що мій відчай був більший, ніж будь-яке її бажання чи можливість вигнати мене. Чи, може, їй лестив мій захват, мої широко розплющені очі, які прагнули якомога більше дізнатися про неї. — Лише Гелен додає клопоту. Ми змушені забирати речі назад; вона ховає їх під подушку.

— Хіба тобі не хочеться мати щось своє?

— Навіщо? — вона зробила затяжку і затримала подих. Потім хрипко заговорила — Це не за моїми правилами. Мені, мені, мені. Я люблю інших дівчат, зрозумій. Мені подобається те, що ми ділимося. І вони люблять мене.

Вона дивилася на мене крізь дим. Я почувалася засоромлено через те, що сумнівалась у Сюзен, за думку, що ділитися — це дивно. За розміри моєї кімнати вдома, де підлога вкрита килимом. Я встромила руки в кишені шортів. Це не була порожня балаканина, як на денних семінарах моєї матері.

— Я зрозуміла, — сказала я. Так і було, я спробувала знайти в собі почуття товариськості.

Сукня, яку Сюзен обрала для мене, смерділа мишами, мій ніс сіпався, коли я натягала її через голову, але я була щаслива, одягаючи її — сукню, яка належала ще комусь, і це твердження звільняло мене від тиску самокритики.

— Гаразд, — мовила Сюзен, розглядаючи мене. Я надавала більше значення її думці, ніж будь-коли Конні. У схвальності Сюзен була певна заздрість, і це робило її вдвічі ціннішою. — Дозволь, я заплету твоє волосся, — сказала вона. — Ходи сюди. Воно сплутається, якщо ти танцюватимеш з розпущеним.

Я сіла на підлогу перед Сюзен, її ноги були по обидва боки від мене і я намагалася почуватися комфортно, незважаючи на близькість, несподівану, простодушну близькість. Мої батьки не пестили мене, тож було дивно, що хтось може торкнутися мене в будь-який момент, дар своїх рук вони передавали так само безтурботно, як шматочок жуйки. Це був дар, який неможливо було пояснити, дар дарувати щастя. Я відчувала її різке дихання на своїй шиї, коли вона згорнула моє волосся на один бік. Провела пальцями в мене по голові, розділяючи волосся на рівні частини. Навіть помітні почервонілі прищі на підборідді, здавалось, додавали їй привабливості.

Ми обоє сиділи мовчки, доки вона заплітала моє волосся. Я підняла з підлоги один з рудуватих камінчиків, викладених у ряд поруч із дзеркалом, схожих на яйця невідомих видів.

— Якийсь час ми жили в пустелі, — сказала Сюзен. — Там я їх і назбирала.

Вона розповіла мені про будинок у вікторіанському стилі, який вони орендували у Сан-Франциско. Що вони були змушені залишити його після того, як Донна випадково спричинила пожежу в спальні. Про час, який вони провели в Долині Смерті, де всі так сильно обгоріли на сонці, що цілодобово не могли спати. Про залишки спустошеного, без даху заводу з виробництва солі в Юкатан, де вони пробули шість місяців, про мутний відстійник, де Ніко навчився плавати. Мені було боляче навіть уявити, що я робила в той самий час: пила прохолодну з металевим присмаком воду з питного фонтанчика в школі, їхала на велосипеді до будинку Конні. Сиділа напівлежачи в кріслі стоматолога, ввічливо поклавши руки на коліна, тоді як доктор Лопес порпалася в мене в роті, її рукавички були слизькі від моєї ідіотської слини.

Ніч була тепла і святкування почалося рано. Нас було близько сорока, ми гуртувались і юрмилися на невеличкій ділянці, від столу віяло жарким повітрям, мерехтіло світло гасової лампи. Вечірка видавалася набагато більшою, ніж була насправді. Усе здавалося безглуздим і спотворювало мою пам’ять. Будинок невиразно вимальовувався позаду. Музика була надто гучна, милозвучне бринькання неймовірно захоплювало мене, люди танцювали і брались одне з одним за руки: підстрибуючи, ходили по колу, сходилися до середини і розходилися. Ланцюжок сп’янілих перервався, коли Рус, сміючись, гепнулася на землю. Кілька маленьких дітей вешталися навколо столу, немов цуценята, ситі і самотні через розваги дорослих, їхні губи полущилися від пощипувань.

— Де Рассел? — запитала я в Сюзен. Вона була п’яна як чіп, та і я теж, її чорне волосся було розпущене. Хтось подарував їй напівзів’ялу троянду, і вона намагалась закріпити її на волоссі.

— Він буде тут, — сказала вона — по-справжньому нічого не почнеться, доки він не прийде.

Вона змахнула якийсь попіл з моєї сукні і це зворушило мене.

— Ось і маленька лялечка, — проворкотіла Донна, побачивши мене. У неї була корона з фольги, яка постійно падала. Вона намалювала єгипетський візерунок на руках і вкрила цятками передпліччя фарбою для повік, які вона ставила, аж доки не набридло — фарба була по всіх пальцях, нею була вимазана сукня, був навіть мазок на підборідді. Ґай ухилився, уникаючи її рук.

— Вона наша пожертва, — сказала йому Донна, її слова підхопили навколо. — Наша пожертва сонцестоянню.

Ґай усміхнувся до мене, в нього на зубах лишився відтінок вина.

Цієї ночі під час святкування вони спалили авто, полум’я було жарким і мінливим, я голосно сміялася без причини, пагорби були неймовірно темні на тлі неба, і ніхто з мого справжнього життя не знав, де я, і це сонцестояння, і що кому було до того, що це було не сонцестояння взагалі? У мене були далекі думки про матір, як вона мала б рвати на собі волосся від хвилювання, але вона вирішила, що я в Конні. Де ще мені бути? Вона не могла б навіть припустити наявність такого місця, навіть якби за якогось дива і з’явилася тут, то не змогла б упізнати мене. Сукня Сюзен була надто велика, тож часто зсувалася з моїх плечей, але зовсім скоро я припинила її підтягувати назад. Мені подобалась ця оголеність, те, як я могла прикидатися, що не звертаю на це уваги, і як я насправді перестала звертати на це увагу, навіть коли випадково на якусь мить виставляла напоказ більшу частину своїх грудей, підтягуючи рукава. Якийсь ошелешений, очманілий хлопець, з намальованим півмісяцем на обличчі, шкірив до мене зуби, наче я завжди була однією з них.

Бенкет був і не бенкетом зовсім. Роздуті від крему слойки розмокали в тарілці, аж доки хтось не згодував їх собакам. Пластикова тара з «Кул Віп», зелені боби, зварені на ірухамолу, зі ще якоюсь поживою зі сміттєвого бака. Дванадцять виделок вистукували по величезній каструлі, кожен по черзі черпав водяву овочеву страву, картопляне пюре з кетчупом і з пакетиками цибулевого супу. Там був один кавун, візерунок на шкірці якого нагадував зміїну окраску, але ніхто не міг знайти ножа. Зрештою Ґай розлупив його, сильно притиснувши до краю стола. Діти налетіли на соковиту серцевину, немов щурі.

Це не мало нічого спільного з бенкетом, який я уявляла. І ця різниця мене трохи засмутила. Але це було засмучення зі старого світу, нагадала я собі, де люди залякані гіркотою терапії їхніх життів. Де гроші тримають їх у неволі, де вони застібують сорочки до останнього ґудзика на шиї, аби придушити будь-яку любов, що криється в них усередині.

Як часто я прокручувала цей момент знову і знову, аж доки не з’явився вартий уваги об’єкт: коли Сюзен підштовхнула мене, я зрозуміла, що чоловік, який наближався до вогнища, — Рассел. Перш за все мене охопив шок — здаля він здавався молодим, а тоді я побачила, що він був років на десять старшим від Сюзен. Можливо, навіть того ж віку, що й моя мати. Одягнений у брудні «Вренґлерс» і сорочку з оленячої шкури, він ішов босоніж — це було так дивно, що всі вони ходили босоніж по бур’янах і собачому лайні, так ніби там нічого не було. Дівчина стала на коліна поруч з ним, торкаючись його ніг. Мені знадобився деякий час, щоб пригадати ім’я дівчини, — мій мозок загруз від наркотиків — але потім я згадала, що це Гелен, дівчина з автобуса з кісками і дитячим голосом. Гелен підняла голову й усміхнулася до нього. Це був якийсь ритуал, але який, я не зрозуміла.

Я знала, що Гелен займається сексом з цим чоловіком. І Сюзен теж. Я обдумувала це, уявляючи, як цей чоловік згорбиться над ніжним тілом Сюзен. Кладе руку на її груди. Я знала лише, що мріяти можна про хлопців таких, як Пітер, з несформованими м’язами і нерівномірним волоссям на бороді. Можливо, я спатиму з Расселом. Я намагалася продовжувати роздуми. Секс досі асоціювався в мене з дівчатами з батькових журналів, у яких усе було глянцево і сухо. Зі спогляданням. Люди ранчо, здавалось, були за межами цього, вони любили одне одного, не перебираючи. З дитячою чистотою й оптимізмом.

Чоловік підняв руки і глухим, низьким голосом проспівав привітання: група підхопила і потягнула це привітання, як грецький хор. У такі моменти можна було повірити, що Рассел уже відомий. Здавалося, він пропливав крізь щільнішу атмосферу, ніж усі ми. Він проходив серед групи, даючи благословення: руку клав на плече, шепотів якісь слова на вухо. Вечірка досі тривала, але тепер усі зосередили свою увагу на ньому, їхні обличчя прицільно поверталися, неначе за дугою сонця. Коли Рассел дійшов до Сюзен і мене, він зупинився і глянув мені у вічі.

— Ти тут, — сказав він, наче він чекав на мене. Неначе я запізнилася.

Я ніколи раніше не чула такого голосу — глибокий, повільний і впевнений. Його пальці натиснули мені на спину, це не було неприємно. Він був не набагато вищий від мене, але сильний і дебелий, цупкий. Його голову оточував ореол масного, брудного, злиплого волосся. Здавалось, його очі ніколи не зволожувалися, не вагалися, не відводилися. Зрештою, з того, як дівчата висловлювалися про нього, це стало зрозуміло ще раніше. Як він оглядав мене, наче хотів роздивитися мене усю наскрізь.

—Єва, — сказав Рассел, коли Сюзен відрекомендувала мене. — Перша жінка.

Я хвилювалася, що зроблю щось не так, покажу, що моя присутність тут — помилка.

— Насправді я Евелін.

—Імена відіграють важливу роль, чи не так? — сказав Рассел. — Але я не вбачаю змії в тобі.

Навіть таке незначне твердження заспокоїло мене.

— Як тобі наше святкування сонцестояння, Іві? — мовив він. — Наша місцина?

Його рука пульсуючими рухами робила масаж на моїй спині, тому я не могла висловлювати свою думку. Я глянула на Сюзен, усвідомлюючи, що небо потемніло, а я того й не помітила, що насувалася ще глибша темрява. Я відчувала сонливість від вогню і дурману. Я не їла, тож відчувала пульсацію в порожньому шлунку. Чи повторював він моє ім’я? Я не могла сказати. Сюзен усім тілом повернулася до Рассела, вона мимоволі потягнулася рукою до свого волосся.

Я сказала Расселу, що мені тут подобається. Інші безглузді, нервові зауваження, проте він отримував від мене зовсім іншу інформацію. І я ніяк не могла позбутися цього відчуття. Навіть згодом. Що Рассел міг читати мої думки так само легко, як, наприклад, узяти книжку з полиці.

Коли я усміхнулася, він підняв моє підборіддя своєю рукою.

— Ти актриса, — сказав він. Його очі палали, і я дозволила собі почуватися так само, як Сюзен, як дівчина, яка може здивувати чоловіка, якої йому хочеться торкатися.

— Так. Я це бачу. Ти стояла на скелі і дивилася на море.

Я сказала, що я не актриса, але моя бабуся була нею.

— Правильно, — сказав він. І як тільки я назвала її ім’я, він став ще уважнішим. — Я одразу ж уловив це. Ти схожа на неї.

Згодом я прочитаю про те, як Рассел шукав відомих людей, не зовсім відомих, а також дармоїдів, людей, яких він міг привабити і від кого міг поживитися, чиї авто він міг брати і в чиїх будинках міг жити. Який же він, мабуть, був радий моєму приїзду, навіть не довелося вмовляти. Рассел простягнув руку, щоб притягти Сюзен ближче. Коли я зустрілася з нею поглядом, вона неначе відступила. Я не думала до того моменту, що вона може нервуватися через мене і Рассела. Нове відчуття сили переплелося в мені, швидко затягнулось стрічкою, так незвично, що я не змогла розпізнати його.

— А ти опікуватимешся Іві, — мовив Рассел до Сюзен. — Гаразд?

Жоден з них навіть не глянув на мене. Повітря між ними наповнювалося символами. Рассел потримав мою руку якусь мить, його погляд обрушився на мене.

— Пізніше, Іві, — сказав він.

Тоді прошепотів кілька слів Сюзен. Вона повернулася до мене з новою хвилею завзяття.

— Рассел каже, що ти можеш залишитися, якщо хочеш, — сказала вона.

Я відчувала, якою енергійною вона ставала, коли бачила Рассела. Пожвавлена оновленою авторитетністю, розглядала мене, говорячи зі мною. Я не знала, як розуміти своє внутрішнє збудження — як страх чи як цікавість. Моя бабуся розповідала мені про отримання ролей — як швидко її вибирали серед групи.

— У тому й полягала різниця, — казала вона мені. — Всі інші дівчата думали, що вибирає режисер. А насправді це я казала режисерові своїм особливим способом, що роль моя.

Я теж так хотіла — щоб загадкова хвиля пронеслася від мене до Рассела. До Сюзен, до всіх них. Хотіла, щоб цей світ був безкінечний.

Ніч почала проявляти свої нерівні грані. Руз була гола від поясу до верху, її важкі груди розчервонілися від спеки. Настала довга тиша. Чорний собака риссю понісся в темряву. Сюзен зникла, щоб знайти ще трави. Я довго шукала її, але мене відвертали спалахи й ухиляння незнайомців, які танцювали поруч і усміхались до мене із дурнуватою доброзичливістю.

Деякі дрібниці не могли мене не засмутити. Якась дівчина обпікала сама собі руку, формуючи пухирці на шкірі вздовж всієї руки і збентеженим пильним поглядом розглядала опік зі звичайною цікавістю. Нужник зі смородом лайна і загадковими малюнками, стіни вкриті сторінками, вирваними з порножурналів. Ґай розповідав про теплі нутрощі свиней, які потрошив на фермі своїх батьків у Канзасі.

— Вони знали, що на них чекає, — казав він захопленим слухачам. — Вони усміхалися, коли я приносив їжу, і нервувалися, коли я приходив з ножем.

Він поправив велику пряжку ременя, щось белькочучи, хоч я не розчула, що саме. Це було сонцестояння, пояснювала я собі, відгомони язичництва, а свій неспокій пояснювала тим, що не розуміла, де перебуваю. Там можна було помітити і виділити ще стільки всього — оглушлива музика з музичного автомата. Срібляста гітара, від якої відбивалося світло, розкочений «Кул Віп» капав з чиїхось пальців. Таємничі, фанатичні вирази облич.

З часом на ранчо була плутанина: там не було годинників — ані на стінах, ані наручних, години і хвилини, здавалось, були умовні, усі дні сходили нанівець. Я не знала, скільки часу минуло. Як довго я чекала на Сюзен, перш ніж почула голос. Просто біля мого вуха хтось прошепотів моє ім’я.

—Іві.

Я повернулась і побачила його. Мене перекосило від щастя: Рассел пам’ятав мене, знайшов мене серед натовпу. Можливо, навіть шукав мене. Він узяв мою руку у свою, так, що мої пальці були на його долоні. Я сяяла, нічого не розуміла; мені хотілося любити все.

Трейлер, до якого він мене привів, був більший за всі інші кімнати, ліжко було застелене ворсистим покривалом, яке, як я згодом зрозуміла, було насправді шубою. Це була єдина гарна річ у кімнаті — підлога застелена одягом, порожні банки з-під содової і пива серед купи сміття. Серед специфічного запаху вирізнявся запах бродіння. Я прикидалася наївною, наче не розуміла, що відбувається. Але якась часточка мене й справді не розуміла. Чи не зовсім зважила факти: було несподівано важко пригадати, як я потрапила туди. Поїздка на автобусі, присмак цукру дешевого вина. Де я залишила свій велосипед?

Рассел пильно дивився на мене. Нахилив голову, коли я відвела погляд, змушуючи мене дивитися йому у вічі. Він гладив моє волосся за вухом, опускаючись пальцями до шиї. Його нігті були необрізані, тож я відчувала їхні кінчики.

Я сміялася, але мені було тривожно.

— Сюзен прийде сюди скоро? — запитала я.

Він сказав мені, випалив у відповідь, що Сюзен прийде також, що це можливо, якщо я так хочу.

—Із Сюзен усе гаразд, — сказав Рассел. — Зараз я хочу говорити про тебе, Іві.

Мої думки були такими ж повільними, як падаючий сніг. Рассел говорив повільно і серйозно, але в мене виникало відчуття, що він чекав увесь вечір на шанс почути, що я скажу. Як сильно це відрізнялося від спальні Конні, де ми слухали записи з якогось іншого світу, частиною якого ми ніколи не були, пісні, які лише посилювали наші страждання. Я згадала також Пітера, який був просто хлопцем, що їв булку з маслом на обід. Погляд Рассела був справжній і я відчувала приємну внутрішню слабкість, настільки приємну, що мені навіть важко було її стримувати.

— Сором’язлива Іві, — казав він, посміхаючись. — Ти розумна дівчинка. Ти бачиш багато цими розумними очима, чи не так?

Він думав, що я розумна. Я схопилася за це, як за доказ. Я не загубилася. До мене доносилися звуки вечірки знадвору. Муха бриніла в кутку, вдаряючись об стіни трейлера.

— Я такий, як і ти, — продовжував Рассел. — Я був розумний у юності, настільки розумний, що мені, звичайно ж, казали, що я дурний. — Він розсміявся. — Вони вчили мене слова «дурний». Вони вчили мене цих слів, а тоді казали, що це про мене. — Коли Рассел усміхнувся, його обличчя виражало втіху, яка, здавалось, була незнайома мені. Я знала, що ніколи не почувалася так добре. Навіть будучи дитиною, я була нещасна — раптом я зрозуміла, наскільки це було очевидним.

Коли він говорив, я стояла, охопивши себе руками. Я почала вловлювати значення слів Рассела, настільки, наскільки сентиментальні речі можуть мати сенс. Як наркотики об’єднували порожні, банальні думки, у фрази, які, здавалось, були наповнені важливим значенням. Мій загальмований мозок підлітка відчайдушно потребував причинних зв’язків, зговорів, надаючи значення кожному слову, кожному жесту. Я вишукувала в Расселі геніальність.

— У тобі є щось, — сказав він. — Якась частина тебе досить сумна. Знаєш що? Це мене справді засмучує. Цю прекрасну, особливу дівчину хотіли зруйнувати. Засмутили її. Просто так.

Я відчула, як мене здушили сльози.

— Але вони не зламали тебе, Іві. Тому, що ти тут. Наша особлива Іві. І ти можеш відпустити все те лайно від себе.

Він відкинувся на шубу на матраці з брудними підошвами його босих ніг, його обличчя виражало дивний спокій. Він зачекає стільки, скільки буде потрібно.

Я не пам’ятаю, що говорила в той момент, лише пам’ятаю, що знервовано теревенила. Школа, Конні, порожню маячню юної дівчини. Я провела поглядом по трейлеру, пальці пощипували тканину на сукні Сюзен. Очі пробігли по брудному покривалу з візерунком ірисів. Я пам’ятаю, що Рассел усміхнувся, терпляче чекаючи, коли я стану безсилою. І я стала. У трейлері панувала тиша, чулося лише моє дихання і як Рассел посунувся на матраці.

— Я можу допомогти тобі, — мовив він. — Але ти маєш хотіти цього.

Його очі зосередилися на мені.

— Ти хочеш цього, Іві?

В його словах чулося бажання.

— Тобі сподобається, — пробурмотів Рассел. Він широко розкинув руки. — Ходи сюди.

Я підсунулася до нього, сидячи на матраці, намагаючись зімкнути повне коло розуміння. Я знала, що це наближається, та все ж я була здивована. Як він зняв штани, виставляючи свої короткі, волохаті ноги, свій пеніс, який він тримав у кулаку. У моєму погляді була помітна нерішучість — він дивився, чи я дивлюся на нього.

— Глянь на мене, — сказав він. Його голос був рівним, незважаючи на те, що його рука несамовито працювала. — Іві, — мовив він, — Іві.

Неначе недоварений на вигляд член, напружився в його руці: мені було цікаво, де Сюзен, моє горло напружилося. Спершу мене збентежило, що це все, чого хотів Рассел. Задовольнити себе самого. Я сиділа там, намагаючись пояснити для себе ситуацію. Я розцінила поведінку Рассела, як доказ його добрих намірів. Рассел просто намагався бути ближче, щоб допомогти мені позбутись моїх пунктиків зі старого світу.

— Ми можемо зробити одне одному добре, — мовив він. — Ти не повинна бути сумною.

Я здригнулася, коли він потяг мою голову до своїх колін. Я палала від невідомого страху, який мене переповнював. Він зумів утамувати свою злість, коли я відсахнулася. Він глянув на мене терпляче, наче я була норовистою кобилою.

— Я не зроблю тобі боляче, Іві. — Він знову простягнув руки. Моє серце шаленіло. — Я всього лише хочу бути близький тобі. А ти не хочеш, щоб мені було добре? Я хочу, щоб тобі було добре.

Роззявивши рота, випорскуючи, він досяг апогею. Солона вологість сперми в моєму роті, тривожне наростання. Він тримав мене там, скидаючи напругу. Як я опинилася тут, у трейлері, серед темного лісу без єдиного шансу повернутися додому. Тоді Рассел устромив руки в моє волосся, обійняв мене, потяг мене вверх і промовив моє ім’я, надаючи йому такого значення і впевненості, що воно прозвучало для мене дивно, але заспокійливо, а також велично, ніби він говорив про якусь іншу, кращу від Іві. Чи повинна я була розплакатися? Я не знала. Мені в голову лізли ідіотські дрібниці. Червоний светр, який я позичила в Конні, не повернувши. Чи шукала мене Сюзен, чи ні. Дивна вібрація по той бік очей.

Рассел простяг мені пляшку з «Колою». Вона була теплувата й несмачна, але я випила все до останньої краплі. Вона п’янила, немов шаманське.

Я провела усю ніч, мов приречена, неначе була одна в центрі особливої драми. Але Рассел провів мені низку ритуальних тестів, удосконалених з часів його служіння в релігійній організації біля Юкай, центрі, де роздавали їжу, допомагали знайти притулок і роботу. Він заманював худих, зацькованих дівчат, із незакінченою середньою освітою і недбайливими батьками, дівчат, які мали жахливих босів і мрії про ринопластику. Це було його хлібом насущним. Центр був розміщений на окраїні Сан-Франциско на старій пожежній станції. Він назбирав собі прибічників. Став експертом з жіночого смутку — по-особливому опущені плечі, висип як результат знервованості, покірливий тон на кінці речень, мокрі від сліз вії. Рассел проробив зі мною те саме, що й з іншими дівчатами. Спершу невеличкі тести. Торкнувся спини, перевірив пульс, узявши за руку. Кілька способів, щоб здолати межі. Тоді він швидко почав нарощувати темпи, спустивши штани до колін. Я вирішила, що це була спеціальна дія, спрямована на те, аби заспокоювати юних дівчат, які раділи бодай тому, що це був не секс. Які могли залишатися повністю одягненими увесь час, неначе не відбувалося нічого незвичайного.

Але, мабуть, найдивнішим було те, що мені це теж сподобалося.

Я повернулася на вечірку оніміла від приголомшення. Повітря, здавалось, обпікало мою шкіру, пахви спітніли. Це сталося — я безупинно повторювала собі. Я вважала, що це помітять усі. Явно виражену ауру сексу. Я більше не хвилювалася, на вечірці вже не була скута знервованістю, переконаністю, що десь є потайна кімната, до якої мені заборонено доступ, — це занепокоєння було задоволено. Я ступала задумливо, усміхаючись, ні про що не запитуючи, оглядалася на обличчя, що проминали повз.

Коли я побачила, що Ґай витягує пачку з сигаретами, то зупинилася без вагань.

— Можна мені одну?

Він вишкірився до мене.

— Якщо дівчина бажає сигарету, то вона обов’язково її отримає. — Він простяг її мені до рота і я хотіла, щоб це побачили.

Нарешті я знайшла Сюзен серед компанії біля вогнища. Коли ми зустрілися поглядами, вона дивно, тихо усміхнулась. Я впевнена, що вона помітила мої внутрішні переміни, які іноді можна побачити в дівчат після першого сексу. Думаю, це гордовитість, урочистість. Я хотіла, щоб вона знала. Я бачила, що Сюзен відчуває запаморочення від чогось. Не від алкоголю. Від чогось іншого. Її зіниці, здавалось, поглинули райдужну оболонку, шия вкрилася рум’янцем, неначе дивним коміром вікторіанського стилю.

Можливо, Сюзен відчувала якесь приховане розчарування, коли гра закінчилася, коли вона побачила, що я пішла з Расселом. Але, можливо, вона і передбачала це. Машина досі жевріла, шум вечірки розрізав темряву. Я відчувала, як ніч оберталася в мені, мов колесо.

— Коли вона перестане горіти? — запитала я.

Я не бачила її обличчя, але могла відчувати її і ніжну атмосферу між нами.

— Господь його знає, — відповіла вона. — Вранці?

Я простягла руки вперед і побачила, що при мерехтінні вони неначе вкриті лускою. Я схвально сприйняла спотворену картинку того, яким було на вигляд моє тіло. Я почула звук, схожий на запалювання мотоцикла, чиїсь сердиті вигуки — вони кинули пружинний матрац на вогонь, полум’я здійнялось і розширилося.

— Хочеш, можеш перекантуватись у моїй кімнаті, — сказала Сюзен. Її голос нічого не видавав. — Я не проти. Але ти маєш бути тут, якщо справді хочеш цього. Зрозуміла?

Сюзен запитувала мене ще щось. Як у тих казках, де ґобліни можуть зайти до будинку, тільки якщо жителі їх запросять. Момент перетину межі, Сюзен обережно будувала свої висловлювання — вона хотіла, щоб я їх повторила. Я кивнула і сказала, що зрозуміла. Проте я не могла зрозуміти, принаймні не зовсім. Я була в чужій сукні, в незнайомому місці і більше не могла нічого бачити. Припущення, що моє життя на порозі нового і незмінного щастя. Я думала про Конні з поблажливістю — вона була мила дівчинка, хіба ні — і навіть мої батько і мати підпали під моє великодушне світобачення, як постраждалі від жахливої незнайомої недуги. Промені фар мотоцикла знебарвлювали гілки дерев і освітлювали відкритий фундамент дому, чорного собаку, що нахилився над невидимим трофеєм. Хтось безкінечно крутив одну і ту саму пісню. «Ей, крихітко» — таким був перший рядок. Пісня повторювалася достатню кількість разів, щоб я почала тримати цю фразу в голові. «Ей, крихітко». Я прокручувала ці слова без особливих зусиль, неначе ганяла льодяником зі смаком лимону між зубами.

Частина друга

Коли я прокинулася, хвиля туману притислася до вікна, спальню наповнювало білосніжне світло. Знадобився якийсь час, щоб мене знову охопило розчарування і відомі факти — я в будинку Дена. Це його комод у кутку, його тумбочка зі скляною поверхнею. Його облямована сатиновою стрічкою ковдра, якою я накриваюся. Я згадала про Джуліана і Сашу, тонку стіну між нами. Я не хотіла думати про минулу ніч. Стогони Саші. Нечленороздільне, надмірне «Трахни мене трахнименетрахнимене», яке повторювалося стільки разів, що перестало мати значення.

Я втупилася в монотонність стелі. Вони були безтурботні, як і всі підлітки, і це пояснювало їхню поведінку цієї ночі. Та все ж. Я вирішила, що буде люб’язно з мого боку, якщо я зачекаю у своїй кімнаті, доки вони поїдуть до Гумбольта. Дам можливість щезнути, не змушуючи їх до ранкових проявів увічливості.

Як тільки я почула, що машина виїхала з гаража, я встала з ліжка. Будинок знову був моїм і хоч я очікувала на полегшення, я також була засмучена. Саша і Джуліан поїхали назустріч новим пригодам. Повернулись у вир більшого світу. Я швидко зітруся з їхньої пам’яті — жінка середнього віку в забутому домі — невеличка помітка в пам’яті, що ставатиме дедалі меншою, оскільки реальне життя рухатиме їх уперед. Я не усвідомлювала доти, яка я самотня. Чи це було щось більше, ніж просто самотність: можливо, відсутність погляду, спрямованого на мене. Хто б переймався, якби я припинила своє існування? Ці дурнуваті фрази я запам’ятала від Рассела — припинити своє існування, так він закликав нас зникати самим. І всі ми кивали, як золотаві ретрівери, реальність нашого існування робила нас зарозумілими, готовими зруйнувати те, що здавалось довговічним.

Я увімкнула чайник, відчинила вікно, щоб впустити холодне повітря. Я зібрала, як мені здалося, багато порожніх пляшок від пива — вони ще випивали, доки я спала?

Після того як я викинула сміття, зібравши пластик і свій непотріб, мій погляд зосередився на пошарпаних ділянках обледенілих рослин уздовж шосе. На пляжі неподалік туман почав розсіюватись, і я змогла побачити, як повільно рухалися хвилі. Скелі вгорі вицвілі і сухі. Гуляло зовсім мало людей, очевидно, всі в термобілизні. Більшість з них були з собаками — це був єдиний пляж в окрузі, де можна було вигулювати собак без повідка. Я кілька разів бачила одного і того самого чорного ротвейлера, його важкий біг підтюпцем. Нещодавно в Сан-Франциско пітбуль убив жінку. Чи не було дивним, що люди любили створінь, які могли завдати їм шкоди? Не вкладалось у голові, що, можливо, вони любили тварин сильніше саме за їх стриманість, за те, що ті дарували їм тимчасову безпеку.

Я поспішила назад усередину. Я не могла залишатись у будинку Дена вічно. Скоро мала з’явитися робота доглядальниці. Якою ж знайомою вона була для мене — привезти когось на терапію теплими водами. Сидіти в приймальні лікаря, читаючи статті про вплив сої на пухлини. Про те, що заповнювати свою тарілку варто всіма кольорами веселки. Про звичайну бажану брехню, трагізм у її нестачі. Невже хто-небудь вірить у це? Начебто яскравий спалах твоїх зусиль може відвернути смерть, червоним прапором відволікти увагу бика.

Чайник свистів, тож спершу я не почула, як Саша зайшла до кухні. Її несподівана присутність налякала мене.

— Доброго ранку, — сказала вона. Вздовж її щоки висохла смужка слини. Вона була одягнена в короткі шорти-треніки, її шкарпетки були в яскраво-рожеві цятки-символи, як я пізніше зрозуміла, то були черепи. Вона проковтнула, її рот вкривався нальотом після сну.

— Де Джуліан? — запитала вона.

Я намагалась приховати свій подив.

— Я чула, як нещодавно від’їхав автомобіль.

Вона підозріло глянула на мене.

— Що? — запитала вона.

— Хіба він тобі не сказав, що їде?

Саша помітила моє співчуття. Її обличчя напружилося.

— Звичайно, він казав мені, — сказала вона за мить. — Так, звичайно. Він повернеться завтра.

Тож він залишив її. Перше, що спало мені на думку, це гнів. Я не нянька. А тоді полегшення. Саша — дитина, і їй не варто було їхати з ним до Гумбольдта. Поїздка на квадроциклі через огорожі з колючого дроту, до якогось клятого ранчо під тентом у Ґарбевілі, лише щоб придбати сумку з травою. Я була навіть трохи рада її товариству.

— Я зовсім не люблю їзду, — сказала Саша, хоробро згладжуючи ситуацію. — Я страшенно стомлююсь на цих вузеньких дорогах. До того ж він їздить, немов божевільний. На неймовірній швидкості. Вона обперлась об стійку, позіхнула.

— Не виспалася? — запитала я.

Вона сказала мені, що випробовувала багатофазовий сон і залишилася незадоволеною.

— Це було надто незвично, — мовила вона. Крізь сорочку проглядались її соски.

— Багатофазовий сон? — запитала я, скромно затягуючи халат.

— Томас Джеферсон робив так. Спиш по годині шість разів на тиждень.

—І не спиш решту часу?

Саша кивнула.

— Перші кілька днів усе чудово. Але я втомилася. Здавалось, я вже не зможу спати знову нормально.

Я не могла поєднати дівчину, яку я чула минулої ночі, з дівчиною, що стояла зараз переді мною, розповідаючи про експерименти зі сном.

— У чайнику достатньо окропу, якщо щось хочеш, — сказала я, але Саша похитала головою.

— Я не їм зранку, як балерини, — вона глянула у вікно, щоб побачити олив’яне простирадло. — Ви купалися тут?

— Ви тут узагалі купаєтесь?

— Дуже холодно, — я лише іноді бачила серфінгістів, які наважувались покататись на хвилях, їхні тіла повністю вкривав неопрен, капюшони на головах.

— Проте ви заходили?

— Ні.

На обличчі Саші з’явилося співчуття. Неначе я пропустила очевидну насолоду. Але ніхто не купався, я задумалася про відчуття захищеності свого життя в цьому чужому будинку, про вузький коловорот своїх днів.

— До того ж там акули, — додала я.

— Насправді вони не нападають на людей, — сказала Саша, знизуючи плечима.

Вона здавалася зовсім виснаженою, неначе після важкої хвороби. Я спробувала виявити бодай якийсь осад минулої порнографічної ночі, але нічого не було. Її обличчя було блідим і безневинним.

Сусідство Саші, бодай на день, потребувало дотримання певних норм. Власне перебування в домі іншої особи передбачало, що не можна жити по-свинськи, не можна залишати шкірку від апельсина в раковині. Я переодягнулась одразу після сніданку, замість того, щоб тягати халат увесь день. Нафарбувалася тушшю із майже висохлого тюбика. Це були звичні людські турботи, щоденні справи — не більше, але я тривалий час прожила наодинці і вже позбулася тих звичок — я вважала, що заради себе не варто докладати таких зусиль.

Спливло багато часу відтоді, як я востаннє жила з кимось, а саме з чоловіком, який був викладачем на курсах англійської мови при одному з фіктивних коледжів, розрекламованих на лавочках автобусних зупинок. Студентами здебільшого були багаті іноземці, які хотіли стати дизайнерами відеоігор. Я здивувалася, що подумала про нього, про Девіда, що згадала час, коли уявляла життя з кимось. Нехай це не було коханням, проте було приємним захопленням, яке могло його замінити. Мила тиша, що була між нами під час їзди на машині. Те, як я одного разу побачила, що він дивиться на мене, коли ми гуляли в парку.

Але тоді все почалося — жінка стукала в двері в незвичний час. Щітка для волосся кольору слонової кості, яка належала ще моїй бабусі, зникла з ванної кімнати. Я ніколи не розповідала Девіду про деякі речі, тож якою б не була наша близькість, її було мимоволі зіпсовано, неначе яблуко черв’яком. Моя таємниця була глибоко захована, але вона була. Можливо, причиною того, що сталось, і були інші жінки. Я залишила відкритим простір для таких секретів. Хай там як, але цікаво, на скільки добре можна знати іншу людину?

Я припускала, що ми з Сашею проведемо решту дня в чемній тиші. Що Саша заховається, як мишка. Вона була досить чемною, але згодом її присутність ставала очевидною. Я побачила, що вона залишила відкритими двері холодильника, заповнивши кухню дивним гулом. Її спортивну кофту на столі, книжку про Еннеаграму, розгорнену на стільці. В її кімнаті гучно лунала музика з колонок ноутбука. Це здивувало мене — вона слухала співачку, жалібний голос якої був вічний для певного типу дівчат, яких я пам’ятала з коледжу. Дівчат, замучених ностальгією, дівчат, які запалювали свічки і допізна місили тісто на хліб босоніж у костюмах акробатів.

Мені не раз траплялися речі, які нагадували про пережитки минулого, — пережитки шістдесятих можна побачити повсюди в цій частині Каліфорнії. Рвані клаптики молитовних прапорців на дубах, фургони без коліс, навічно припарковані на полях. Чоловіки похилого віку в декоративних сорочках з цивільними дружинами. Але це були передбачувані сліди шістдесятих. Чому б це Саші ними цікавитися?

Я зраділа, коли Саша увімкнула іншу музику. Жінка виконувала пісню в готичному стилі під електропіаніно, якої я раніше ніколи не чула.

Того дня я спробувала подрімати, але не змогла заснути. Я лежала, зосередивши погляд на обрамленому фото, що висіло над комодом: піщана дюна, вкрита травою м’ятного кольору. На огидному павутинні по кутках. Я неспокійно крутилася на простирадлах. Я надто переймалась тим, що Саша була в сусідній кімнаті. Музика на ноутбуці грала протягом усього дня, крім того, на фоні пісень іноді я чула звуки натискання кнопок, гудки і дзвінки. Що вона робила — грала в ігри на телефоні? Переписувалась із Джуліаном? Мені раптом стало болісно усвідомлювати, що вона, мабуть, почувається самотньою.

Я постукала в двері, але музика грала надто гучно. Я спробувала ще раз. Нічого. Мені стало ніяково від прояву наполегливості, я хотіла чимдуж тікати до своєї кімнати, але в дверях з’явилася Саша. Її обличчя досі було сонним, волосся скуйовджене від подушки — можливо, вона теж намагалась, подрімати.

— Хочеш чаю? — запитала я.

Минула якась мить, перш ніж вона кивнула, неначе вона забула, хто я.

Саша сиділа за столом мовчки. Розглядала нігті, позіхаючи від страшенної нудьги. Я згадала цю позу зі своєї юності — висунувши щелепу вперед, дивилася з вікна автомобіля, неначе несправедливо затриманий в’язень, увесь час бажаючи, щоб моя мама сказала що-небудь. Саша чекала, що я порушу її мовчання, запитаю щось, і я відчувала її погляд на собі, коли наливала чай. Приємно було бути об’єктом для обзору, навіть незвично. Я взяла чималі чашки і розклала віялом гречані крекери, хоч вони і були трохи несвіжі. Я хотіла подати їй, але побачила, що тарілка вже стояла просто перед нею.

Чай був надто гарячий; ми сиділи мовчки, нахилившись над чашками, моє обличчя стало вогким від легкої пари. Коли я запитала, звідки Саша родом, вона відповіла, кривляючись.

— З Конкорду. Відстій.

— Ти вчишся в університеті разом з Джуліаном?

— Джуліан не вчиться в університеті.

Я не знала напевне, чи це була інформація, яку знав Ден. Я спробувала пригадати, що чула від нього, коли ми востаннє розмовляли. Ден говорив про сина із покірливою смиренністю, вдаючи байдужого батька. Він безтурботно позіхнув кілька разів: хлопці є хлопці. Джуліан був зірвиголовою у старшій школі, проте Ден висловлювався про це поблажливо.

— Ви вже давно разом? — запитала я.

Саша сьорбнула чаю.

— Кілька місяців, — відповіла вона. Її обличчя оживилося, неначе розмова про Джуліана була джерелом життєвої енергії. Вона, мабуть, вже пробачила йому, що він її залишив. Дівчатам добре вдається згладжувати такі моменти розчарування. Я подумала про минулу ніч, її надмірні стогони. Бідна Саша.

Вона, мабуть, вірила, що будь-який смуток, будь-який спалах хвилювання з приводу Джуліана були проблемою, яка розв’язувалася на рівні логіки. Смуток у такому віці має особливе розуміння обмеження волі: ти стаєш на диби і виступаєш проти зобов’язань перед батьками, школою і віком, проти речей, які стримують тебе від щастя, що чекає на тебе. Коли я навчалась на другому курсі коледжу, то в мене був хлопець, який з придихом говорив про втечу до Мексики — у мене в голові не вкладалося, що ми більше не зможемо тікати з дому. Також я не уявляла, заради чого тікати, крім теплішого повітря і частішого сексу. Тепер я стала старшою, і бажані погляди на майбутнє самі собою стали не такими втішними. Я завжди могла відчути певну форму пригніченого настрою, який не поліпшується, а наростає, викликаючи здавлене і знайоме відчуття, неначе простір заповнює сумне забуття готельного номера.

— Послухай, — сказала я, безглуздо незаслуженим, батьківським тоном. — Сподіваюсь, Джуліан гарно до тебе ставиться.

— А чому він має ставитися негарно? — мовила вона. — Він мій хлопець. Ми живемо разом.

Я могла з легкістю уявити, що малося на увазі під цим проживанням. Помісячна оренда квартири, у якій пахне замороженими продуктами і «Клороксом», а на матраці постелена дитяча ковдрочка Джуліана. Такі дівочі штучки, як свічка біля ліжка. Не те, щоб я жила набагато краще.

— Ми. Можливо, знайдемо квартиру з пральною машинкою, — сказала Саша знову зухвалим тоном, до якого вона вдавалась, коли говорила про їхнє убоге сімейне вогнище. — Мабуть, через кілька місяців.

— А твої батьки не заперечують, що ти живеш з Джуліаном?

— Я можу робити, що захочу, — вона заховала руки в рукави спортивної кофти Джуліана. — Мені вісімнадцять.

Це не могло бути правдою.

— Крім того, — сказала вона, — а ви хіба були не мого віку, коли були в тій секті?

Її тон нічого не виражав, але я уявила в’їдливий натяк на обвинувачення.

Не встигла я нічого сказати, як Саша встала з-за столу і нахилилася до холодильника. Я спостерігала за її показною чванливістю, легкістю, з якою вона дістала одну із привезених ним склянок пива. Контур сріблистих гір виблискував на етикетці. Вона зустрілася зі мною поглядом.

— Будете? — запитала вона.

Як я зрозуміла, це був тест. Чи я одна з тих дорослих, яких краще проігнорувати або пожаліти, чи, можливо, зі мною можна поговорити. Я кивнула, і Саша розслабилася.

— Не ловіть ґав, — мовила вона і підкинула до мене пляшку з пивом.

Ніч настала швидко, як це буває на узбережжях, де немає будівель, які б змішували фарби перемін. Сонце було так низько, що можна було просто дивитися на нього, спостерігаючи, як воно зникає з виду. Ми обоє випили по кілька склянок пива. На кухню закрадалась темрява, але жодна з нас не вставала, щоб увімкнути світло. Усе набувало нечітких тіней, м’яких і царствених, меблі перетворювалися на форми. Саша запитала, чи ми можемо розкласти багаття в каміні.

— Він газовий, — пояснила я. — І не працює.

Багато речей у домі були або зламані, або забуті: годинник на кухні зупинився, ручка шафи відвалилась і залишилась у мене в руці. З кутків я вимела чимало виблискуючих мух. Будинок потребував постійного, сталого проживання, аби запобігти занепаду. Навіть моя присутність протягом останніх кількох тижнів не залишила великого сліду.

— Але ми можемо спробувати розвести його у дворі, — мовила я.

…

Піщана ділянка за гаражем була захищеною від вітру, мокре листя вкрило сидіння пластикових стільців. Колись тут була свого роду вогнищева яма, каміння розкидане серед безглуздих археологічних реліквій сімейного життя: додаткові деталі від забутих іграшок, схоже, погризений уламок фрісбі. Ми обоє зосередилися на поспішній підготовці, на завданнях, які допускали дружню мовчанку. Я знайшла в гаражі стосик газет трирічної давності і в’язку дров з міського універмагу. Саша підкотила ногою каміння назад до кола.

— Я ніколи не вміла цього робити, — сказала я. — Це доведеться робити тобі, гаразд? Дрова треба скласти в якусь фігуру?

— Неначе будиночок, — сказала Саша. — Має бути схоже на будку. — Вона ногою поправила коло. — Ми часто ходили в походи в «Йосеміте», коли я була маленька.

Саша фактично сама розвела вогонь: присівши на пісок, підтримувала рівномірний потік повітря, приручала полум’я, аж доки воно достатньо не розгорілося.

Ми сіли на пластикові стільці, поверхня яких була вигравірувана піском і вітром. Я підсунулася ближче до вогнища — я хотіла відчути жар, спітніти. Саша сиділа мовчки, дивлячись на язики полум’я, але я усвідомлювала, що в голові в неї гуде, що подумки вона десь далеко. Можливо, вона уявляла, що робив Джуліан у Ґарбевіллі. Уявляла старий бавовняний матрац, на якому йому доведеться спати, накрившись рушником замість ковдри. Його пригоди. Як, мабуть, чудово бути двадцятирічним хлопчиною.

— Те, про що говорив Джуліан, — сказала Саша. Вона прочистила горло, намагаючись приховати свою очевидну цікавість. — Ви були закохані в того типа чи як?

— Рассела? — сказала я, тикаючи паличкою у вогонь. — Я не розглядала його в цьому ракурсі.

Це було правдою: інші дівчата обступали Рассела, стежили за його рухами і настроєм, неначе за погодними умовами, але в моїх думках він був далеко. Як улюблений учитель, чиє особисте життя студенти не можуть собі уявити.

— Чому тоді ви з ними злигалися? — запитала вона.

Першим моїм поривом було уникнути цієї теми. Але я мала покласти цьому край. Зіграти ціле мораліте: каяття, застереження. Я намагалася говорити зібрано.

— Люди постійно тоді потрапляли в подібні речі, — сказала я. — Саєнтологія, Церква процесу. Робота з «порожнім стільцем». Це актуально досі? — я глянула на неї, — вона чекала, що я скажу далі. — Я припускаю, що частково причиною того, що я потрапила до того угруповання, було невезіння.

— Але ви залишилися.

Я вперше змогла відчути, наскільки сильною була цікавість Саші.

— Там була дівчина. Радше через неї, ніж через Рассела, — я завагалася. — Сюзен. — Було дивно вимовити її ім’я вголос, дозволити його існування у світі. — Вона була старша, — сказала я. — Насправді не набагато, проте відчувалося нібито значно старша.

— Сюзен Паркер?

Я пильно глянула на Сашу через вогонь.

— Я знайшла дещо сьогодні, — сказала вона. — В Інтернеті.

Я якось витратила кілька годин на такі ж нісенітниці. Фан-сайти, чи як там їх називають. Невідомі куточки. Сайт, присвячений малюнкам Сюзен з в’язниці. Гірські хребти і дощові хмари акварелями, підписані з помилками. Мене мучили докори сумління, коли я уявляла значну зосередженість, з якою працювала Сюзен, але закрила сайт, коли побачила фото: Сюзен у синіх джинсах і білій футболці — жінку середнього віку з безтурботним виразом обличчя.

Мені було не по собі від думки, що Саша жадібно поглинала цю інформацію. Нагромаджувала деталі: звіти про розтини, свідчення дівчат про ту ніч, які нагадували розповідь про поганий сон.

— Тут немає чим пишатися, — сказала я, давши зрозуміти, що це було жахливо. Не ефектно, не завидно.

— Там нічого не було про вас, — сказала Саша. — Принаймні я нічого не знайшла.

Я відчула запаморочення. Мені хотілося сказати їй щось вагоме, моє перебування там супроводжувалося достатньою обережністю, щоб бути помітним.

— Це лише на краще, — сказала я. — Тож ніякі божевільні не розшукуватимуть мене.

— Але ви були там?

— Я, по суті, просто жила там якийсь час. Я не вбивала нікого і нічого. — Мій сміх видався фальшивим. — Безумовно.

Вона зіщулилась у своїй спортивній кофтині.

— Ви просто втекли від своїх батьків? — запитала вона захоплено.

— Це був інший час, — сказала я. — Тоді всі тікали. Мої батьки були розлучені.

— Як і мої, — сказала Саша, забувши про сором’язливість. — І ви були мого віку?

— Трохи молодша.

— Готова побитись об заклад, ви були надзвичайно вродлива. Ну, я маю на увазі, що ви і зараз вродлива теж, — мовила вона.

Я помітила, як вона запишалася своєю великодушністю.

— Як ви взагалі зустрілися з ними? — запитала Саша.

Мені знадобився час, щоб зібратись, пригадати порядок речей. «Повернення» — це слово, яке завжди використовують у ювілейних статтях про вбивство. «Повернемось до жаху на Еджвотер Роад», неначе це була подія, яка існувала самостійно, немов коробка, яку можна накрити кришкою. Неначе не було такого, що я сотні разів заклякала, побачивши привид Сюзен на вулиці чи на задньому плані у фільмі.

Я відповіла на питання Саші про те, якими вони були в реальному житті, ті люди, які самі по собі стали тотемами. Ґай був менш цікавий для ЗМІ, його розглядали як чоловіка, який робив те, що завжди робили чоловіки, а от дівчата були фантастичні. Донна була неприваблива, повільна і груба, вона завжди викликала співчуття. Її обличчя виражало The hungry harshness. Гелен раніше була однією з «Кемпфаєр Ґьолс», засмагла, вродлива, з кісками — вона була кумиром, чарівною вбивцею. Але Сюзен була найгірша серед них. Розпусною. Злою. Її підлу красу не передавали фотографії. Вона була похмура і суха, неначе була створена для того, щоб убивати.

Говорячи про Сюзен, я почала частіше дихати, і я була впевнена, що Саша помітила це. Мені здавалося, що це ганебно. Відчувати такий недотепний азарт з приводу того, що сталося. Сторож на дивані з витками кишок, витягненими назовні. Волосся матері, просочене кров’ю. Хлопчик, настільки понівечений, що поліції було важко визначити його стать. Звичайно ж, Саша читала про ці речі також.

— Чи задумувалися ви коли-небудь про те, що могли б зробити те саме, що й вони? — запитала вона.

— Звичайно, що ні, — рефлекторно відповіла я.

Скільки я розповідала про ранчо, проте лише кілька разів мені ставили це запитання. Чи змогла б я теж таке зробити. Фактично, чи я робила. Більшість робили висновки про рівень моєї моральності, щоб виокремити мене, неначе дівчата бувають різних видів.

Саша мовчала. Її мовчання було певним видом любові.

—Іноді я і сама дивуюся, — сказала я. — Мені здається, що це була всього лише випадковість, що я не робила цього.

— Випадковість?

Вогонь ставав слабшим і миготливим.

— Різниця між мною і тими дівчатами була не така вже й велика.

Було дивно промовляти це вголос. Оминути, бодай якось, хвилювання, з яким я боролась увесь цей час. Саша, здавалось, сприйняла це без осуду чи бодай настороженості. Вона просто дивилася на мене, неначе могла взяти мої слова і зробити для них будиночок.

Ми пішли до єдиного бару в місті, де можна було поїсти. Це видалося чудовою ідеєю, метою, якої ми прагнули. Поїсти. Пройтися. Ми розмовляли, аж доки вогонь не догорів і залишилися самі лише розжарені іскорки. Саша загорнула все піском, її скаутська ретельність смішила мене. Я була рада бути з кимось і злилася на короткочасність цього полегшення — Джуліан повернеться, Саша поїде і я знову буду сама. Нехай навіть так, все одно було приємно бути предметом чийогось захвату. Тому, що головно так і було: здавалось, Саша поважала ту чотирнадцятирічну дівчинку, якою я була. Думала, що я була цікава, так чи інакше хоробра. Я хотіла виправити її, але нестримна втіха поширилась у моїх грудях, розійшлася по всьому тілу, неначе я прокинулася від запаморочливого сну після прийому снодійного.

Ми йшли узбіччям дороги, вздовж акведука. Гостроверхі дерева були густі й темні, але я не відчувала страху. Ніч набула дивної святкової атмосфери, і Саша почала називати мене Ві з якоїсь причини.

— Мама Ві, — сказала вона.

Вона була схожа на кошеня, привітне і спокійне, її тепле плече штовхало моє. Коли я оглянулася, то побачила, що вона кусала верхню губу, а обличчя її було підняте до неба. Але там не було на що дивитися — зорі заховалися за туманом.

У барі було всього кілька табуреток, не більше. Звичні іржаві вивіски, пара людських неонових очей над дверима. Хтось на кухні курив сигарети — хліб для сандвічів був просяклий димом. Ми залишилися ще на якийсь час після того, як поїли. Саші на вигляд було не більше п’ятнадцяти, але вони тим не переймалися. Барменша, жінка років п’ятдесяти, здавалось, була рада будь-якій клієнтурі. Вона мала втомлений вигляд, її волосся було виблискувало природними фарбами. Ми були приблизно одного віку, але я не хотіла дивитись у дзеркало, щоб підтвердити схожість, не тоді, коли поруч біля мене була Саша. Саша, чиї риси обличчя такі невинні, як злиток святої на релігійній медалі.

Саша вертілася на стільці, неначе мала дитина.

— Гляньте на нас, — засміялась вона. — Добряче гуляємо. — Вона зробила ковток пива, а тоді запила його водою, що, як я помітила, було її звичкою, проте було вже видно, що вона перебрала. — Я навіть рада, що Джуліана немає тут, — сказала вона.

Ці слова, здавалось, викликали в неї глибоке хвилювання. До того часу я розуміла, що не варто збивати її з пантелику, а натомість дати можливість досягнути критичної мети. Вона випадково вдарила ногою по барній стійці, від неї тхнуло пивом.

— Він не сказав мені, що їде, — промовила вона. — У Гумбольдт. — Я вдала, що здивувалася. Вона мляво усміхнулася — Я не змогла знайти його сьогодні зранку і просто подумала, що він, можливо, вийшов. Це трохи дивно, правда? Що він просто поїхав?

— Так, дивно. Може, це було надто завбачливо, але я з настороженістю ставилася до виправдань Джуліана.

— Він написав мені вибачення. Думаю, він хотів, щоб ми поговорили про це.

Вона потягнула пива. Мокрим пальцем намалювала смайлик на дерев’яній стійці. — Ви знаєте, чому його вигнали з Ірвіна? Вона частково відчувала запаморочення, а частково обережність. — Чекайте, — сказала Саша. — Ви ж не збираєтеся сказати його батькові, еге ж?

Я похитала головою, як це зазвичай роблять дорослі, готові зберегти таємницю підлітка.

— Гаразд, — Саша зробила глибокий вдих. — У нього там був учитель інформатики, якого він ненавидів. Припускаю, він був якимось нікчемою. Учитель. Він не дозволив Джуліану перездати контрольну, хоч знав, що в такому разі Джуліан провалиться. Тож Джуліан пішов до будинку того типа і щось зробив його собаці. Нагодував його чимось, від чого той захворів. Якимось відбілювачем чи пацючою отрутою, насправді я не знаю, чим саме. — Саша подивилася мені у вічі: — Собака помер. Цей старий собака.

Я щосили намагалася, щоб моє обличчя не перекосилось. Простота, з якою вона це все розповідала, без будь-якої зміни інтонації, робило цю історію ще гіршою.

— У школі знали, що він зробив це, але вони не могли цього довести, — сказала Саша. — Тож вони виключили його за інше, але він аж ніяк не міг повернутися. Оце так лажа. — Вона глянула на мене — Ви так не думаєте?

Я не знала, що відповісти.

— Він сказав, що аж ніяк не хотів убивати його, просто волів, аби той захворів. — Саша говорила нерішучим тоном, обдумуючи кожне слово — Це ж не так погано, правда?

— Я не знаю, — сказала я. — Як на мене, то звучить погано.

— Але я живу з ним, — мовила Саша. — Він оплачує оренду і все таке.

— Завжди є місця, куди можна піти, — сказала я.

Бідна Саша. Бідні дівчата. Світ годує їх обіцянками про любов. Як сильно вони потребують її і як мало більшості з них випадає нагода її отримати. Улесливі естрадні пісні, сукні, які в каталогах підписують такими словами, як «захід» чи «Париж». А тоді мрії відбираються з такою шаленою силою; як на руку, що крутить ґудзик, ніхто не звертає увагу, так і на чоловіка, який кричить на свою дівчину в автобусі. Жаль щодо Саші стиснув мені горло.

Вона, мабуть, відчула мій сумнів.

— Хай там як, — сказала вона. — Це було давно.

Ось що таке, мабуть, материнський інстинкт, подумала я, дивлячись, як Саша висушує пляшку і по-хлопчачому витирає рота. Відчувати неочікувану безмежну ніжність до когось, хто, здавалось, з’явився нізвідки. Коли більярдист підсів до нас, я хотіла прогнати його, але Саша широко усміхнулася, виставляючи свої загострені зуби.

— Привіт, — сказала вона, і він купив нам ще по склянці пива.

Саша пила жваво. Вона вагалася між страшенною нудьгою і маніакальним інтересом, удаваним чи ні, до того, що говорив чоловік.

— Ви обоє з іншого міста? — запитав він. У нього було сиве довге волосся, перстень з бірюзою — ще один привид шістдесятих. Можливо, ми навіть перетиналися тоді, ходили однією протоптаною стежкою. Він підтягнув штани. — Сестри?

Його голос відверто намагався ввести мене в діапазон своїх зусиль, тож я ледь не засміялася. Досі, навіть сидячи поруч з Сашею, я могла бути предметом чиєїсь уваги. Це було приголомшливо пригадати напругу, бодай посередницьку. Як воно відчувати, що ти бажана. Можливо, Саша настільки звикла до цього, що навіть не помічала. Поспіхом наздоганяла власне життя, з упевненістю у кращій траєкторії.

— Це моя мама, — сказала Саша. Вона підморгнула мені, щоб я підтримала її жарт.

Я так і зробила. Я обійняла її.

— Ми подорожуємо разом — мати і донька, — сказала я. — Перш за все ми їдемо в Еуріку.

— Шукачки пригод! — вигукнув чоловік, грюкнувши по столу. Ми дізналися, що його звали Віктор. Фоновими шпалерами його телефону було зображення ацтека, який, за його словами, володів такими силами, що навіть просто споглядання цієї картинки робило тебе розумнішим. Він був переконаний, що всі події світу є результатом організації постійних непростих зговорів. Він вийняв доларову купюру, щоб показати нам, як ілюмінати спілкувались одне з одним.

— Навіщо таємному товариству викладати свої плани на загальновживані купюри? — запитала я.

Він кивнув, неначе очікував на це питання.

— Щоб показати розмах своєї сили.

Я заздрила, з якою впевненістю Віктор міг говорити про ідіотську систему протестантів. Ця віра — що світ має видимий порядок, і все, що нам залишається, — це шукати символи — неначе зло — це код, який можна зламати. Він і далі говорив. Його зволожені випивкою зуби мали сіруватий відтінок. Він наводив багато прикладів зговорів, щоб пояснити нам усе детально, повідав нам чимало прихованої інформації. Він говорив про «встановлення справедливості». Про «приховані частоти» і «тіньові управління».

— Вау, — з удаваною серйозністю мовила Саша. — Мамо, ти знала таке?

Вона досі називала мене мамою, в її голосі було перебільшення й іронія, проте мені знадобився якийсь час, щоб побачити, яка вона була п’яна. Щоб зрозуміти, якою п’яною була і я. Неонові написи згасли, барменша курила на вході. Я спостерігала, як вона затоптала недопалок, в’єтнамки ковзали їй по нозі. Віктор сказав, що дуже приємно бачити, як добре ми ладнаємо з Сашею.

— Не часто побачиш таке в наш час. — Він замислено кивнув. — Щоб матері і доньки подорожували разом. Щоб так само люб’язно ставилися одна до одної, як ви.

— О, вона чудова, — мовила Саша. — Я люблю свою маму.

Вона хитро посміхнулася до мене, перш ніж наблизилася своїм обличчям до мого. Її сухі губи притислися до моїх, я відчула їх солоний присмак. Це був найбільш невинний поцілунок. Та все ж. Віктор був шокований. На що вона і розраховувала.

— Прокляття, — сказав Віктор, водночас з відразою і збентеженням.

Він розправив громіздкі плечі, заправив сорочку. Раптом здалося, що він почав ставитися до нас насторожено, оглядаючись навколо, шукаючи підтримку, підкріплення. Я хотіла пояснити, що Саша не моя донька, але це вже не мало значення, ніч розпалювала безглузде, збентежене відчуття, що я якимось чином повернулася у світ після довгої відсутності, знову оселилася в царстві життя.

6

1969

Мій батько завжди пильнував за басейном — покривав поверхню сіткою, збирав мокре листя в купу. Він використовував кольорові пробірки, щоб перевірити рівень хлору. Не те, щоб він його дуже ретельно доглядав, проте стан басейну погіршився з того часу, як він пішов. Навколо фільтра байдикували саламандри. Коли я плила вздовж борта, то робила це зі слабким опором, щоб розгортати всілякий непотріб на своєму шляху. Моя мати була зі своєю групою. Вона забула про свою обіцянку купити мені новий купальник, тож я була у своєму помаранчевому, старому: блідому, як диня, неохайно зашитому, розтягненому біля вирізів на ногах. Верхня частина була надто мала, але збільшення дорослої улоговини між грудьми тішила мене.

Минув усього лише тиждень після вечірки сонцестояння, як я знову повернулася на ранчо, і як уже крала гроші для Сюзен, купюра за купюрою. Мені хотілось уявляти, що минуло вже більше часу. Що мене переконували протягом кількох місяців, потихеньку вламували. Умовляли, мов наречену. Але я прагнула сама, палко бажала запропонувати себе.

Я досі підстрибувала у воді, водорості чіплялися до волосся на ногах, як металева стружка до магніту. Забуту книжку в м’якій обкладинці швидко перегортала на сидінні шезлонгу. Листочки на деревах були сріблясті і блискучі, мов лусочки, все було наповнене ледачою червневою спекою. Невже дерева навколо мого дому завжди видавалися такими дивними і надмірно зволоженими? Чи то речі для мене вже змінилися, безглуздий непотріб звичайного світу перетворився на пишні декорації іншого життя?

Сюзен привезла мене додому вранці після сонцестояння, закинувши велосипед на заднє сидіння. У роті був солоний і незнайомий присмак від великої кількості випалених цигарок, а мій одяг мав затхлий запах поту і диму. Я і далі вибирала шматочки соломи з волосся — сліди минулої ночі, яка викликала в мені тремтіння, неначе штамп у паспорті. Зрештою, це сталося, і я продовжувала перелік щасливих дат: факт, що я сиділа поруч із Сюзен, наше дружнє мовчання. Моя збочена гордість, що я була з Расселом. Я отримувала насолоду, прокручуючи в голові факти тієї події, навіть заплутані і нудні її частини. Дивний спокій, незважаючи на жорстку поведінку Рассела. Була якась сила в притупленості людських функцій. Як Рассел пояснив мені: твоє тіло може звільнити тебе від закомплексованості, якщо ти дозволиш.

Сюзен постійно курила, їдучи за кермом, час від часу пропонуючи мені сигарету з безтурботною традиційністю. Тиша між нами не породжувала натягнутості чи незручності. За вікном авто миготіли оливкові дерева, випалені літнім сонцем землі. Далеко виднілися водні канали, що вели до моря. Сюзен крутила кнопку радіо, міняючи одну радіостанцію за іншою, аж доки раптом не зламала її.

— Нам треба заправитися, — зауважила вона.

Нам, я подумки повторила, нам треба заправитися. Сюзен під’їхала до «Тексако», порожньої заправки, окрім синьо-білого пікапа, що буксував причіп до човна.

— Подай мені картку, — сказала Сюзен, кивнувши на бардачок.

Я поспішила відкрити його і розсипала цілу купу кредитних карток. З різними іменами.

— Синю, — сказала вона. Здавалося, вона була роздратована. Коли я простягла їй картку, вона помітила моє збентеження.

— Люди самі дають нам їх, — сказала вона. — Або ми беремо їх. — Вона тицьнула пальцем у синю картку. — Як, наприклад, оце картка Донни. Вона вкрала її у своєї мами.

— Паливна картка її матері?

— Щоб урятувати наші дупи — інакше ми б голодували, — сказала Сюзен. Вона глянула на мене. — Так само, як ти вкрала той туалетний папір, правда ж?

Я зашарілася, коли вона згадала про це. Можливо, вона знала, що я збрехала, але я не могла зрозуміти з її схвильованого обличчя — а можливо, і ні.

— Крім того, — продовжила вона, — це краще, ніж те, що з нею зробили б вони — якомога більше грошей, якомога більше всякого добра, якомога більше мені, мені, мені. Рассел намагається допомагати людям. Він нікого не засуджує, це не в його правилах. Йому все одно — багатий ти чи бідний.

У словах Сюзен був певний сенс. Вони просто намагались зрівняти сили у світі.

— Це самолюбство, — продовжувала вона, прихилившись до автомобіля, але не зводячи очей з датчика бензину: ніхто з них не наповнював бак більше ніж на чверть. — Гроші — це самолюбство, і люди не можуть відмовитися від них. Вони просто хочуть захистити себе, тримаються за них, як за ковдру. Вони не усвідомлюють, що це робить їх невільниками. Це жахливо.

Вона засміялася.

— Найсмішнішим є те, що як тільки ти віддаєш все, що маєш, як тільки кажеш, ось, візьміть — лише тоді ти справді маєш усе.

Одного з членів нашої групи було затримано за перебирання сміття на смітнику. Сюзен обурювалася, детально розповідаючи мені цю історію, знову виїжджаючи на дорогу.

— Дедалі більше магазинів з розумінням ставляться до цього. Брехня, — сказала вона. — Вони викидають щось, але їм його досі шкода. Це Америка.

— Це нісенітниці, — слова з моїх уст пролунали в дивному тоні.

— Ми щось вигадаємо. Скоро, — вона глянула у дзеркало заднього виду. — Ти, мабуть, навіть не знаєш, як воно, коли з грошима сутужно, а без них аж ніяк не обійтися.

Вона не іронізувала, зовсім ні — вона говорила так, наче констатувала факт. Визнавала реальність, чемно знизуючи плечима. Ось коли в мене з’явилася ідея, повністю сформована, неначе я давно обмірковувала це. І схоже, це було беззаперечне рішення, неначе мене осяяла думка.

— Я можу дістати трохи грошей, — сказала я, згодом відчуваючи відразу до такого свого завзяття. — Моя мама залишає свій гаманець завжди повсюди.

Це була правда. Я постійно натикалася на гроші: у шухлядах, на столах, забуті на раковині у ванній. У мене були кишенькові гроші, але мати часто давала мені ще про всяк випадок, або просто махала рукою в бік гаманця: «Візьми, скільки тобі треба», — казала вона завжди. До того ж я ніколи не брала більше, ніж мені було потрібно, і завжди знала, що треба повернути решту.

— О, ні, — сказала Сюзен, струшуючи останню свою сигарету через вікно. — Ти не маєш цього робити. Хоч ти мила дитина, — сказала вона. — Дякую, що запропонувала.

— Я хочу.

Вона стисла губи, імітуючи нерішучість, розпалюючи в мені внутрішній протест.

— Мені не хочеться, щоб ти робила те, чого не хочеш. — Вона усміхнулася. — Це зовсім не те, чого мені хотілося.

— Але я справді хочу цього, — сказала я. — Я хочу допомогти.

Сюзен помовчала якусь мить, а тоді усміхнулась, не оглядаючись.

— Гаразд, — сказала вона. Я вловила офіційне підтвердження в її голосі. — Ти хочеш допомогти, то можеш допомогти.

Завдання, що постало переді мною, зробило мене шпигуном у будинку матері, а її — не зовсім розумною наміченою жертвою. Я змогла навіть перепросити за нашу сварку, коли ми зіткнулися того вечора в тихому коридорі. Моя мати злегка знизала плечима, але прийняла мої вибачення, зухвало посміхнувшись. Зазвичай мене зачепила б така посмішка, але нова я лише опустила голову, з принизливим каяттям. Я вдавала доньку, яка поводиться так, як і мала б поводитися. Якась часточка мене була в захваті від знань, які я приховувала від неї: щоразу, як я дивилася на неї чи говорила з нею, я брехала. Ніч з Расселом, ранчо, я керувалася лише цією прихованою частиною свого життя. Вона ж бо могла знати лише про недоїдки з мого старого життя, зовсім висохлі недогризки.

— Ти вдома так рано, — сказала вона. — Я думала ти, мабуть, знову залишишся спати в Конні.

— Мені не хотілося.

Було дивно почути знову про Конні, неначе відлуння донеслося зі звичного світу. Я була навіть здивована, що відчувала звичайний голод. Я хотіла, щоб світ перемінився і зміни ці були такими ж очевидними, як те, що латка — це розпізнавальна ознака дірки.

Моя мати розм’якла.

— Я тільки рада, тому що хотіла провести більше часу з тобою. Лише ми вдвох. Давно таке було, так? Можливо, я приготую бефстроганов, — сказала вона. — Чи тюфтельки. Що скажеш?

Я з підозрою сприйняла її пропозицію: вона не купувала їжу для дому, окрім якщо я писала їй у повідомленні, яке вона могла прочитати, коли поверталася з групи. До того ж ми взагалі не їли м’яса. Сел сказала моїй мамі, що їсти м’ясо — це те ж саме, що їсти страх, а від поглинання страху збільшується вага.

— Тюфтельки було б чудово, — погодилась я. Мені не хотілося звертати увагу на те, як це ощасливило її.

…

Мама увімкнула радіо на кухні, і слухала несерйозні, спокійні пісні, що подобалися мені, коли я була дитиною. Каблучки з діамантами, прохолодні струмки, яблуні. Якби Сюзен чи навіть Конні побачили, що я слухаю таку музику, мені було б соромно — вона була спокійна, весела і старомодна — але в мене була стримана, прихована любов до цих пісень, мама наспівувала ті частини, які знала. Радісно, з надмірним ентузіазмом, тож було легко зануритися в атмосферу її легковажності. Її постать була сформована в юності багаторічними кінними показами, на яких вона усміхалася зі спин лискучих арабських коней, стрази, що вкривали комірець, виблискували від вогнів арени. Вона здавалася мені такою загадковою, коли я була молодша. Я відчувала сором’язливість, коли бачила, як вона ходить по дому в нічних капцях. Я примушувала її розповідати про походження кожної ювелірної прикраси в шухляді, як вірш.

Будинок був чистий, крізь вікна проглядалася темна ніч, я ступала босими ногами на розкішні килими. Це була абсолютна протилежність ранчо, і я усвідомлювала, що мала б почуватись винувато — що це було неправильно почуватися так затишно, хотіти їсти їжу разом зі своєю матір’ю серед манірності нашої охайної кухні. Що робила Сюзен та інші дівчата в цей момент? Це було несподівано важко собі уявити.

— Як там Конні? — запитала вона, гортаючи картки з написаними від руки рецептами.

— Чудово. — Так, мабуть, і було. Споглядає залиплі їжею брекети Майї Лопес.

— Знаєш, — сказала мама, — вона завжди може приходити сюди. Останнім часом ви проводите страшенно багато часу в її домі.

—Її батько не проти.

— Я сумую за нею, — сказала вона, оскільки завжди була зачарована Конні, неначе нестерпна незаміжня тітка. — Було б непогано поїхати в подорож до Палм-Спрінгс чи ще кудись. — Було очевидним, що вона вичікувала момент, аби запропонувати це — Можеш запросити Конні, якщо хочеш.

— Я не знаю. Було б непогано. Ми з Конні штовхались би на душнім заднім сидінні, попиваючи коктейлі, придбані на фініковій фермі за межами Індіо.

— М-м, — промимрила вона. — Ми могли б поїхати через кілька тижнів. Але знаєш що, люба, — пауза. — Френк, можливо, теж поїде.

— Я не збираюсь їхати в подорож з тобою і твоїм залицяльником.

Вона спробувала усміхнутися, але я бачила, що вона ще не все сказала:

— Люба, — почала вона. — Як же ми тоді житимемо разом…

— Що? — я шкодувала, що голос мимовільно став грубим, тим самим зменшуючи мою авторитетність.

— Не зараз, звичайно, що ні, — її рот зморщився. — Але якщо Френк переїде…

— Я теж живу тут, — сказала я. — Ти збиралася просто дозволити йому переїхати одного дня, навіть не сказавши мені?

— Тобі чотирнадцять.

— Це дурниці.

— Агов! Трохи легше, — сказала вона, встромивши руки під пахви. — Я не знаю, чому ти така груба, але ти маєш припинити це негайно. — Близькість благального виразу обличчя, очевидна засмученість — це викликало біологічну відразу до неї, як коли я відчувала запах металу у ванній кімнаті і знала, що це в неї місячні. — Я намагаюся зробити добру річ, — сказала вона, — запрошую твою подругу разом з нами. Можна зупинитися на цьому?

Я засміялася, але посмішка моя виражала відразу до зради. Ось чому вона хотіла приготувати вечерю. Усе здавалося ще гіршим від того, що я так швидко зраділа.

— Френк — йолоп.

Її обличчя спалахнуло, але вона змушувала себе заспокоїтися.

— Що це за ставлення? Це моє життя, зрозуміла? Я хочу лише трішечки щастя, — сказала вона, — і ти маєш дозволити мені його отримати. Ти можеш дозволити мені це?

Вона заслужила таке сухе, пісне життя своєю зніженою невпевненістю.

— Чудово, — сказала я. — Чудово. Хай щастить тобі з Френком.

Її очі звузилися:

— Що це означає?

— Забудь.

Я відчувала запах сирого м’яса, яке вже набуло кімнатної температури, з різким відтінком запаху холодного металу. Мій шлунок напружився.

— Я більше не голодна, — мовила я і залишила її стояти на кухні. По радіо досі звучали пісні про перше кохання, про танці біля річки. М’ясо розморозилося настільки, що мама буде змушена його приготувати, проте ніхто його не їстиме.

Було легко після цього переконувати себе, що я заслуговую на гроші. Рассел казав, що більшість людей були егоїстичні, нездатні любити, і це, здавалось, було правдою щодо моєї мами і мого батька теж. Заховався в апартаментах «Портофіно» в Пало-Альто. Тож я ставилася до цього, як до справжньої торгівлі. Неначе гроші, які я цупила купюру за купюрою, підсумовуючись, могли замінити те, що безслідно зникло. Було надто гнітюче думати, що воно, можливо, ніколи й не було на першому місці. Що нічого не було — дружби Конні. Пітер нічого не відчував до мене, окрім роздратування через моє дитяче палке кохання.

Мамина сумочка постійно валялася, від того здавалося, що гроші в ній були для неї недостатньо цінними, щоб вона переймалася серйозним ставленням до них. Та все ж було незручно порпатися в її гаманці, неначе доводилося копирсатись у брязкітливих мізках своєї матері. Її безладний вміст був надто особистий — фантик від цукерки іриски, картка з мантрами, кишенькове дзеркальце. Тюбик крему, такого ж кольору, як «Бенд-Ейд», який вона накладала попід очі. Я витягла десятку і поклала в шорти. Навіть якби вона побачила мене, я б сказала, що збираюсь у продуктовий магазин — чому б це їй мене підозрювати? Її доньку, яка завжди була добра, хоч і не ідеальна.

Я була здивована, що відчувала так мало провини. Навпаки — я передбачала певну добросовісність у тому, що приховано нагромаджувала мамині гроші. Я певною мірою перейняла показну хоробрість від жителів ранчо, переконаність, що я могла брати все, що захочу. Усвідомлення наявності прихованих купюр дозволило мені усміхнутися до матері наступного ранку, поводитися так, неначе ми нічого не говорили одна одній минулого вечора. Важко встояти, коли вона почала чесати мою чілку без попередження.

— Не ховай очей, — сказала мама, її подих був близький і гарячий, вона пальцями розділяла мені волосся.

Мені хотілося відмахнутись від неї, але я не робила цього.

— Ось, — задоволено мовила вона. — Ось моя мила донечка.

Я думала про гроші, коли відштовхнулася від борта басейну, мої плечі були вище від рівня води. У цьому завданні була непорочність — збирати купюри в моєму маленькому гаманці на застібці-блискавці. Наодинці я любила перераховувати гроші, кожна нова п’яти- чи десятидоларова банкнота була особливою знахідкою. Новіші банкноти я складала зверху, аби пачка була кращою на вигляд. Уявляючи задоволення Сюзен і Рассела, коли я принесу їм гроші, я поринула в чарівний мінливий туман мрій.

Я трималася на поверхні води із заплющеними очима і відкрила їх, лише коли почула шарудіння за рядом дерев. Олень, мабуть. Я напружилась, розхвилювалася, перебуваючи сама у воді. Я не думала, що це могла бути людина: ми таким не переймалися. Принаймні до останнього часу. Так чи інакше, це був далматинець, створіння, яке риссю вибігло з-поміж дерев і підбігло до бордюру басейну. Він стримано порозглядав мене, а тоді почав гавкати.

Це був дивний собака, вкритий цятками й плямами, і гавкав він, викликаючи велику тривогу. Я знала, що він належав сусідам, що живуть зліва від нас, сім’ї Дютонів. Їхній батько написав пісню до якогось фільму, і я чула, як на вечірках їхня мама, імітуючи її, наспівувала мелодію для компанії гостей. Їхній син був молодшим за мене — він часто стріляв з пневматичної зброї у своєму дворі, собака безупинно стурбовано гавкав. Я ніяк не могла пригадати, як звали цього собаку.

— Геть, — сказала я, нерішуче бризкаючи на нього. Мені не хотілося вилазити з води. — Йди собі.

Собака не переставав гавкати.

— Йди, — спробувала я знову, але собака почав гавкати ще голосніше.

Мої шорти промокли від купальника, доки я дісталася до будинку Дютонів. Надівши коркові сандалі, з брудними відбитками моїх стоп, я взяла собаку за ошийник, з кінчиків мого волосся скапувала вода. Двері відчинив Тедді Дютон. Йому було одинадцять чи дванадцять, його ноги були вкриті струпами і подряпинами. Він зламав руку торік, і саме моя мати возила його до лікарні: вона сердито пробурмотіла, що його батьки надто часто залишають його самого вдома. Я ніколи не проводила багато часу з Тедді, окрім сусідських вечірок, на яких усю молодь до вісімнадцяти років збирали разом, щоб подружити. Іноді я бачила, як він катався на велосипеді по ґрунтовій дорозі з хлопчиком в окулярах: якось він давав мені погладити кошеня, яке він знайшов у сараї, тримаючи крихітне створіння в себе під сорочкою. З очей кошеняти тік гній, але Тедді був лагідний з ним, неначе маленька мама. Це був останній раз, коли ми розмовляли.

— Ей, — сказала я, коли Тедді відчинив двері. — Твій собака.

Тедді вирячився на мене, неначе ми в житті ніколи не були сусідами. Я злегка закотила очі у відповідь на його мовчання.

— Він був у нашому дворі, — продовжила я. Собака намагався вирватися з моєї хватки.

Минуло кілька секунд, перш ніж Тедді заговорив, але до того я впіймала його недоумкуватий погляд на верхній частині мого купальника, надмірній припухлості мого декольте. Тедді побачив, що я помітила, і збентежився ще більше. Він насуплено глянув на собаку, взявши його за повідок.

— Поганий Тікі, — сказав він, підганяючи тварину до будинку. — Поганий собака.

Я була здивована, що Тедді Дютон так розхвилювався, побачивши мене. Проте коли ми востаннє бачилися, у мене ще навіть бікіні взагалі не було, та й груди в мене збільшилися, що подобалося навіть мені. Його увага видалася мені ледь не смішною. Якось незнайомець показав нам з Конні свій член поряд з туалетом кінотеатру — минула якась мить, перш ніж я зрозуміла, чому чоловік зяяв ротом, неначе риба, але тоді я побачила, що його пеніс стирчав з ширінки, неначе рука з рукава. Він дивився на нас, як на метеликів, пришпилених до дошки. Конні схопила мене за руку, ми розвернулися і побігли, сміючись, затиснений у руці ізюм у шоколаді почав танути. Ми розповідали одна одній про свою відразу різними тонами, але була в тому і якась гордість теж. З таким же вдоволенням, з яким Патриція Белл якось запитала мене після уроку, чи не помітила я, як містер Ґаррісон пильно дивився на неї, і чи не здається це мені досить дивним?

— Його лапи всі мокрі, — сказала я. — Він забруднить усю підлогу.

— Батьків немає вдома, тож нічого страшного. — Тедді стояв у дверях, незграбно випромінюючи атмосферу сподівання; чи не задумувався він, що ми могли б позависати разом?

Він стояв там, схожий на нещасних хлопців, які іноді без будь-яких на те причин досягають ерекції, стоячи біля дошки, — було очевидним, що він підвладний іншій силі. Можливо, те, що в мене вже був секс, створювало мені новий образ.

— Гаразд, — сказала я. Я боялася розсміятися. Тедді здавався таким розгубленим. — Побачимося.

Тедді прокашлявся, щоб спробувати говорити нижчим голосом.

— Вибач, — мовив він. — Якщо Тікі надокучав тобі.

І звідки лише в мене з’явилася думка, що я могла б використати Тедді? Чому мій розум одразу ж обрав цей варіант? Будучи всього двічі на ранчо після вечірки сонцестояння, я вже почала осягати певні шляхи бачення світу, деякі звички логічного мислення. Суспільство переповнене безвольними людьми, казав Рассел, паралізованими людьми, які перебувають у полоні корпоративних інтересів, і покірними, як лабораторні шимпанзе під дією лікарських препаратів. Ті з нас, хто живе на ранчо, перебувають на зовсім іншому рівні, борються із жалюгідними поривами. То й що, якщо тобі доведеться використати безвольну людину для досягнення вищих цілей, вищих світів? Викресливши себе зі старого контракту, говорив нам Рассел, відмовившись від безглуздих залякувальних тактик занять з вивчення громадянського права, молитвословів, кабінету директора, ти побачиш, що немає такого поняття, як правильно чи неправильно. Він спростовував ці поняття, прирівнюючи їх до викопаних реліквій, таких як медалі не чинного режиму.

Я попросила в Тедді попити. Я мала на увазі лимонад чи газовану воду — що принесе. Його рука нервово тремтіла, коли він подав мені склянку.

— Дати серветку? — запитав він.

— Ні, — мені здалося, що викрилася його надмірна увага і я трохи розсміялася. Я лише починала вчитися, як то воно бути об’єктом споглядання. Я зробила великий ковток. Склянка була повна горілки, ледь розведеної апельсиновим соком. Я закашлялася.

— Твої батьки дозволяють тобі пити? — запитала я, витираючи рот.

— Я роблю, що хочу, — відповів він гордовито і невпевнено водночас. Його очі блищали. Я бачила, що він задумався над тим, що сказати далі. Було дивно спостерігати, як хтось зважує і переймається своїми діями, натомість щоб перейматися самій. Чи відчував те саме Пітер поруч зі мною? Обмежену терплячість, відчуття сили, яка здавалася п’янкою і злегка прикрою. Обличчя Тедді вкрите ластовинням, рум’яне і напружене — він був усього на два роки молодший від мене, але різниця була істотна. Я зробила великий ковток зі склянки, а Тедді прокашлявся.

— У мене ще дурман є, якщо хочеш, — сказав він.

…

Тедді повів мене до своєї кімнати, чекаючи, доки я розглядала його хлопчачі новинки. Здавалось, їхнім призначенням було радувати око, проте це був усього лише якийсь непотріб: капітанський годинник, стрілки якого завмерли, давно забута мурашина ферма, пожолоблена і вкрита цвіллю. Частина скляного наконечника для стріли, глечик з одноцентовими монетами, зеленими і смердючими, як затонулі скарби. Зазвичай я намагалася б підтримувати дружню розмову з Тедді. Запитала б його, звідки в нього наконечник чи розповіла б йому про те, що знайшла цілий такий, з вулканічного скла, з таким гострим кінцем, що можна порізатися до крові. Але я усвідомлювала, що змушена зберігати зарозумілу холоднокровність, таку саму, як Сюзен того дня в парку. Я вже почала розуміти, що захват іншої особи вимагав дечого від тебе. Що поруч з цією особою необхідно дотримуватись певного образу. Трава, яку Тедді витяг з-під ковдри, була коричнева і подрібнена, навряд чи її можна було курити, проте він витяг кульок з різким почуттям власної гідності.

Я засміялася:

— Вона якась брудна чи що. Ні, дякую.

Його неначе ошпарило, він встромив кульок глибоко до кишені. Це був його козир, як я зрозуміла, тож він не очікував на провал. Як довго той кульок там пролежав, придавлений матрацом, чекаючи, коли його розгорнуть? Раптом мені стало шкода Тедді, виріз його смугастої сорочки аж залип брудом. Я сказала собі, що в мене ще є час, аби просто піти. Щоб покласти вже порожню склянку, безтурботно подякувати і повернутися до себе додому. Дістати гроші можна й іншим способом. Але я залишилася. Він дивився на мене, сидячи на ліжку, збентеженим і пильним поглядом, неначе, якби він відвернувся, то це б розрушило виняткове заклинання моєї присутності.

— Я можу дістати тобі справжню травку, якщо хочеш, — сказала я. — добру травку. Я знаю одного хлопця.

Його вдячність бентежила.

— Справді?

— Безсумнівно. — Я бачила, що він звернув увагу на те, як я поправляла шлейку купальника. — В тебе є якісь гроші при собі? — запитала я.

У нього було три долари в кишені, м’які, туго згорнені в кульку і він, не вагаючись, простяг їх мені. Я заховала купюри з серйозним виразом обличчя. Навіть заволодівши тією невеличкою сумою грошей, у мені загорілася нав’язлива внутрішня необхідність, бажання побачити, чого я варта. Я захопилась зважуванням. Якщо ти вродлива, якщо ти бажана, це робить тебе ціннішою. Я робила чисто комерційні висновки. І, можливо, це те, що я вже відчувала у стосунках з людьми — мурашки від дискомфорту, від відчуття обманності.

— А в твоїх батьків? — запитала я. — У них є десь гроші?

Він кинув на мене швидкий погляд.

—Їх же немає, чи не так? — я нетерпляче зітхнула. — Тож хто знатиме?

Тедді прокашлявся. Перемінився на лиці.

— Так, — сказав він. — Я подивлюся.

Собака плутався нам під ногами, коли я піднімалася сходами слідом за Тедді. До похмурої кімнати його батьків, кімнати, яка, здавалось, була знайомою, — склянка несвіжої води на тумбочці, лакований піднос із пляшечками з парфумами — а також незнайомою водночас, батькові штани, кинені в кутку, м’яка лавка біля ліжка. Я нервувалася і могла з упевненістю сказати, що Тедді теж. Це здавалося якимось збоченням перебувати в спальні його батьків серед білого дня. Сонце було жарке, де воно виходило за межі тіней, яскраво окреслюючи їх.

Тедді підійшов до шафи в дальньому кутку, а я слідом. Що ближче я була до нього, то менше мені здавалося, що я порушник. Він став навшпиньки, щоб наосліп перевірити картонну коробку. Доки він нишпорив, я перебирала одяг на переповнених вішалках. Одяг його матері. Блузи з орнаментом пейслі і бантом, що зав’язувався на шиї, костюми з похмурого, цупкого твіду. Увесь цей одяг, здавалося, був нічийний і не зовсім реальний, аж доки я не намацала рукав блузи кольору слонової кістки. У моєї матері була така сама, і мені стало не по собі, знайомий золотавий ярлик з написом «І. Маґнін» був неначе докором. Я повісила блузу назад на вішак.

— Ти не міг би поквапитися? — шикнула я до Тедді, і він приглушено відповів, риючись далі, аж доки нарешті не витяг кілька нових банкнот.

Він засунув коробку знову на верхню полицю, важко дихаючи, доки я рахувала.

— Шістдесят п’ять, — сказала я. Склавши їх і зігнувши, вийшла чималенька пачка.

— Хіба цього недостатньо?

По його обличчю, по тому, як він важко дихав, було видно, що якби я вимагала більше, то він би знайшов спосіб дістати їх. Якась часточка мене хотіла цього. Наповнюватися цією новою силою, бачити, як довго я зможу продовжувати це. Але тоді в двері забіг Тікі, збентеживши нас обох. Собака важко дихав, притиснувшись до ніг Тедді. Я побачила, що навіть язик собаки був у плямах, рожевий у чорну цятку.

— Цього буде досить, — сказала я, кладучи гроші до кишені.

Під вологими шортами почало чесатися тіло від хлору.

— Тож коли я зможу отримати товар? — запитав Тедді.

Лише за якусь мить я змогла зрозуміти його багатозначний погляд: дурман, який я йому обіцяла. Я вже майже забула, що не просто так виманила гроші. Коли він побачив вираз мого обличчя, то поправив себе:

— Тобто не поспішай. Якщо на це знадобиться якийсь час, то нехай.

— Важко сказати. — Тікі обнюхував мій пах; я відштовхнула його ніс різкіше, ніж хотіла. У мене раптом виникло палке бажання вибратися з кімнати. — Мабуть, зовсім скоро, — сказала я, починаючи повертатися до дверей. — Я занесу, як тільки дістану.

— О, так, — сказав Тедді. — Так, гаразд.

Біля вхідних дверей у мене з’явилося тривожне відчуття, що Тедді гість, а я господар. Від вітру дзвіночки над ґанком бриніли тоненькою піснею. Сонце, дерева і світлі пагорби вдалині, здавалось, обіцяли велику свободу, і я вже почала забувати, що щойно зробила, задумавшись про інше. Приємні, значимі прямокутники складених банкнот у мене в кишені. Коли я глянула на веснянкувате обличчя Тедді, мене пройняла хвиля нестримної, доброчесної прихильності, — він був неначе моїм маленьким братиком. Ніжність, з якою він няньчив кошеня із сараю.

— Побачимось, — сказала я, нахилившись, щоб поцілувати його в щічку.

Я хвалила себе за люб’язність цього жесту, за доброту, але тоді побачила, що Тедді повернувся, намагаючись стегнами приховати ерекцію, що вперто відтісняла джинси.

7

Я могла проїхати більшу частину дороги до ранчо на велосипеді. На Едоб Роад не було транспорту, лише час від часу траплявся мотоцикл чи фургон для перевезення коней. Якщо машина і проїжджала, то зазвичай вона рухалась у бік ранчо і мене підвозили, мій велосипед наполовину виглядав з вікна машини. Це були дівчата в шортах, сандалях на дерев’яній підошві. Хлопці, які часто витали десь серед хмар, а тоді, приголомшено усміхаючись, поверталися, немов з подорожі в космос. Ми ледь помітно кивали один одному, налаштовані на одну невидиму хвилю.

Не те, щоб я не могла пригадати, яке в мене було життя до того, як я зустріла Сюзен та інших, але воно було обмежене і передбачуване, предмети і люди рухалися за своєю чітко визначеною траєкторією. Жовтий торт, який мама завжди готувала мені на дні народження, обов’язково мав бути густий і охолоджений у морозилці. Дівчата в школі обідали на асфальті, посідавши на перевернуті рюкзаки. Відтоді, як я зустріла Сюзен, моє життя набуло сильного, незбагненного полегшення, я відкрила для себе світ, що виходив за межі мені відомого, знайшла потаємний хід за книжковою шафою. Я ловила себе на тому, що досить було одного шматка соковитого яблука, аби пробудити в мені вдячність. Розташування дубового листя над головою утворювало конденсат з тепличною концентрацією, ключ до загадки, яку я й не думала, що хтось може спробувати розгадати.

Я йшла слідом за Сюзен повз припарковані перед головним будинком мотоцикли, здавалось, такі ж великі і важкі, як бики. Чоловіки в джинсових жилетах сиділи поруч на валунах і курили. В атмосфері панував різкий запах, який надходив від загонів лам, дивний запах сіна, поту і висушеного сонцем лайна.

— Агов, кицюні! — окликнув нас один з чоловіків, напруживши свій, схожий на вагітний, живіт під сорочкою.

Сюзен усміхнулась у відповідь, проте потягла мене за собою.

— Якщо затримаєшся, то вони просто накинуться на тебе, — сказала вона, відводячи плечі назад, щоб було краще видно її груди. Коли я глянула через плече, чоловік затріпотів до мене язиком, швидко, мов змія.

— Проте Рассел може допомагати всіляким людям, — сказала Сюзен. — І розумієш, менти не зв’язуються з хлопцями на мотоциклах. Це важливо.

— Чому?

— Тому що, — сказала вона так, неначе це було очевидним. — Копи ненавидять Рассела. Вони ненавидять будь-кого, хто намагається звільнити людей від установленого ладу. Але вони тримаються подалі, якщо ці хлопці тут. — Вона похитала головою — Щоб лягаві опинилися тут — нізащо. У них блискучо-чорні туфлі, дідько б їх ухопив.

Я нагромаджувала свої особисті праведні узгодження: я була на боці істини. Я йшла за нею до галявини за будинком, до багаття, звідки хором доносився гомін голосів. Тісно зв’язані гроші були в мене в кишені, і я не раз намагалася сказати Сюзен, що принесла їх, але тоді починала панікувати, хвилюючись, що це замала пожертва. Нарешті я зупинила її, торкнувшись її плеча, перш ніж ми приєдналися до решти.

— Я можу дістати ще, — схвильовано сказала я. Мені хотілося, щоб вона лише знала про наявність цих грошей, уважаючи, що віддати їх Расселу маю я сама. Але Сюзен швидко розвіяла цю думку. Я намагалась не звертати увагу на те, як хутко вона вихопила купюри з моєї руки, і очима перерахувала їх. Я побачила, що сума її приємно вразила.

— Добра дівчинка.

Сонце відбивалося від жерсті навісів і пробивалося крізь дим у повітрі. Хтось запалив ароматичну паличку, і вона досі тліла. Очі Рассела пробіглися по обличчю кожної з нас, групка дівчат сиділи біля його ніг, і я зашарілася, коли зустрілася поглядом з ним, — здавалось, він не сильно здивувався моєму поверненню. Рука Сюзен легко і самовпевнено торкнулась моєї спини, у мене по тілу побігли мурашки, як то буває в кінотеатрі чи церкві. Усвідомлення присутності її руки фактично паралізувало мене. Донна гралась своїм рудим волоссям. Частинами сплітала його в тугі, ажурні кіски, відщипуючи нігтями посічені кінчики.

Рассел здавався молодшим, коли співав, його волосся було безладно зав’язане ззаду, і на гітарі він грав весело і жартівливо, неначе ковбой по телевізору. Його голос був не найкращий, який мені доводилося коли-небудь чути, але того дня — ноги, зігріті сонцем, під ногами суха трава — того дня його голос пронизував мене наскрізь, наповнював повітря, так, що мені здавалося, ніби я була прикута до місця. Я не змогла б поворухнутися, навіть якби захотіла, навіть якби могла уявити, що було таке місце, куди я могла б піти.

Під час тимчасового затишшя, яке настало після того, як Рассел закінчив співати, Сюзен у своїй, критій шаром бруду сукні, встала і кинулася до нього. Його обличчя перемінилося, коли вона щось прошепотіла йому, і він кивнув. Обійняв її за плечі. Я побачила, як вона потайки передала йому мою пачку грошей, яку Рассел поклав собі до кишені. Затримавши там пальці на якусь мить, неначе даючи благословення.

Очі Рассела примружилися:

— У нас добра новина. Ми отримали певні ресурси, мої любі. Тому що хтось відкрився для нас, хтось відкрив своє серце.

Світ замерехтів у мене перед очима. Несподівано, проте не без причини — вистежування маминого гаманця. Тиша спальні батьків Тедді. Як чітко ті хвилювання перевтілились у належність. Здавалось, Сюзен була задоволена, оскільки поспішила повернутись і стати позаду мене.

— Маленька Іві показала нам своє велике серце, — сказав Рассел. — Вона показала нам свою любов, правда ж? — Всі інші пообертались, аби глянути на мене, у мій бік було спрямовано потік прихильності.

…

Решта дня минула в заколисливій атмосфері сонячного світла. Худорляві собаки розмістилися під домом, висолопивши язики. Ми сиділи наодинці на сходах ґанку — Сюзен розповідала уривки сну, що їй приснився, поклавши голову мені на коліна. Роблячи паузи, щоб рвучко відкусити шматок французького батона.

— Я була переконана, що знаю мову жестів, проте було очевидним, що я її не знала, що я просто розмахувала руками. Але чоловік розумів усе, що я казала, неначе я справді володіла мовою жестів. Але згодом виявилося, що він лише прикидався глухим, — сказала вона, — в кінці. Тож обдуреними були всі — він, я, увесь потяг.

Тоді пролунав її сміх, — яка ж я була щаслива отримати будь-яку інформацію про її внутрішній світ, таємницю, яка призначалася лише мені. Я не могла сказати, як довго ми там просиділи, ми обоє збилися з ритму нормального життя. Але це було те, чого я хотіла, — щоб навіть час сприймався інакше і по-новому, набувши особливого значення. Неначе ми з нею були задіяні в одній пісні.

Ми були, як казав Рассел, початком нового суспільства. Вільного від расизму, вільного від кордонів, вільного від ієрархії. Нами керує глибша любов. Саме так він і сказав, глибша любов, його голос лунав від занедбаного будинку серед каліфорнійських луків, а ми грались усі разом, неначе песенята, перевертаючись, кусаючись і задихалися від перегріву на сонці. Ми були зовсім юні, більшість з нас, наші зуби були молочно-білі і нові. Ми їли все, що б не поклали перед нами. Вівсянку, яка ставала поперек горла, яловичі обрізки з консервної банки. Картоплю, змащену спрей-маслом «Пем».

— Міс 1969 року, — Сюзен називала мене. — Наша власна.

Вони так і ставилися до мене, як до нової іграшки, по черзі брали мене під руки, наполягали, щоб я дозволила їм сплести в коси моє довге волосся. Розпитували мене про школу-пансіонат, за яку я обмовилася, про мою знамениту бабусю, чиє відоме ім’я упізнав дехто з них. Мої чисті білі шкарпетки. Інші вже були з Расселом протягом кількох місяців чи навіть років. І це було перше хвилювання, що в ті дні повільно тануло в мені. Де їх сім’ї, дівчат таких, як Сюзен? Чи писклива Гелен — вона іноді говорить про дім в Юджині. Про батька, який робив їй клізми кожного місяця і натирав литки ментоловим бальзамом після тренувань з тенісу, окрім інших сумнівних практик. Але де він був тепер? Якщо їхні домівки давали їм те, чого вони потребували, чому вони тут, на ранчо, де день за днем час тягнеться безкінечно?

Сюзен спала довго, майже до полудня. Її мляві рухи були вдвічі повільніші. Неначе часу в неї було завжди вдосталь. До речі, я вже спала в ліжку Сюзен кілька разів. Її матрац був незручний, шершавий від піску, але я не зважала. Іноді, потягуючись, вона уві сні простягали руки, щоб обійняти мене, від її тіла надходило тепло, неначе від свіжоспеченого хліба. Тоді я лежала не стуливши очей, страшенно стривожена близькістю Сюзен. Вона крутилася вночі, стягуючи з себе простирадло і виставляючи напоказ свої голі груди.

Її кімната була темна й похмура вранці, просмолений дах прибудови ставав пузирчастим від спеки. Я вже була одягнена, проте знала, що ми не приєднаємося до інших ще з годину. Сюзен завжди потрібно було багато часу на підготовку, хоч підготовка була проблемою швидше часу, ніж дій — вона повільно натягала одяг. Мені подобалося спостерігати за нею з матраца, як вона мило, беззмістовно, не зосередженим, як на портреті, поглядом розглядала своє відображення. Її голе тіло в такі моменти було на вигляд скромним, навіть по-дитячому, зігнуте під невдалим кутом, доки вона рилась у кульку для сміття з одягом. Мене тішили її людські риси. Помітна густа щетина на щиколотках чи чорні цятки вугрів на обличчі.

Сюзен розповідала, що була танцівницею в Сан- Франциско. Про неонову змію, яка миготіла знадвору клубу, про червоне яблуко, яке кидало дивне світло на перехожих. Про те, як одна з дівчат за лаштунками випалила Сюзен родимку каустичним олівцем.

— Деякі дівчата з огидою ставляться до того, — сказала вона, натягаючи сукню на голе тіло. — До танців узагалі. Але я не вбачаю в тому нічого поганого.

Вона оцінювально розглядала сукню в дзеркалі, охопивши груди через тканину:

— Люди іноді бувають такими моралістами, — сказала вона, зробивши хтивий вираз обличчя, злегка посміялася над собою і попустила груди. Потім вона розповідала мені, що Рассел трахав її ніжно, а іноді не зовсім, і що це все одно приємно.

— У тому немає нічого поганого, — казала вона. — Люди, що ставляться до цього так надмірно, неначе це якесь зло, — справжні збоченці. Це, як, наприклад, щодо тих типів, що приходили дивитися, як ми танцюємо. Усі сердилися на нас, що вони туди ходять. Начебто ми задурили їм голови.

Сюзен нечасто розповідала про своє рідне місто чи сім’ю, а я не запитувала. Вздовж одного з її зап’ясть був глянцевий шов-рубець, який я бачила, що вона розглядала з трагічною гордістю, а якось у неї вирвалось і вона згадала про вологу вулицю на околиці Ред-Блаф. Але тоді спохватилася. Свою матір вона спокійно називала «те стерво». Мене переповнювало запаморочливе почуття солідарності, її тон виражав прагнення правосуддя — я думала, що ми обоє знали, що таке самотність, проте тепер це здається мені дурістю. Думати, що ми так сильно схожі, тоді як я росла з покоївками, з батьками, а вона розповідала, що іноді жила в авто, спала на відкиненому назад пасажирському сидінні, а її матір — на сидінні водія. Я їла, коли була голодна. Але в нас із Сюзен спільним було зовсім інше, інакший голод. Іноді я так сильно хотіла, аби хтось мене торкнувся, що в мене аж шкребло на душі. Я помічала те саме в Сюзен, яка пожвавлювалася, щойно бачила, що наближався Рассел, неначе цуценя, чуючи запах їжі.

Сюзен поїхала з Расселом подивитися на вантажівку до Сан-Рафаель. Я залишилася — на ранчо було багато роботи і я поринула в неї із завзяттям, яке породжував страх. Я не хотіла подавати жодного приводу, щоб мене змусили піти. Годувала лам, полола в садку, чистила і мила хлоркою підлогу на кухні. Робота — це був усього лише ще один спосіб показати свою любов, самопожертва.

Наповнення жолоба водою потребувало чимало часу, вода текла дуже повільно, але було приємно перебувати на сонечку. Москіти кружляли навколо моєї оголеної шкіри, і я постійно була змушена проганяти їх. Вони не докучали ламам, які просто стояли з приспущеними повіками і пристрасними, як у артисток, поглядами.

Я бачила Ґая за головним будинком, який копирсався в двигуні автобуса без особливого ентузіазму. Він відривався від роботи, аби покурити і постояти в позі собаки головою вниз. Він час від часу ходив до головного будинку, аби взяти ще одну пляшку пива із заначки Рассела, щоразу спершу переконуючись, що всі зайняті своїми справами. Він і Сюзен були неначе головними радниками, Донні і всім іншим лише зрідка перепадало словечко чи погляд. Він був запасним варіантом Рассела, проте Ґай не завойовував тієї поваги, що Сюзен. Гадаю, він був тут, тому що Рассел міг дати йому все, чого він хотів, — дівчата, наркотики, місце, щоб переночувати. Він не був закоханий у Рассела, він не зіщулювався і не зітхав у його присутності. Ґай був радше близький друг і у всіх своїх бурхливих розповідях про пригоди і незгоди завжди був головною зіркою.

Він підійшов до паркана, тримаючи пиво і сигарети в одній руці, з приспущеними до стегон джинсами. Я знала, що він дивиться на мене, тож зосередила свою увагу на шлангу, яким наповнювала поїлку.

— Дим відганяє їх, — сказав Ґай, і я повернулася, вдаючи, що лише щойно помітила його присутність. — Москітів, — сказав він, простягнувши мені свою сигарету.

— Так, — сказала я, — безперечно. Дякую. — Я обережно взяла сигарету через паркан, стежачи, щоб шланг був спрямований на поїлку.

— Ти бачила Сюзен?

Ґай уже вирішив, що я маю знати про всі її переміщення. Мала за честь бути відповідальною за повідомлення її місцезнаходження.

— Якийсь тип у Сан-Рафаель продає вантажівку, — сказала я. — Вона поїхала з Расселом подивитись її.

— Хм, — сказав Ґай, простягнувши руку, щоб забрати назад свою сигарету. Він, здавалось, був вражений моїм професіоналізмом, проте я впевнена, він бачив також, з яким очевидним обожнюванням говорила я про Сюзен. Що мої ноги перепліталися щоразу, як я поспішала до неї. Можливо, його бентежило, що все це бажання було спрямоване не на нього — він був гарний хлопець, тож звик до уваги дівчат. Дівчат, які втягували живіт, як тільки він клав руку їм на джинси, дівчат, які вірили, що ювелірні прикраси, які він носив, були чудовим доказом його незвіданих емоційних глибин.

— Вони, мабуть, у безплатній клініці, — сказав Ґай. Він скривився, почісуючи пах, його сигарета при цьому коливалася в різні боки. Він намагався добитись від мене, щоб я похихикала над Сюзен, певним чином була з ним заодно — я не відреагувала, лише злегка усміхнулася. Він відкинувся на підбори своїх ковбойських черевиків, розглядаючи мене.

— Ти можеш продовжувати і допоможеш Руз, — сказав він, роблячи кілька останніх ковтків пива. — Вона на кухні.

Я вже досить зробила за сьогодні і працювати з Руз на жаркій кухні — це було б уже надто виснажливо, але я лише зморено кивнула.

Сюзен розповідала, що Руз була заміжня за поліцейським у Корпус-Крісті, і це здавалося правдою. Вона метушилась із замріяною заклопотаністю, що було досить схоже на поведінку дружини, яку б’є чоловік. Навіть у відповідь на мою пропозицію допомогти з посудом вона лише покірно зіщулилася. Я відчищала драглистий бруд від їхнього найбільшого казана, безбарвні залишки їжі залишалися на губці. Ґай хотів щось мені доказати таким мізерним способом, але я не зважала. Повернення Сюзен пом’якшувало будь-який гнів. Вона, захекавшись, увірвалася на кухню.

— Той тип віддав Расселу вантажівку, — сказала Сюзен, її обличчя сяяло, вона оглядалася навколо, шукаючи слухачів. Вона відчинила шафку, понишпорила всередині. — Це було так чудово, — звичайно, він хотів близько двохсот доларів. А Рассел, спокійно так: «Можливо, ви просто віддасте його нам».

Досі перебуваючи в захваті, вона розсміялася, сіла на стійку і почала тріскати брудний арахіс з кулька.

— Той тип спершу сильно розізлився, що Рассел просить про таке. Віддати задарма.

Руз слухала одним вухом, займаючись підготовкою до приготування вечері, але я закрила кран, повністю повернувшись до Сюзен.

— А Рассел сказав: «Зачекайте хвилинку, поговорімо. Дозвольте я лише поясню, про що я». Сюзен виплюнула шкаралупу назад до кулька. — Ми пили чай з тим типом у його дивному рубленому будиночку. Близько години. Рассел змалював йому повну картину, розставив усе по поличках. І тип справді зацікавився тим, що ми тут робимо. Показав Расселу свої старі армійські фото. Тоді сказав, що міг би віддати нам вантажівку просто так.

Я витерла руки об шорти, її легковажність мене так засоромила, що я була змушена відвернутися. Я закінчила мити посуд під звуки тріскання шкаралупи арахісових горішків, які вона, сидячи на стійці, розлуплювала один за одним, складаючи в купу вологі лушпайки, аж доки кульок не спорожнів, і вона пішла шукати ще когось, щоб розповісти свою історію.

Дівчата зависали біля річечки, бо там було прохолодніше, віяв легкий вітерець, хоч мухи там були нестерпні. Каміння вкрите водоростями, снодійний затінок. Рассел повернувся з міста на новій вантажівці, привізши шоколадні батончики і журнали з коміксами, сторінки яких ставали м’якшими від наших рук. Гелен негайно з’їла свою шоколадку і з жадібністю розглядалася навколо на решту з нас. Хоч вона також прийшла з багатої сім’ї, ми не були близькі. Я вважала її тупою, лише в присутності Рассела її жахлива поведінка змінювалася на відповідну. Як кішка, ніжачись під дотиком його рук, вона поводилась так, неначе була ще молодша, ніж я, затрималася в розвитку, що згодом може здаватися патологією.

— Господи. Припини витріщатися на мене, — сказала Сюзен, ховаючи шоколадку від Гелен. — Ти вже свою з’їла. — Вона сиділа на березі поруч зі мною, колупаючись пальцями ноги в бруді. Сіпаючись, коли москіти роїлись біля її вуха.

— Лише шматочок, — нила Гелен. — Лише кутик.

Руз підняла погляд, відірвавши очі від зім’ятої тканини шамбре в себе на колінах. Вона заштопувала робочу сорочку Ґая, її крихітні стібки були зроблені без особливої точності.

— Ти можеш узяти мою, — сказала Донна, — якщо це змусить тебе замовкнути. — Вона кинула Гелен свою горбисту від горішків шоколадку.

Гелен відкусила. Коли вона хихикнула, її зуби були вкриті шоколадом.

— Шоколадна йога, — мовила вона. Йогою могло бути будь-що: миття посуду, догляд за ламами. Готування їжі для Рассела. Те, від чого можна отримати неймовірну насолоду, приєднатися до будь-яких ритмів, які варто засвоїти.

Змінити себе, почуватися пилинкою у всесвіті.

У багатьох книжках ми читаємо, що лише чоловіки примушують до чогось дівчат. Але це неправда, не завжди так. Сюзен володіла своїм фотоапаратом «Свіґер», як зброєю. Спонукала чоловіків опустити джинси. Виставити напоказ свої пеніси, ніжні й голі, у гніздах темного волосся. Чоловіки збентежено усміхалися на фото, зблідлі від спалаху камери, волохаті, з вологими звірячими очима. Сюзен казала, що в фотоапараті немає плівки, проте вона вкрала її в магазині. Хлопці наважувалися повірити їй. Траплялися й інші схожі випадки.

Я пішла слідом за Сюзен, за ними всіма. Сюзен дозволила мені намалювати сонечка й місяці на її голій спині олією для засмаги в той час, як Рассел, байдикуючи, грав невеличку ритмічну фігуру, окремий варіативний фрагмент. Гелен позіхала, неначе дитина, що прагнула любові, Руз приєдналася до нас, холодно посміхаючись. Якийсь підліток, якого я не знала, дивився на нас з благоговійним трепетом, і нікому навіть не треба було говорити — тиша об’єднувала.

У глибині душі я знала, що Рассел покличе мене, але сталося це трохи згодом. Рассел загадково кивнув, і я знала, що треба йти слідом за ним.

Ми зі Сюзен мили вікна в головному будинку — на підлозі повно зім’ятих газет і оцет, грав транзисторний приймач: навіть хатні клопоти позбавляли насолоди від байдикування. Сюзен підспівувала, розмовляючи зі мною, час від часу весело відволікаючись. Вона здавалася інакшою в ті моменти, коли ми працювали разом, неначе поринала в забуття і, розслабившись, ставала тією дівчинкою, якою була насправді. Навіть важко було уявити, що їй дев’ятнадцять. Коли Рассел кивнув до мене, я рефлекторно глянула на неї, неначе просила чи то дозволу, чи то пробачення — одне з двох. Безтурботність безслідно зникла з її обличчя за недоброзичливою маскою. Вона почала терти вікна із новою зосередженістю і знизала плечима на прощання, коли я йшла, начебто їй усе одно, проте я відчувала її пильний погляд на своїй спині.

Щоразу, коли Рассел отак кивав до мене, моє серце стискалося, незважаючи на стриманість. Я жадала наших зустрічей, жадала закріпити своє місце серед них, неначе робити те саме, що Сюзен, було способом бути з нею. Рассел ніколи не трахав мене — це завжди було щось інше, він уводив у мене свої пальці, по-особливому перебираючи ними, і я списувала це на його непорочність. Його цілі були високі, казала я собі, незаплямовані примітивними інтересами.

— Глянь на себе, — сказав він, маючи на увазі чи то сором, чи то нерішучість. Повертаючи мене до запотілого дзеркала в трейлері. — Глянь на своє тіло. Це не якесь чуже тіло, — спокійно сказав він. Коли я ухилилася, вигадавши на те якусь причину, він узяв мене за плечі і повернув назад до дзеркала. — Це ти, — казав він. — Це Іві. У тобі лише сама краса.

Ці слова подіяли на мене, бодай на якийсь час. Мене охопив стан екстазу, коли я побачила своє відображення, — кулясті груди, навіть легкий животик, ноги, шорсткуваті від укусів москітів. Там не було що з’ясовувати, не було над чим ламати голову — просто очевидний факт цього моменту, єдине місце, де любов насправді існувала.

Після того він простягнув мені рушник, щоб витертися, і це здавалося великим виявом доброти.

Коли я поверталася до Сюзен, якийсь час вона завжди була холодна зі мною. Навіть її рухи були мляві, в очах була неначе напружена сонливість, як у людини, яка засинає за кермом. Я скоро навчилася піддобрятися до неї, ходила поруч з нею, аж доки вона не забувала про своє відчуження і не давала мені сигарету. Згодом мені спаде на думку, що Сюзен сумувала за мною, коли я йшла, і її формальність — незграбне маскування. Проте важко сказати — можливо, це всього лише бажане пояснення.

Інші деталі на ранчо спалахують у пам’яті і згасають. Чорний собака Ґая, якого вони називали певною кількістю імен. Мандрівники, які того літа проходили через ранчо і залишалися на день чи два, перш ніж піти. Пустоголові мрійники, що з’являлись у будь-який час доби з ганчірковими рюкзаками на авто своїх батьків. Мені нічого не нагадувало те, як швидко Рассел умовляв їх відмовитися від своєї власності, ставлячи їх у таке незручне становище, що їхня щедрість ставала вимушеною дією. Вони віддавали техпаспорти на автомобілі, ощадні книжки, одного разу навіть золоту весільну обручку, з приголомшеним і виснажливим полегшенням потопельника, який нарешті здавався відпливу, що затягував його. Я була спантеличена їхніми жахливими і водночас банальними розповідями про страждання, які їм доводиться терпіти. Скарги на злих тат і жорстоких матерів, схожість цих історій змушувала нас почуватися жертвами однієї таємної змови.

Це був один з тих днів того літа, коли сильно дощило, і більшість з нас перебували всередині. У старій вітальні був такий же вологий і похмурий запах, як і повітря надворі. Ковдри окремими квадратами були розстелені на підлозі. Я чула трансляцію бейсбольної гри по радіо на кухні, дощ капав у пластмасове відро в місці протікання. Руз робила Сюзен масаж рук, їхні пальці були слизькими від лосьйону. Я в той час читала журнал однорічної давності. Свій гороскоп на 1967 рік. Між нами зависла атмосфера поганого настрою, ми не звикли до обмежень, до того, щоб загрузнути де-небудь.

Діти легше переносили перебування всередині. Вони лише на коротку мить показувалися нам на очі, коли швидко проходили, з власною метою. З іншої кімнати донісся гуркіт від падіння стільця, але ніхто не встав, щоб подивитися, що там сталося. Я не знала, кому належали всі ті діти, окрім Ніко, — всі вони мали тоненькі, як паростки, зап’ястя, а навколо рота — сліди від сухого молока. Я наглядала кілька разів за Ніко на прохання Руз, тримала його в себе на руках, відчуваючи його важку, приємну вагу. Пальцями розчісувала його волосся, розплутувала його намисто із зубом акули. Робила те, що зазвичай робить мати, те, що приносило мені більше задоволення, ніж йому, і дозволяло мені уявити, що лише я можу заспокоїти його. Ніко не був прихильником таких моментів ніжності, різко розвіював чари, неначе він відчував мої добрі почуття, і обурювався, натягаючи до мене свій маленький пеніс. Вимагаючи сік верескливим фальцетом. Одного разу він ударив мене так, що в мене залишився синець. Я спостерігала, як він, присівши, какав на бетон, поруч зі ставком, ці какашки ми іноді змивали, а іноді ні.

Гелен спускалася сходами у футболці зі Снупі у надто великих шкарпетках, червоні п’ятки яких зморщилися в неї на щиколотках.

— Хто-небудь хоче зіграти в «Кості Брехуна»?

— Ні, — заявила Сюзен, відповідаючи за нас усіх.

Гелен усілася в крісло без подушок. Вона глянула на стелю.

— Досі протікає, — сказала вона. Її всі проігнорували. — Можливо, хтось заб’є косяк? — сказала вона. — Будь ласка!

Коли ніхто не відповів, вона приєдналася до Руз і Сюзен на підлозі.

— Будь ласка, будь ласка, будь ласка! — повторювала вона, пригорнувшись головою до плеча Руз, ставши на коліна, як собака.

— Ой, зроби і все, — сказала Сюзен. Гелен схопилася, щоб дістати коробку з фальшивої слонової кістки, у якій вони тримали запас, а Сюзен закотила до мене очі. Я усміхнулась у відповідь. Бути всередині було не так уже й погано, подумала я. Ми всі юрмилися в одній кімнаті, неначе жертви, врятовані Червоним Хрестом, чекаючи, доки закипить чай на плиті. Руз працювала біля вікна, де світло було білосніжним і надходило крізь клаптеву занавіску.

Тишу перервало несподіване скигління Ніко, коли він підтюпцем забіг до кімнати, наздоганяючи дівчинку, підстрижену «під банячок», — у неї в руках було його намисто із зубом акули. Вони билися, верещали. Сльози, подряпини.

— Ей, — сказала Сюзен, не підводячи погляду, і діти затихли, проте вони досі палко дивились одне на одного, важко дихаючи, неначе п’яні. Здавалось, усе вже було гаразд, усе швидко владналося, доки Ніко не подряпав дівчинці обличчя, передерши його своїми необрізаними нігтями, тоді крик став удвічі голоснішим. Дівчинка, ляснувши себе обома руками по щоці, вила, роззявивши рота, виражаючи високу ноту фізичного болю.

Руз насилу встала на ноги.

— Дитинко, — сказала вона, забираючи її руки, — крихітко, все гаразд. — Вона зробила кілька кроків у бік Ніко, який також почав кричати, всівшись на свій підгузок. — Вставай, ну ж бо, крихітко, — мовила Руз, намагаючись узяти його за плечі, але він став неначе варений і некерований. Інша дівчинка заспокоїлась, побачивши кривляння Ніко, те, як він вирвався від матері і почав товкти головою об підлогу. — Дитя моє, — голосніше пробубніла Руз. — Ні, ні, ні, — але він не припиняв, його очі потемніли і округлилися від насолоди.

— Боже, — Гелен засміялася. Це був дивний сміх, що відбивався відлунням. Я не знала, що робити. Це нагадало мені про паніку від безпорадності, яку я іноді переживала, коли мене хтось просив посидіти з дитиною, усвідомлюючи, що дитина не моя і я не маю на неї впливу; але, здавалось, навіть Руз була паралізована такою ж тривогою. Неначе вона чекала, що справжня мати Ніко прийде додому і все владнає. Ніко почервонів від напруження, черепом вистукуючи по підлозі. Кричав, аж доки не почув кроки на ґанку, — це був Рассел, і я помітила, як усі обличчя вдихнули нове життя.

— Що це? — запитав Рассел. Він був одягнений в одну з недоношених Мітчом сорочок, з вишитими великими криваво-червоними трояндами навколо шиї. Він був босий, увесь промоклий від дощу.

— Запитай у Руз, — прощебетала Гелен. — Це її дитина.

Руз щось нерозбірливо пробурмотіла, врешті-решт її слова стали переляканими, але Рассел поводився інакше. Його спокійний голос неначе описував коло навколо дитини, що плакала, і схвильованої матері.

— Заспокойся, — мовив Рассел. Він не міг дозволити, щоб хто-небудь був засмучений, нервове збудження, яке панувало в кімнаті, змінювалося від його погляду. Навіть Ніко здавався настороженим у присутності Рассела. Його істерика минула, він уже товк головою, неначе дублюючи самого себе.

— Маленький мужчино, — сказав Рассел, — ходи сюди і поговори зі мною.

Ніко глянув на матір, а тоді безпорадно вирячився на Рассела. Роздумуючи, він сильно випнув нижню губу.

Рассел і далі стояв на дверях, не нахиляючись, напружено, поблажливо посміхнувшись, і Ніко майже зовсім стих, схлипуючи. Метнув ще один погляд, вибираючи між матір’ю і Расселом, перш ніж нарешті поспішити до Рассела і дозволити взяти себе на руки.

— Це маленький мужчина, — сказав Рассел, коли руки Ніко міцно обійняли його за шию. Пам’ятаю, як дивно було бачити зміни на обличчі Рассела, коли він говорив до хлопчика. Він перемінився, став дивним і безглуздим, неначе блазень, проте голос його залишався спокійним. Йому це добре вдавалося. Змінюватись, щоб прилаштуватися до когось, так само, як вода набуває форми будь-якої посудини, у яку її налили. Він водночас міг бути чоловіком, який ворушив пальцями в мені. Чоловіком, який отримував усе задарма. Чоловіком, який іноді трахав Сюзен ніжно. Чоловіком, який шепотів щось маленькому хлопчику, ледь торкаючись його вуха.

Я не чула, що говорив Рассел, але плач Ніко стих. Його обличчя було схвильоване і мокре: здавалось, він був щасливий лише від того, що його взяли на руки.

Керолайн, одинадцятирічна кузина Гелен, утекла з дому і залишилася на якийсь час. Вона жила в Хейт, але там пройшов поліцейський розгін: вона прихопила з собою стьобаний гаманець і поношену лисячу шубу, яку пестила з настороженістю, неначе не хотіла, щоб хто-небудь бачив, як сильно вона любила її.

Ранчо було не так далеко від Сан-Франциско, але ми їздили туди нечасто. Я їздила лише один раз із Сюзен, щоб забрати з півкіло трави в будинку, який вона жартома називала російським посольством. Думаю, це був старий притон сатаністів, якихось друзів Ґая. Вхідні двері були пофарбовані в чорний, як смола, колір, — вона помітила мої вагання і взяла мене під руку.

— Лиховісно, еге ж? — сказала вона. — Мені спершу теж так здавалося.

Коли вона притягла мене до себе ближче, я відчула, як рухаються її стегна. Такі моменти люб’язності завжди дуже вражали мене.

Після того ми з нею пішли до «Хіпі Хілл». Мрячило, було сіро і порожньо, лише де-не-де траплялися мляві наркомани. Я увесь час намагалася витіснити погане передчуття, але його не було — я відчула полегшення, коли Сюзен засміялася, теж перериваючи надмірні зусилля в пошуках змісту.

— Святий Ісусе, — сказала вона, — це місце — похмура діра.

Ми опинилися в парку, туман скапував з листя евкаліпта.

Я проводила майже увесь день на ранчо, окрім коротких візитів додому, щоб змінити одяг чи залишити на кухонному столі записку для мами. Записки я завжди підписувала: «Твоя люба донечка». Щоб згладити стривоженість, спричинену моєю відсутністю.

Я знала, що почала виглядати інакше, тижні, проведені на ранчо, змінили мене, оповивши брудом. Моє волосся, вигоріле на сонці і посічене на кінчиках, зберігало легкий запах диму, навіть після того, як я мила його шампунем. Більша частина мого одягу перейшла у володіння ранчо і змінилася настільки, що я навіть не завжди могла його розпізнати: Гелен ходила і клеїла дурника в моїй колись вишуканій сорочці з нагрудником, тепер порваній і поплямленій персиковим соком. Я, подібно до Сюзен, носила неохайний, зшитий з узятих із загальної купи клаптиків одяг, безладність якого повідомляла про ворожість до більшого світу. Якось я пішла зі Сюзен у «Хоум Маркет». Вона була одягнена в бікіні-топ і шорти з обрізаних джинсів. Ми спостерігали, як інші покупці пильно дивилися, дедалі більше напружуючись від обурення, їхні косі погляди змінювалися відвертим витріщанням. Ми сміялися, мов ненормальні, безпорадно фиркаючи, неначе в нас був якийсь дикий секрет, а він у нас таки був. Жінка, яка, здавалось, от-от закричить від спантеличеного невдоволення, схопила свою донечку за руку: вона не знала, що її відраза лише робила нас сильнішими.

Я готувалася до можливого побачення з матір’ю, добросовісно відмиваючись: приймала гарячий душ, аж доки моя шкіра вкривалася червоними плямами, а волосся ставало гладким від кондиціонера. Я одягала просту футболку і білі бавовняні шорти, які носила, коли була молодша, намагаючись здаватися чистою і не дуже сексуальною, щоб не хвилювати матір. Проте, можливо, мені не варто було так сильно перейматись — вона не приглядалася настільки, щоб виправдати старання. Якщо ми й обідали разом, то зазвичай мовчки, вона ще могла перебирати їжею, неначе вередлива дитина. Придумувати різні підстави, щоб поговорити про Френка, пусті метеорологічні прогнози з її власного життя. Я могла бути будь-ким. Одного вечора я дозволила собі не переодягнутися і з’явилася за столом, одягнена в прозорий топ, який зав’язувався на шиї і не прикривав живота. Вона нічого не сказала, засмучено встромляючи ложку в рис, аж доки, здавалось, раптом не згадала про мою присутність. Скоса глянула на мене.

— Ти така худа, — зауважила вона, а тоді стиснула моє зап’ястя і з турботою оглянувши, відпустила. Я знизала плечима, і вона більше не поверталася до цієї теми.

Коли я нарешті зустрілась з Мітчем Льюїсом особисто, то він видався мені огряднішим, ніж я уявляла, якою може бути знаменитість. Розпухлим і гладким. Його обличчя вкривали бакенбарди, волосся перисте і золотаве. Він привіз дівчатам ящик пива Root beer і шість сіток апельсинів. Засохле шоколадне печиво з горішками і німецькою шоколадною глазур’ю в окремих гофрованих чашечках, схожих на капелюхи пілігримів. Цукерки з нугою в яскраво-рожевих жерстяних коробочках. Це нагадувало відходи подарункових кошиків. Блок сигарет.

— Він знає, що мені такі подобаються, — мовила Сюзен, притискаючи сигарети до грудей. — Він запам’ятав.

Вони всі говорили про Мітча з таким почуттям власності, неначе він був швидше витвором їхньої уяви, ніж живою особистістю. Вони чепурились і готувались до візиту Мітча з дівочим завзяттям.

— З його джакузі видно океан, — розповідала мені Сюзен. — Прожектори Мітча підняті так, що коли він їх вмикає, то вся поверхня води виграє відблисками.

— У нього неймовірно великий член, — додала Донна. — І неначе пурпурний.

Донна помила під пахвами над раковиною, і Сюзен закотила очі.

— Обмивання повії, — пробубніла вона, проте і сама переодяглась у сукню. Навіть Рассел змочив волосся і пригладив назад, надаючи йому вишуканого, елегантного вигляду.

Рассел відрекомендував мене Мітчу, тримаючи руку на моїй спині, сказавши:

— Наша маленька актриса.

Мітч оглянув мене допитливо, самовдоволено посміхаючись. Чоловікам так легко вдавалося таке миттєве оцінювання. І як, здавалось, вони хотіли, щоб ми були за одно зі своєю самокритикою.

— Я Мітч, — сказав він. Начебто я ще не зрозуміла. Його шкіра мала свіжий і безпористий вигляд, як у багатих ненажер.

— Обійми Мітча, — сказав Рассел, підштовхнувши мене ліктем. — Мітч хоче, щоб його обняли, як і ми всі. Можна ж дати йому трішки любові.

У погляді Мітча було очікування, він відкривав подарунок, який уже потряс і розпізнав. Зазвичай мене охопила б сором’язливість. Обдумувала б кожен рух свого тіла, щоб не зробити щось не так. Але я вже почувалась інакше. Я була однією з них, і це означало, що я могла усміхнутися Мітчу у відповідь, зробивши крок уперед, дозволити йому притиснутися до мене своїм слабим тілом.

Друга половина дня тягнулась довго: Мітч і Рассел по черзі грали на гітарі. Гелен, одягнена в бікіні-топ, сиділа в Мітча на колінах. Вона увесь час хихикала і занурювалася головою із заплетеними кісками йому в шию. Мітч був набагато кращий музикант, ніж Рассел, але я намагалася не звертати уваги. Я була під дією нової, шаленої концентрації наркотиків, від яких після нервозності настав стан притупленості. Я усміхалася фактично мимовільно, мені аж почали боліти щоки. Сюзен, схрестивши ноги, сиділа на землі поруч зі мною, її пальці злегка торкалися моїх. Ми тримали свої уважні обличчя долонями, неначе пелюстками тюльпана.

Це був один з тих затуманених днів, які ми присвятили нашій спільній мрії, шаленству в антипатії до реального життя; проте насправді це був усього лише зв’язок, настрій, який ми собі втовкмачували. Мітч залишив нам якусь кислоту, яку він дістав з лабораторії в Стенфорді. Донна змішувала її з апельсиновим соком у паперових стаканчиках, і ми пили це на сніданок. Від неї, здавалось, дерева енергійно гуділи, тіні ставали пурпуровими і вологими. Було цікаво пізніше обдумувати, як легко я підсіла на це. Я не пропускала жодної нагоди вживання наркотиків. Можливості перебувати у стані, коли важливим здавалося лише те, що відбувалося в той момент. Ми могли годинами говорити про той стан. Обговорювати, розглядаючи його з усіх боків: хтось розповідав, як рухалося світло, хтось — чому мовчав, розбираючи шар за шаром те, що бачив. Це здавалося чимось дуже важливим, у нас було бажання описувати, як пройшла кожна секунда, розповідати все, нічого не приховуючи, розжовувати все до найменших подробиць.

Ми із Сюзен зайнялися дитячими браслетами, якими дівчата обмінювалися між собою, один за одним, закладаючи собі на руки, як школярки середньої школи. Практикуючи V-подібні стібки. Косі стрічкові візерунки. Я зробила один для Сюзен, товстий і широкий, персикові нитки на тлі помаранчево-червоного шеврона. Мені подобалось спокійно набирати вузли, те, яке поєднання кольорів удало виходило в мене з-під пальців. Якось я встала, щоб подати Сюзен склянку води, і в цьому вчинку було якесь внутрішнє смирення. Мені хотілося задовольнити потребу, піднести воду їй до рота. Сюзен пила, усміхаючись до мене, ковтаючи так швидко, що я бачила, як рухалась її горлянка.

Керолайн, кузина Гелен, байдикувала того дня. У свої одинадцять років вона, здавалось, знала більше, ніж я, будучи в її віці. Вона трясла своїми браслетами з дешевого металу, які злегка торкались один одного. Її махрова сорочка мала блідо-жовтий колір лимонного соку і не прикривала маленького животика. Проте її коліна були подряпані і бліді, як у хлопчика.

— Круто, — сказала вона, коли Ґай приставив паперовий стаканчик до її губ, і мов заведена, продовжувала повторювати це слово, коли кислота починала діяти. Я також почала розпізнавати в собі перші ознаки, рот наповнився слиною. Я подумала про річечки, які мені доводилося бачити в дитинстві, переповнені смертельно холодною дощовою водою, що баранами спускалася зі скель.

Я чула, як Ґай плів нісенітниці на ґанку. Розповідав одну зі своїх безглуздих історій, наркотики відлунням відбивались у його хвалькуватих словах. Його довге волосся було зібране в темний вузол на потилиці.

— Той тип несподівано почав гамселити у двері, — розповідав він, — викрикуючи, що прийшов, щоб забрати своє. І я подумав, оце так справи, чорт забирай, — розповідав він. — Я Елвіс Преслі. — Руз кивала головою. Сонце змушувало примружуватись, а з будинку доносилися пісні «Кантрі Джо». Хмарки, окреслені неоновим контуром, ніжно пливли у блакиті неба.

— Глянь на Сирітку Енні.

Керолайн спершу утрирувала, прикидаючись спантеличеною і одурманеною, але згодом наркотик справді подіяв, і її очі виражали дикість і легкий переляк. Вона була така худа, що я бачила, як пульсувало її горло. Сюзен теж дивилася на неї, і я чекала, що вона щось скаже, але вона мовчала. Гелен, вигадана кузина Керолайн, також нічого не говорила. Вона неначе була прибита сонцем, не рухаючись, випросталася на клаптику старого килима, прикривши рукою очі. Хихикала сама до себе. Зрештою, я підійшла до Керолайн і торкнулась її тендітного плеча.

— Як справи? — запитала я.

Вона не підвела погляду, аж доки я не промовила її імені. Я запитала її, звідки вона; вона щільно примружила очі. Про таке не варто було питати — звичайно, скаламучення всякого лайна із зовнішнього світу, будь-які паскудні спогади мали, мабуть, подвійний ефект. Я не знала, як витягти її назад з тієї трясовини.

— Хочеш? — запитала я, показуючи браслет. — Вона глянула на нього. — Ще треба закінчити, — сказала я, — але це для тебе.

Керолайн усміхнулася.

— Тобі має бути гарно в ньому, — продовжувала я. — Він добре пасуватиме до твоєї сорочки.

Наелектризованість в її очах заспокоїлася. Пом’якнувши, вона відтягнула свою сорочку, щоб розгледіти її.

— Це я зробила, — сказала вона, торкаючись пальцем контуру вишитого знака миру, і я уявила, скільки часу вона на це витратила, можливо, беручи мамину коробку для шиття. Здавалось, це було неважко: бути доброю до неї, одягнути на її зап’ястя завершений браслет, запалити нитку сірником, так, що їй довелось відрізати вузол. Я не помітила, що Сюзен дивилась на нас, її особисті браслети лежали проігноровано в неї на колінах.

— Гарно, — сказала я, піднявши зап’ястя Керолайн. — Краса та й годі.

Неначе я на якийсь час стала володарем того світу, тим, хто міг показувати іншим, як треба поводитися; така грандіозність перемішалася з почуттям доброти; я починала заповнювати свою внутрішню порожнечу переконаннями ранчо, словами Рассела — забути про его, вимкнути розум. Натомість уловлювала космічний вітер. Наші думки такі ж м’які і легкозасвоювані, як солодкі булочки і тістечка, які ми цупили з пекарні в Саусаліто, наповнювали наші обличчя легкою манірністю.

Усі наступні дні Керолайн ходила за мною, як бездомний пес. Нерішуче тупцювала у дверях кімнати Сюзен, запитуючи, чи я не хочу сигаретки, які вона вижебрала в байкерів. Сюзен устала, звела докупи лікті за спиною і потягнулася:

— Вони тобі їх просто дали? — глузливо запитала Сюзен. — Безкоштовно?

Керолайн глянула на мене:

— Сигарети?

Сюзен засміялася, не говорячи більше нічого. Я почувалася збентежено в такі моменти, але згодом знаходила всьому пояснення: Сюзен була різка з іншими людьми, тому що вони не розуміли її, як я.

Я не говорила собі того вголос і навіть не сильно задумувалася про те, до чого ведуть наші зі Сюзен стосунки. Про дискомфорт, який я відчувала, коли вона зникала з Расселом. Як я не могла знайти собі місця без неї, розшукуючи Донну чи Руз, неначе дитина, яка загубилася. Від того, що вона поверталась, пахнучи висохлим потом, і недбало витиралась мочалкою між ногами, неначе їй було начхати, що я дивлюся.

Я встала, коли побачила, як Керолайн перебирає пальцями браслет, який я дала їй.

— Я візьму сигаретку, — сказала я, усміхнувшись до Керолайн.

Сюзен узяла мене під руку.

— Але ми збиралися погодувати лам, — сказала Сюзен. — Ти ж не хочеш заморити їх голодом, чи не так? Щоб вони почахли?

Я завагалась, і Сюзен простягла руку, щоб погратися пасмом мого волосся. Вона завжди так робила: оббирала мою сорочку від реп’яхів, якось устромила свій ніготь мені між передні зуби, щоб витіснити шматочок їжі. Руйнувала межі, даючи мені зрозуміти, що їх не існує. Бажання Керолайн, щоб її запросили, було настільки явно вираженим, що мені навіть стало ніяково. Але це не зупинило мене, я все одно пішла слідом за Сюзен, знизавши плечима до Керолайн на знак вибачення. Я відчувала, що вона дивилася нам услід. Прихована уважність дитини, яка все розуміє без слів. Я помітила, що розчарування було добре знайоме Керолайн.

Я проглянула вміст маминого холодильника. Скляні банки, прикипілі до поверхні від засохлих потоків. У целофанових кульках зібралися випари хрестоцвітих овочів. Як завжди, немає чого їсти. Такі дрібниці нагадували, чому мені хотілося бути в іншому місці. Коли я почула, як мати човгає до вхідних дверей, брязкання її важких коштовностей, я спробувала вислизнути, щоб не показатися на проході.

—Іві! — гукнула вона, заходячи на кухню. — Зачекай хвилинку.

Я приїхала з ранчо на велосипеді захекана, а наприкінці ще й побита камінням. Я намагалася моргати не частіше, ніж зазвичай, щоб вираз обличчя був порожнім.

— Ти так засмагла, — сказала вона, підіймаючи мою руку, але я лише знизала плечима. Вона пригладила волосся на моїй руці туди-сюди, а тоді припинила. Між нами виник незручний момент. Я зрозуміла, що, врешті-решт, вона таки розкусила, куди потроху зникали гроші. Думка про її злість не лякала мене. Вчинок був настільки безглуздим, що можна було захиститись його неправдоподібністю. Я вже фактично почала вірити, що насправді ніколи не жила тут, настільки сильне було відчуття відокремленості, коли я прокрадалася по будинку за дорученнями Сюзен. Риття в шухляді з нижньою білизною матері, копирсання в шовках чайного кольору, лілових мереживах, аж доки не натрапляла на згорток з грішми, перетягнений резинкою для волосся.

Мати насупила брови.

— Послухай, — сказала вона. — Сел бачила тебе сьогодні вранці на Едоб-Роад. Одну.

Я намагалася зберігати порожній вираз обличчя, але мені пощастило — це були всього лише одне з дурнуватих спостережень Сел. Я сказала мамі, що була в будинку Конні. І залишилась удома на кілька ночей, намагаючись врівноважити ситуацію.

— Сел розповідала, що там поселилися дуже дивні люди, — сказала мама. — Якийсь містик чи щось таке. — Вона зморщила обличчя.

Звичайно, вона б полюбила Рассела, якби він мав свій особняк у Маріні, з плаваючими гарденіями в басейні і стягував з багатих жінок по п’ятдесят доларів за астрологічні тлумачення. Якою відкритою вона здавалась мені тоді, її постійна настороженість до всього ослабла, вона була готова відчинити двері дому будь-кому, хто їй усміхнеться. Френку, який носив сорочки з блискучими ґудзиками.

— Я ніколи не зустрічала його, — сказала я байдужим голосом, з якого мама могла зрозуміти, що я брешу. Завис сам факт брехні, і я спостерігала за нею, аж доки вона не відповіла.

— Я просто хотіла попередити тебе, — сказала вона. — Тож ти знаєш про його існування. Сподіваюсь, ви з Конні подбаєте одна про одну, розумієш?

Я помітила, як сильно вона хотіла уникнути суперечки, прагнула компромісу. Вона попередила мене, тож зробила те, що мала б зробити. Це означало, що вона досі була мені матір’ю. Тож нехай думає, що так і є — я кивнула, і вона заспокоїлась. Мама відпустила волосся. Вона була в новій майці із в’язаними лямками, плечі були відкриті і на фоні засмаги була помітна лінія купальника — я навіть не уявляла, де і коли моя мати купалася. Як швидко ми стали чужими одна одній, неначе недружні сусіди, що іноді перетинаються в коридорах.

— Гаразд, — сказала вона.

На якусь мить я помітила в ній свою колишню матір, відтінок нудьгуючої любові на її обличчі, але він зник, коли забрязкали її браслети, опустившись униз по руці.

— У холодильнику є рис і місо, — сказала вона, а я вдала, що, можливо, поїм, проте ми обидві знали, що ні.

8

На поліцейських знімках будинок Мітча здавався тісним і примарним, мов приречений. Грубі, потріскані балки вздовж стель, кам’яний камін, багато поверхів і коридорів нагадували гравюри Ешера, які Мітч дістав з галереї в Саусаліто. Пам’ятаю, коли я вперше опинилась у цьому будинку, то подумала, що він такий скромний і порожній, неначе прибережна церква. Там було дуже мало меблів, великі вікна у формі шевронів. Підлога «ялиночкою», широкі й невисокі сходинки. Навіть від вхідних дверей уже видно чорну площину затоки, що простягається повз дім, темний, скелястий берег. Будиночки на воді мирно вистукують один об одного, неначе кубики льоду.

Мітч налив нам випити, тоді як Сюзен відкрила холодильник. Наспівувала пісеньку, заглядаючи на полиці. Утворювала звук схвалення чи несхвалення, підняла фольгу на мисці, обнюхала щось. Я була в захваті від неї в такі моменти. Як самовпевнено вона поводилась у світі, у чужому будинку. Я спостерігала, як наші відображення коливались у чорних вікнах, наше волосся спадало на плечі. Я була тут, на кухні знаменитості. Знаменитості, чиї пісні я чула по радіо. З дверей було видно затоку, яка виблискувала, неначе лакована. Я була безмежно рада бути там із Сюзен, яка, здавалось, сприяла, щоб так сталося.

Трохи раніше того дня в Мітча була запланована зустріч з Расселом — я пам’ятаю, як здивувалася, що Мітч запізнився на неї. Минуло дві години, а ми досі чекали на Мітча. Я мовчала, як і всі, між нами поширилася тиша. Ґедзь вкусив мене за щиколотку. Я не хотіла проганяти його, усвідомлюючи, що всього за кілька футів Рассел сидить на своєму стільці із заплющеними очима. Я чула, як він, наспівуючи, бурмотів собі під ніс. Рассел вирішив, що буде найкраще, якщо Мітч застане його в оточенні дівчат і з Ґайом поруч — трубадур і аудиторія. Він підготувався грати, гітара лежала в нього на колінах. Він похитував босою ногою.

Було щось особливе в тому, як він торкався гітари, перебирав струни, не утворюючи звук, — я ще не знала, як зрозуміти таку його стурбованість. Рассел не підняв погляду, коли Гелен почала шепотіти до Донни, просто тихо шепотіти. Щось про Мітча, мабуть, чи якусь дурницю, яку сказав Ґай, але коли Гелен і далі говорила, Рассел устав. Неквапливо приклав гітару до стільця, затримався, щоб переконатися, що вона стоїть непохитно, тоді поспішно підійшов і ляснув Гелен по обличчю.

Вона мимовільно скрикнула, видала дивний різкий звук. Її широко розплющені від болю очі швидко наповнилися каяттям. Швидко заморгала, щоб не покотилися сльози.

Тоді вперше я побачила, щоб Рассел відреагував у такий спосіб, виявив злість щодо нас. Він не міг ударити її — безглузде надто яскраве сонячне світло в після полуденний час робило це неможливим. Таке припущення було надто абсурдним. Я глянула по сторонах, шукаючи підтвердження жахливого порушення, але всі погляди були спрямовані деінде, або обличчя ховалися за масками осуду, начебто Гелен сама винна. Ґай, позіхаючи, почухався за вухом. Навіть Сюзен, здавалось, не звернула уваги на те, що сталося, неначе це було те саме, що звичайне рукостискання. Гіркота в роті, мій несподіваний, розпачливий шок, здавалось, був помилковий.

І зовсім скоро Рассел пестив волосся Гелен, потягував її за нерівні косички. Шепотів щось їй на вухо, вона усміхалася і кивала, неначе самовдоволена лялечка.

Коли через годину Мітч нарешті з’явився на ранчо, він приніс такі необхідні запаси: цілий ящик консервованої квасолі, трохи сушеного інжиру і шоколадного масла. Тверді, як камінь, груші Пакхам, кожна окремо загорнута в тонкий рожевий обгортковий папір. Він не заперечував, коли діти дерлися по його ногах, хоч зазвичай і струшував їх.

— Привіт, Расселе, — сказав Мітч. По його обличчі мереживними потоками стікав піт.

— Довго не бачилися, брате, — сказав Рассел. Він безупинно усміхався, проте зі стільця не підвівся. — Як справи у «Великої американської мрії»?

— Все гаразд, — мовив він. — Вибач, я запізнився.

— Вже давно не було вісточки від тебе, — сказав Рассел. — Ти краєш мені серце, Мітче.

— Був зайнятий, — сказав Мітч. — Багато справ.

— Справ завжди багато, — сказав Рассел, оглядаючи нас усіх і затримавши погляд на Ґаї. — Ти так не думаєш? Як на мене, то справ завжди багато, бо це і є життя. Думаю, кінець їм настає, лише коли помираєш.

Мітч засміявся, неначе все було гаразд. Він передавав сигарети, які приніс, їжу, неначе спітнілий Санта. У книжках писатимуть про це, як про день, коли між Расселом і Мітчем все змінилося, проте на той час я того не знала. Я не надала жодного значення напруженню між ними, люті, яку приховувала спокійна, смиренна зовнішність. Мітч приїхав з поганими новинами, що все-таки не буде контракту з Расселом: сигарети, їжа, все це було призначено для розради. Рассел переслідував Мітча не один тиждень з приводу ймовірного контракту. Він тиснув і тиснув, вимотуючи Мітча. Відправляв Ґая передати загадкові повідомлення Мітчу, які могли коливатися між погрозами і великодушністю. Рассел намагався отримати те, що, як він уважав, заслуговував.

Ми курили якусь траву. Донна робила бутерброди з арахісовим маслом. Я сиділа в центрі відкиненої дубом тіні. Ніко бігав навколо мене зі ще одним малюком, їхні підборіддя були вкриті кіркою від сніданку. Він з тріском поламав палицю і поклав до кулька для сміття, вміст якого розсипався повсюди — ніхто не помітив, крім мене. Собака Ґая був у лузі, лами похитувались, високо піднімаючи ноги. Я крадькома поглядала на Гелен, яка здавалася щасливою, неначе нічого не сталося, неначе сварка з Расселом доповнювала спокійну картину.

Ляпас мав би викликати більше стривоженості. Я хотіла, щоб Рассел був добрий, тож він і був. Я хотіла бути поруч із Сюзен, тож вірила у все, що дозволяло мені залишатися там. Я переконувала себе, що там були речі, яких я не розуміла. Я подумки прокручувала слова, які раніше чула від Рассела, використовуючи їх для пояснення. Іноді він змушений грубо поводитися з нами, щоб показати свою любов. Йому не хотілося робити цього, але він був змушений, щоб ми рухалися далі, заради блага групи. Воно так само і йому боліло теж.

Ніко та інша дитина залишили купу сміття, присівши на траві у своїх важких, провислих підгузках. Вони швидко говорили одне з одним серйозними азіатськими голосами, з розсудливою, виваженою інтонацією, що нагадувало розмову двох маленьких мудреців. Раптом вони почали істерично сміятися.

…

Уже стало пізно. Ми пили брудне вино, яке в місті продавали на галони. Від нього зафарбовувався і пік язик. Мітч устав, готовий вирушити додому.

— Чому б тобі не поїхати з Мітчем? — запропонував Рассел. Він стиснув мою руку, неначе подав знак занурення.

Між ним і Мітчем промайнув погляд? Чи, можливо, я себе накрутила, що побачила, як вони ним обмінялися. Логічність того дня ховалася за завісою непорозуміння, певним чином утворюючи сутінки. Ми із Сюзен відвозили Мітча назад додому, стрімко проносячись на його авто польовими дорогами Марину.

Мітч сидів на задньому сидінні, Сюзен була за кермом. Я сиділа спереду і часто вловлювала затуманений погляд Мітча у дзеркалі. Тоді він отряхнувся і вирячився на нас з подивом. Я не зовсім розуміла, чому саме нас обрали везти Мітча додому. Інформація доносилася до мене вибірково, тож усе, що я знала, — це те, що повинна бути із Сюзен. Ми відчинили всі вікна, щоб відчути літній запах землі і таємничий спалах інших доріг, інших життів, уздовж тієї вузької польової дороги в тіні гори Тамалпаїс. Петлі поливних садових шлангів, прекрасні магнолії. Сюзен гнала іноді по зустрічній смузі і ми верещали з радісним і збентеженим жахом, проте мій вереск був млявий: я аж ніяк не вірила в те, що може статися щось погане.

…

Мітч переодягнувся в білу піжаму, пошиту як класичний костюм, сувенірну згадку про тритижневе перебування у Варанасі. Він подав кожній з нас келих — я вловила лікарський запах джину, а також ще щось, з відтінком гіркоти. Я легко випила. Будучи вкрай одурманена наркотиками, я ковтала все підряд, ніс заклало. Я злегка засміялася сама до себе. Так дивно бути в будинку Мітча Льюїса, у його заваленій новими меблями обителі.

— «Аероплан» жили тут кілька місяців, — сказав він, сильно примружившись. — З одним з тих собак, — продовжував він, оглядаючи свій дім. — Великим білим. Як там їх називають? Ньюфаундленд? Він ще розпорпував газон.

Здавалось, він не переймався, що ми ігнорували його. Він десь витав, втупивши погляд у тишу. Раптом підвівся на ноги і поставив пластинку. Підкрутив гучність так голосно, що я аж перелякалася, але Сюзен засміялася, наполягаючи, щоб він зробив ще голосніше. Це була його власна музика, яка бентежила мене. Його великий живіт обтягувала довга сорочка, яка спадала, неначе сукня.

— А ви кумедні дівчата, — невиразно сказав він, спостерігаючи, як Сюзен почала танцювати. Вона стояла брудними ступнями на білому килимі. Знайшовши курку в холодильнику, відірвала шматочок пальцями. Вона жувала і рухала стегнами водночас.

— Курка «Кона», — зауважив Мітч. — З ресторану «Торговця Віка». — Це зауваження було банальне, і ми із Сюзен глянули одна на одну.

— Що? — запитав Мітч. Ми й далі сміялись, і він почав сміятися теж. — Кумедно, — повторив він, перекрикуючи музику. Він не переставав розповідати, як сильно якомусь акторові, з яким він був знайомий, подобалася ця пісня. — Правда, — казав він. — Він без упину прокручував її. Толковий хлопець.

Мені було незвично вважати когось відомого не таким уже й особливим, що можна було побачити його розчарованим, звичайним, відчути на його кухні запах невинесеного сміття. Примарні квадрати на стіні — сліди фотографій, які тут колись висіли, золоті платівки, сперті до плінтуса, досі загорнуті в поліетилен. Сюзен поводилася так, неначе справді лише ми з нею відігравали головну роль і що це була всього лише невеличка гра, яку ми грали з Мітчем. Він був заднім тлом більшої історії, до того ж нашої історії, щодо нього, ми ж бо відчували жалість і вдячність водночас за його самопожертву заради нашого задоволення.

У Мітча було трохи кокаїну, і було важко дивитися, як він обережно витрясав його на книжку про ТМ, розглядаючи власні руки на дивній відстані, неначе вони належали не йому. Розділивши його на три лінії, він порівняв їх. А тоді вовтузився з ними, аж доки одна не стала помітно більшою і, важко дихаючи, швидко втягнув її носом.

— Ах-х, — сказав він, відкинувши голову назад, його сальне горло вкривала золотиста щетина. Він простягнув книжку Сюзен. Переставши танцювати, вона втягнула свою дозу, а я свою.

Кокаїн викликав у мені бажання танцювати, тож я те й робила. Сюзен, усміхаючись до мене, хапала мене за руки. Це був дивний момент: ми танцювали для Мітча, але вона поїдала мене очима, закликала продовжувати. Вона із задоволенням спостерігала за тим, як я рухаюся.

Мітч намагався говорити, розповісти нам якусь історію про свою дівчину. Яким він був самотній, з того часу, як вона переїхала до Марракеш, шаленіючи від нестачі більшого простору.

— Дурниці, — продовжував він говорити. — Ох, дурниці.

Ми потурали йому: я перейняла ініціативу від Сюзен, яка кивала, коли він говорив, хоч, повернувшись до мене, закочувала очі, або голосно наполегливо просила, щоб він розповідав нам ще. Він говорив про Лінду того вечора, проте її ім’я нічого не означало для мене. Я майже не слухала: взяла маленьку дерев’яну коробочку, у якій деренчали крихітні срібні м’ячики, і нахилила, намагаючись, щоб кульки потрапили до отворів, розмальованих так, щоб це було схоже на пащу дракона.

Лінда була його дівчиною, перш ніж почалися вбивства. Їй було усього двадцять шість, проте тоді цей вік був для мене ще незрозумілий, неначе стукіт у далекі двері. Її сину, Крістоферу, було всього лише п’ять років, але до того часу він уже побував у десяти країнах, вона брала його у свої подорожі, так само, як мішечок з коштовним амулетом. Ковбойські чоботи зі шкіри страуса, набиті зім’ятими журналами, щоб тримали форму. Лінда була вродлива, проте я впевнена, що вона б не стала поводитися непристойно чи паскудно. Вона спала в ліжку зі своїм золотоволосим хлопчиком, схожим на плюшеве ведмежа.

Я була настільки заколисана відчуттям, що світ обмежувався навколо нас із Сюзен, а Мітч був усього лише комедійним доповненням, — що навіть не розглядала інших варіантів. Я пішла до ванної кімнати, скористалася дивним, чорним милом Мітча. Заглянула до душової кабінки, де було повно пляшечок «Дилаудиду». З блиску емальованої ванни, запаху хлорки в повітрі можна було сказати, що в нього є хатня робітниця.

Я лише ледь встигла помочитись, як хтось, не стукаючи, відчинив двері ванної кімнати. Я налякалася, рефлекторно намагаючись прикритися. Я побачила чоловіка, який кинув поглядом на мої оголені ноги, перш ніж ретируватися назад до коридора.

— Вибачте, — я чула, як він казав по той бік дверей. Легко заколивався ланцюжок опудал птахів, який висів над раковиною. — Мої найщиріші вибачення, — сказав чоловік. — Я шукав Мітча. Вибачте, що потурбував.

Я відчувала, що він стояв засоромлено по інший бік дверей, легенько постукав пальцями у двері, перш ніж піти геть. Я підтягнула шорти. Адреналін, що поширювався моїм тілом, зменшився, але не зник. Це, мабуть, був друг Мітча. Я була знервована від кокаїну, але не налякана. У тому була своя логіка: на той момент ніхто не міг подумати, що незнайомець — це може бути хтось інший, ніж друг. Наша любов одне до одного безмежна, а увесь всесвіт — притулок для ночівлі.

Через кілька місяців я здогадаюсь, що це, мабуть, був Скотті Вешлер, сторож, який жив у задньому будинку, малесенькій хижці з білими стінами, електричною плиткою і обігрівачем. Чоловік, який чистив фільтри джакузі, поливав газон і перевіряв уночі, чи Мітч не передозувався. Передчасно лисіючий, в окулярах з тонкою оправою: Скотті був кадетом воєнної академії в Пенсильванії, але покинув навчання і переїхав на захід. Він ніколи не зраджував свого кадетського ідеалізму: писав листи до матері про секвої, Тихий океан, використовуючи такі слова, як «величний» і «грандіозний».

Згодом він буде першим. Тим, хто намагався відбитися, втекти.

Мені хотілося б, щоб я могла витиснути більше з нашої короткої зустрічі. Вірити, що коли він відчинив двері, я відчула тремтіння від того, що зараз буде. Але насправді я лише зрозуміла, що промайнув незнайомець, і не сильно тим переймалася. Я навіть не запитала Сюзен, хто був той чоловік.

Коли я повернулася, вітальня була порожня. Музика волала, сигаретний дим згущувався в попільничці. Скляні двері, що виходили на набережну, були відчинені. Мене здивував різкий перепад рівня води, коли я вийшла на терасу, стіна розпливчастих вогнів: Сан-Франциско в тумані.

На березі нікого не було. Тоді я почула, як над водою прокотилось спотворене відлуння. Там вони й були, обоє, хлюпалися у хвилях. Вода спінювалась навколо його ніг. Мітч плескався у своєму білому одязі, який тепер нагадував мокрі простирадла, Сюзен у сукні, яку називала «Платтячком Братика Кролика». Моє серце затріпотіло — мені хотілось приєднатися до них. Але щось змусило залишитися на місці. Я досі стояла на сходах, які вели на пляж, вдихаючи запах розм’яклої від морської води деревини. Чи знала я, що буде далі? Я спостерігала, як Сюзен скинула сукню, знімаючи її з великими труднощами через сп’яніння, а тоді він опинився на ній. Опустивши голову, він лизав її оголені груди. Вони обоє коливались у воді. Я спостерігала довше, ніж мала б. Я була сп’яніла і розгублена, коли повернулась і попленталася до будинку.

Я скрутила музику. Зачинила двері холодильника, які Сюзен залишила відкритими. Обірваний кістяк курки. Курки «Кона», як наполегливо твердив Мітч: глянувши на неї, мене ледь не знудило. Надто рожева плоть викликала дрож. Я тоді ще подумала, що, мабуть, назавжди залишусь тією особою, що закрила холодильник. Особою, яка, неначе шпигун, спостерігала зі сходів, як Сюзен дозволила Мітчу робити все, що захоче. Від ревнощів у мене нутрощі почали перевертатися. Щось невідоме гризло мене, коли я уявила його пальці всередині неї, що вона мала солоний присмак. А також зніяковілість — як швидко все перемінилось, і я знову опинилася за бортом.

Задоволення, спричинене хімічним впливом, уже затьмарилось у мене в голові, тож усе, що я усвідомлювала, — це його нестачу. Я не втомилась, але мені не хотілося сидіти на дивані і чекати, доки вони зайдуть усередину. Я знайшла незамкнену, яка нагадувала гостьову, кімнату: у шафі не було одягу, на ліжку злегка збурені простирадла. Вони пахли кимось, а на тумбочці лежала одна золота сережка: я подумала про свій дім, про власні покривала, їхню вагу і відчуття на дотик… тоді раптове бажання спати в спальні Конні. Згорнутись калачиком поруч з її спиною в нашій звичній, традиційній позі, на її простирадлах з малюнками повновидих веселок з мультфільму.

Я лежала в ліжку, слухаючи звуки Сюзен і Мітча в іншій кімнаті. Неначе я була товстошиїм хлопцем Сюзен, таке ж зациклення на справжньому гніві. Він не був спрямований на її адресу, ні, аж ніяк — я ненавиділа Мітча з такою шаленою люттю, що не могла заснути. Мені хотілося, щоб він знав, як вона сміялася над ним раніше, знав, як сильно мені було його шкода. Яким безпорадним був мій гнів, хвиля, яка здіймалася, не маючи місця, щоб приземлитись, і як це було мені знайомо: мої почуття душили мене зсередини, неначе маленькі не зовсім сформовані діти, злі і розлючені.

Згодом я була майже переконана, що це була та сама спальня, у якій спала Лінда зі своїм маленьким хлопчиком. Хоч я знаю, що в будинку були й інші спальні, інші можливості. Стосунки Лінди і Мітча до тієї ночі, коли відбулося вбивство, вже були розірвані, проте вони досі були друзями, тиждень до того Мітч подарував Крістоферу на день народження велику м’яку іграшку — жирафу. Лінда зупинилася в квартирі Мітча, тому що її квартирою в Сансет поширилася цвіль — вона планувала побути в його домі протягом двох діб. А тоді з Крістофером мала переїхати до Вудсайду, де в її хлопця була власна мережа ресторанів морепродуктів.

Після вбивств я бачила чоловіка у ток-шоу: червонолицього, який притискав носовичок до очей. Я ще дивувалася, що в нього такі недоглянуті нігті. Він говорив ведучому, що збирався освідчитися Лінді. Проте хтозна, чи то була правда.

Близько третьої ночі я почула стукіт у мої двері. Це була Сюзен. Спотикаючись, вона зайшла всередину, не чекаючи відповіді. Вона була гола, принесла різкий запах морської води і сигаретного диму.

— Привіт, — сказала вона, потягнувши мої покривала.

Одноманітність темної стелі заколисувала мене, тож я вже майже спала, вона була неначе створіння зі сну, яке увірвалося до кімнати, маючи такий запах. Простирадла стали вогкими, коли вона прилізла до мене. Я повірила, що вона прийшла заради мене. Щоб бути зі мною, жест каяття. Але як швидко ця думка минула, коли я помітила її наполегливий, сп’янілий, скляний, зосереджений на мені погляд, — я зрозуміла, що вона тут заради нього.

— Нумо, — сказала Сюзен і засміялася. Її обличчя мало інший вигляд при незвичному тусклому світлі. — Це приємно, — сказала вона, — от побачиш. Він лагідний.

Неначе це найбільше, на що можна сподіватися. Я відкинулася назад, хапаючи покривала.

— Мітч бридкий, — сказала я. Мені прояснилося, що ми в чужому будинку. Надто великій, порожній гостьовій кімнаті із залишками непристойних, випущених кимось газів, хто був тут до нас.

—Іві, — сказала вона. — Не будь такою.

Її близькість, метання очей у темряву. Як легко вона притисла свої губи до моїх, а тоді просунула між них свій язик. Провела кінчиком по краю моїх зубів, сміялася мені в рота і говорила щось, але я не чула що.

Я відчувала присмак кокаїну в її роті, солонуватість моря. Я хотіла поцілувати її знову, але вона відхилилася, усміхаючись, неначе це була гра, неначе ми робили щось веселе і незвичайне. Злегка гралася моїм волоссям.

Я була лише рада викривленню значень, навмисно неправильно тлумачачи знаки. Зробити те, що просила Сюзен, здавалось, було найкращим подарунком, який я могла б їй подарувати, способом розкрити її взаємні почуття. І вона по-своєму повелася на це, так само легко, як я змінювалась у напрямку, скерованому нею, навіть не помічаючи того. Неначе дерев’яна іграшка, що бряжчала срібним м’ячиком, яку я нахиляла, спрямовуючи м’ячик для виграшного падіння в розфарбовані лунки.

Кімната Мітча була велика, а кахельна підлога холодна. Ліжко стояло на підвищеній платформі, із вирізьбленими фігурками. Він вишкірився, коли побачив мене позаду Сюзен, показавши на якусь мить свої зуби, і розпростер до нас руки, його голі груди були вкриті волоссям. Сюзен пішла просто до нього, але я сіла на краю ліжка, поклавши руки на коліна. Мітч підвівся на лікті.

— Ні, — сказав він, поплескавши по матраці. — Сюди. Ходи сюди.

Я підсунулася, щоб лягти поруч з ним. Я відчувала нетерплячість Сюзен, яка бочком, неначе собачка, підсувалася до нього.

— Я тебе вже не хочу, — сказав їй Мітч. Я не бачила обличчя Сюзен, але могла уявити її миттєву образу.

— Ти можеш це зняти? — Мітч поплескав рукою по моїх трусиках.

Я засоромилася: вони були широкі і дитячі, еластично-м’які. Я опустила їх нижче стегон, аж доки вони не опинилися біля колін.

— О, Боже, — сказав Мітч, підвівшись, щоб сісти. — Можеш трішечки розвести ніжки?

Я розвела. Він нахилився наді мною. Я відчувала, що його обличчя було близько до мого дитячого бугорка. Від його морди надходила тепла вологість.

— Я не збираюся тебе чіпати, — сказав Мітч, але я знала, що він бреше. — Господи, — видихнув він. Він показав Сюзен, щоб вона перевернулася. Тихо бурмочучи, поскладав нас, неначе ляльок, не надаючи переваги жодній з нас. Сюзен була неначе чужа в цій незнайомій кімнаті, немов та часточка її, яку я знала, кудись поділася.

Він простромив мій язик собі до рота. Я в основному залишалась спокійною, коли Мітч цілував мене, і досить холодно сприймала його дослідницький язик, навіть його пальці всередині мене були неначе щось незвичне і я не надавала тому особливого значення. Мітч піднявся і з поштовхом увійшов у мене, трохи стогнучи, коли йому це не вдалося легко. Він плюнув на руку і натер мене, а тоді спробував знову, і як же було несподівано відчувати, як він рухався в мене між ногами, я не переставала нагадувати сама собі з подивом і невірою, що це насправді сталося, а тоді відчула, як рука Сюзен підповзла і схопила мою. Можливо, це Мітч натякнув Сюзен, але я не бачила. Коли Сюзен поцілувала мене знову, я тішила себе думкою, що вона робить це для мене, що це наш спосіб бути разом. Що Мітч був усього лише фоновим шумом, необхідним виправданням її палкого рота, загинання пальців. Я відчувала свій власний запах, і її запах теж. Вона видавала глибокі горлові звуки, які були призначені для мене, неначе вона отримувала задоволення в якомусь іншому місці, і Мітч не чув її. Вона повела моєю рукою до своїх грудей, і затріпотіла, коли я торкнулася соска. Заплющила очі, давши зрозуміти, що я зробила щось добре.

Мітч відкотив мене, щоб бачити. Він масажував вологу головку члена, матрац прогнувся під його вагою.

Я досі цілувала Сюзен, що так сильно відрізнялося від поцілунків з чоловіками. Їхні наполегливі ласки передають саму ідею поцілунку, проте спосіб виконання не той. Я вдавала, що там не було Мітча, проте відчувала його погляд, його роззявлений, неначе відкритий багажник автомобіля, рот. Я впиралася, коли Сюзен спробувала розвести мені ноги, але вона усміхнулась, і я дозволила їй. Спершу хистким був лише її язик, а тоді і пальці також. Я зніяковіла від того, якою стала мокрою і які звуки видавала. Мій мозок відмовив від такого невідомого задоволення, яке я не знала, як назвати.

Після того Мітч трахнув нас обох, неначе він міг виправити те, що ми надавали перевагу одна одній. Сильно спітнів, примружив очі від зусиль. Ліжко відсунулося від стіни.

Коли я прокинулася уранці і побачила свої брудні скручені трусики на кахлевій підлозі Мітча, така безпорадна зніяковілість заклекотіла в мені, що я ледь не заплакала.

…

Мітч привіз нас назад на ранчо. Я їхала мовчки, дивлячись у вікно. Будинки, що пропливали, здавалось, перебували в довгій сплячці. Вишукані авто вкриті світло-сірими чохлами. Сюзен сиділа попереду. Вона оберталася до мене час від часу й усміхалася. Я могла виправдовуватися, проте сиділа із закам’янілим обличчям, а моє серце було неначе затиснуте в кулак. Я шкодувала, що не розважилася на повну.

Думаю, я підтримувала свої погані відчуття, неначе могла замінити жаль своєю показною хоробрістю. Ну, був у мене секс, то й що? Невелике діло, ще одне функціонування людського організму. Таке саме, як уживання їжі, щось рутинне, доступне для всіх. Усі благочестиві і світлі закликання зачекати, аби принести себе в подарунок своєму майбутньому чоловіку: було певне полегшення в простоті самого вчинку. Я спостерігала за Сюзен із заднього сидіння, дивилася, як вона сміялася над чимось, що сказав Мітч, як опустила вікно. Її волосся здіймалося при великій швидкості.

Мітч зупинився біля ранчо.

— Бувайте, дівчата, — сказав він, піднявши рожеву долоню. Неначе він возив нас на морозиво, на таку собі безневинну заміську прогулянку, а тепер повернув нас до батьківського гніздечка.

Сюзен одразу ж пішла шукати Рассела. Згодом я зрозуміла, що вона, мабуть, звітувала перед Расселом. Розповідала йому про враження Мітча, чи ми достатньо потішили його, аби він змінив свою думку. Але тоді я непокоїлась, що мене покинули.

Я намагалася себе чимось зайняти, з Донною оббирала часник на кухні, стискаючи зубчики між плоским лезом ножа і стійкою, як вона мені показала. Донна провела перемикачем радіостанцій з одного кінця шкали в інший і назад, отримуючи різні ступені шуму і бентежних мелодій Герба Альберта. Зрештою, вона махнула рукою і знову взялася місити чорне тісто.

— Руз змастила моє волосся вазеліном, — сказала Донна. Вона потрусила головою але її волосся ледь рухалося. — Воно буде неймовірно м’яким, коли я помию його.

Я нічого не відповіла. Донна бачила, що я стривожена і скоса поглядала на мене.

— Він показував тобі фонтан на задньому дворі? — запитала вона. — Він привіз його з Рима. Будинок Мітча сприяє високим вібраціям, — продовжувала вона, — причиною тому є іони, що надходять з моря.

Я почервоніла, намагаючись зосередитись на відділенні сухої лушпайки від часнику. Бурмотіння по радіо раптом здалося неприємним, паскудним, диктор говорив надто швидко. Я зрозуміла, що вони всі були там, у дивному будинку Мітча поруч з морем. Я зіграла роль за певним шаблоном, була чітко охарактеризована як дівчина зі встановленою, загальновідомою оцінкою. Було в тому фактично щось навіть утішне, ясність мети, нехай навіть вона присоромлювала мене. Я не розуміла, що можна було б сподіватися на більше.

Я не бачила фонтана. Проте цього не сказала.

Очі Донни сяяли.

— Знаєш, — сказала вона, — батьки Сюзен насправді дуже багаті. Пропан чи щось інше. Вона ніколи не була бездомною чи ще щось. — Дитина місила тісто на стійці і говорила — Ніколи не опинялась у лікарні. Все те, що вона розповідає, — нісенітниці. Просто подряпала себе скріпкою для паперів, якось сильно перебравши.

Мене нудило від смороду харчових відходів з раковини. Я знизала плечима, неначе мені все одно.

Донна продовжувала:

— Ти не віриш мені. — Але це правда. Ми були в Мендосіно. Ночували в яблуневого фермера. Вона прийняла забагато кислоти і просто почала робити це скріпкою, аж доки ми її не заспокоїли. Проте в неї навіть крові не було.

Я не відреагувала, і Донна ляснула тістом у миску. Кулаком прим’яла його.

— Думай, що хочеш, — сказала вона.

Згодом Сюзен зайшла до своєї кімнати, коли я переодягалася. Я прикрила оголені груди: Сюзен помітила і, здається, хотіла поглузувати, але спинилася. Я побачила шрами на її зап’ясті, однак не ставила непростих запитань — Донна просто заздрила. Не варто зважати на Донну і її змащене вазеліном волосся, злипле і брудне, як в ондатри.

— Вчора добре з’їздили, — сказала Сюзен.

Я відсторонилася, коли вона спробувала обняти мене.

— О, припини, тобі подобалося, — мовила вона. — Я бачила.

Я скривилася — вона засміялась. Я взялася прибирати простирадла, неначе ліжко могло бути ще чимось, окрім як вологим гніздечком.

— Ох, та все нормально, — сказала Сюзен. — Я знаю, що тебе підбадьорить.

Я думала, вона хоче перепросити. Але тоді до мене дійшло — вона знову хоче мене поцілувати. У темній кімнаті раптом стало душно. Я вже майже відчувала, що це сталося, що вона непомітно нахилилась — але Сюзен лише підняла свою сумку і поставила на ліжко, бахрома злилася з матрацом. Сумка мала дивну вагу. Вона з тріумфом глянула на мене.

— Ну ж бо, — сказала вона. — Заглянь усередину.

Сюзен пирхнула і відкрила сама. Я не зрозуміла, що було всередині, дивний металічний блиск. Гострі кутики.

— Витягни, — нетерпляче попросила Сюзен.

Це була золота платівка в скляній рамочці, важча, ніж я очікувала.

Вона підштовхнула мене:

— Ми догодили йому, так?

Її передбачуваний погляд — чи пояснювало це що-небудь? Я втупила погляд на ім’я, вигравіюване в маленькій рамочці: «Мітч Льюїс». Альбом «Король-сонце».

Сюзен почала сміятися.

— Бачила б ти зараз себе, — сказала вона. — Хіба ти не знаєш, що я на твоєму боці?

Платівка тьмяно виблискувала в темній кімнаті, проте навіть цей милий єгипетський блиск не зворушив мене — це був усього лише артефакт того дивного будинку, нічого цінного. Уже руки втомилися від її ваги.

9

Тупотіння на ґанку, яке супроводжувалось стихаючим сміхом моєї матері і важкими кроками Френка, налякало мене. Я була у вітальні, розвалилася в дідусевому кріслі, читаючи один з маминих журналів «МакКол». Розглядала картинки соковитих стегенець, увінчаних ананасом. Як Лорен Хаттон лінилася над урвищем у своєму ліфчику Балі. Мама і Френк шумно зайшли до вітальні, але замовкли, коли побачили мене.

— Люба, — її очі були затуманені, тіло гойдалося достатньо, аби я зрозуміла, що вона була п’яна і намагаласяся приховати це, проте її почервоніла шия, яку не прикривала шифонова блуза, видавала її.

— Привіт, — сказала я.

— Чому ти вдома, люба? — мама підійшла, щоб обійняти мене, і я не заперечувала, незважаючи на металічний запах алкоголю, яким несло від неї, і слабкий аромат її парфумів. — Конні захворіла?

— Ні, — я знизала плечима, повернувшись знову до журналу. Наступна сторінка: дівчина в світло-жовтій туніці стоїть на колінах на білій коробці. Реклама «Мун Дропс».

— Ти зазвичай так швидко то з’являєшся, то зникаєш, — сказала вона.

— Мені просто захотілося побути вдома, — сказала я. — Хіба це і не мій дім теж?

Мати усміхнулась, попестивши моє волосся.

— Така мила дівчинка, правда ж? Звичайно, це твій дім. Хіба ж вона не мила? — сказала вона, повернувшись до Френка. — Така мила дівчинка, — повторила вона сама до себе.

Френк усміхнувся у відповідь, але, здавалося, був стривожений. Для мене було нестерпним неохоче розуміння, як я почала помічати кожну найменшу зміну влади і контролю, прикидання і удари. Чому стосунки не можуть бути взаємними, щоб обоє людей постійно нагромаджували інтерес однаковою мірою? Я, ляснувши, згорнула журнал.

— На добраніч, — сказала я. Мені не хотілось уявляти, що буде далі, Френкові руки на шифоні. Мамі вистачить розуму вимкнути світло, прагнучи темряви, що все прощає.

Я фантазувала: що, поїхавши з ранчо на деякий час, могла спровокувати раптову появу, заявити, що повернулася до неї. Самотність, якою я могла насититися вдосталь, так само, як об’їстися крекером, насолоджуючись солоним присмаком у роті. Коли я дивилась «Зачарований», то в мене складалося нове враження про Саманту, вона дратувала мене. Її задертий ніс, те, як вона виставляла дурником свого чоловіка. Відчай його придуркуватої любові надавав йому чогось особливого. Одного вечора я затрималася, аби порозглядати студійні фото бабусі, що висіли в коридорі, пишні лаковані кучері. Вона була вродлива, мала здоровий вигляд. Лише очі її були сонні, неначе вона щойно прокинулася після квіткових снів. Побачене підбадьорювало — ми зовсім не були схожі.

Я покурила трохи травки у вікно, тоді помастурбувала до втоми, читаючи якісь комікси й журнали. Це були лише обриси людей, навколо яких буяла моя уява. Я могла дивитися рекламу «Додж Чарджер» з усміхненою дівчиною в білосніжному ковбойському капелюсі і шалено уявляти її у непристойних позах. Її обличчя похмуре і припухле. Вона смоктала і лизала, її підборіддя було мокре від слини. Я мала зрозуміти ніч з Мітчом, з легкістю сприйняти все, що відбулося, але в мене був лише сильний і неприхований гнів. Та дурнувата золота платівка. Я намагалася вигадати нове значення, неначе пропустила якийсь важливий знак, погляд, який Сюзен кидала мені з-за спини Мітча. З його хтивого обличчя скапував на мене піт, мені довелося відвернутися.

Наступного ранку я була рада застати кухню порожньою, мама приймала душ. Я додала цукру до кави і сіла за стіл, на якому стояла пачка з крекером. Мені подобалося покришити крекер у роті, а тоді залити крохмальну масу кавою. Я так захопилася цим ритуалом, що несподівана присутність Френка спантеличила мене. Він висунув стілець, і, сідаючи, підсунув собі його. Я побачила, як він підбирав уламки крекера, пробуджуючи в мені легкий сором. Я хотіла вислизнути, але він заговорив, перш ніж мені це вдалося.

— Великі плани на сьогодні? — запитав він мене.

Намагався подружитися. Я скрутила пачку з крекером, закривши її, і витерла руки від крихт несподівано витончено.

— Не знаю, — сказала я.

Як швидко вичерпалося його терпіння.

— Ти збираєшся просто сидіти увесь день удома? — запитав він.

Я знизала плечима; саме це я і збиралася робити.

М’яз смикнувся на його щоці.

— Виходь бодай надвір, — сказав він. — Ти сидиш у цій кімнаті, неначе ув’язнена.

Френк не був одягнений у черевики, лише в сліпучо-білі шкарпетки. Я не змогла стриматись, аби не хмикнути; мені було смішно бачити босі ноги дорослого чоловіка, одягнені в шкарпетки. Він помітив, що я стиснула і напружила губи.

— Все тобі смішно, так? — сказав він. — Робиш, що хочеш. Думаєш, мама не здогадується, що відбувається?

Я заклякла, проте не підвела очей. Було так багато всього, про що він міг би говорити: ранчо, те, що я робила з Расселом. З Мітчом. Що я думала про Сюзен.

— Цими днями вона була просто збентежена, — продовжував Френк. — У неї зникла певна сума грошей, просто з гаманця.

Я знала, що мої щоки порум’яніли, але досі мовчала. Звузивши очі, дивилася на стіл.

— Пожалій її, — сказав Френк. — Га? Вона добра жінка.

— Я не краду, — мій голос був високий і фальшивий.

— Позичаєш, назвімо це так. Я їй не скажу. Я все розумію. Але ти маєш припинити. Вона тебе дуже любить, ти це знаєш?

Більше не було чути шуму з душу, і це означало, що скоро з’явиться мама. Я спробувала зважити, чи справді Френк нічого не скаже — він намагався бути милим, як я розуміла, щоб не докучати мені. Але мені не хотілося бути прихильною до нього, уявляючи, як він намагається проявити батьківську турботу.

— Святкування в честь заснування міста досі триває, — сказав Френк. — Ще сьогодні і завтра. Ти могла б сходити туди, розважитися. Я впевнений, мама буде лише рада. Та й тобі буде чим зайнятися.

Коли зайшла мама, витираючи рушником кінчики волосся, я вмить змінила вираз обличчя на радісний і повернулася так, неначе слухаю, що говорить Френк.

— Ти так не думаєш, Джіні? — сказав Френк, глянувши на мою матір.

— Думаю що? — перепитала вона.

— Хіба не було б чудово, якби Іві сходила на карнавал? — сказав Френк. — З нагоди сторіччя? Щоб не сумувати?

Мати сприйняла цю пестливу думку за блискучу ідею.

— Я не впевнена, що це саме сторіччя… — сказала вона.

— Ну, святкування дня заснування міста, — перебив її Френк, — а чи сторіччя, яка різниця.

— Але це добра ідея, — сказала вона. — Ти чудово проведеш час.

Я відчувала, що Френк дивиться на мене.

— Так, — сказала я, — безперечно.

— Так приємно бачити, що ви сидите вдвох і мило розмовляєте, — невпевнено додала мама.

Я скорчила гримасу, присунувши до себе чашку і печиво, але мама не звернула на те уваги. Її халат розсунувся, тож я побачила трикутник темних, вкритих ластовинням грудей, і була змушена відвести погляд.

Зрештою, місто святкувало 110-ту річницю, а не 100-ту, не така вже й велична дата, тож і святкування передбачалося скромніше. Карнавалом і назвати було важко, хоч зібралася там більша частина міста. У парку відбувався благодійний розпродаж, а на стадіоні середньої школи — вистава про заснування міста, члени студентської ради парилися в костюмах театрального гуртка, дорожній рух було перекрито, тож я похитувалася від тиску людей, які штовхались і хапались за обіцянку дозвілля та розваг. Чоловіків з пригніченими обличчями з флангу прикривали діти і їхні жінки, яким потрібні були м’які іграшки і яким подавай блідий, кислий лимонад, хот-доги і кукурудзу з грилю. Все підтверджувало гарне проведення часу. Річка була вже вкрита сміттям, повільно несла течією кульки від попкорну, банки з-під пива і паперові фантики.

Мама була вражена дивовижною здатністю Френка змусити мене вийти з дому. Чого і прагнув Френк. Тож вона могла розцінити це як чудовий спосіб досягнути образу батька. Мені було весело якраз настільки, на скільки я й очікувала. Я з’їла ріжок, паперовий стаканчик розмокав, аж доки сироп не просочився і не потік мені по руках. Решту я викинула, але руки були досі липкі, навіть після того, як я витерла їх об шорти.

Рухаючись серед натовпу, я бачила знайомих дітей, але вони лише викликали легку згадку про школу, там не було нікого, з ким я проводила час. Дивовижно, як імена і прізвища виринали з моєї пам’яті. Норм Моровіч. Джим Шумахер. Діти з ферми, у яких взуття здебільшого смерділо гноєм. Як вони тихо відповідали на уроках, говорячи, лише коли їх викликали, ганебний брудний ободок, який я бачила на перевернених у них на партах ковбойських капелюхах. Вони були чемні і добрі, на них були сліди дійних корів, полів конюшини, маленьких сестер. Вони зовсім не були схожі з мешканцями ранчо, які пожаліли б хлопців, що досі поважали авторитет батька чи витирали черевики, перш ніж зайти на кухню до мами. Мені було цікаво, чим у цей момент займається Сюзен, — можливо, купається в річечці, чи лежить біля неї разом з Донною і Гелен, чи, можливо, навіть з Мітчем. Ця думка змусила мене покусувати губу, зубами проводити по її шорсткій сухій шкірі.

Мені ще зовсім трохи треба було залишитися на карнавалі і я могла йти додому, Френк з матір’ю будуть задоволені, що я отримала добру дозу суспільної діяльності. Я спробувала пробратися до парку, але людей було надто багато — парад почався, на платформах кузовів — картонні моделі ратуші міста. Співробітниці банку, дівчата в індійських костюмах махають з платформи, різкий і важкий шум оркестру, що марширує. Я пробиралася з натовпу, просуваючись до краю. Затримуючись на тихіших, допоміжних вуличках. Звук оркестру ставав дедалі голоснішим, парад розсіявся на Іст-Вашингтон. Я почула сміх, різкий і демонстративний, який привернув мою увагу: ще не підводячи погляду, я вже знала, що це було цілеспрямовано для мене.

Це були Конні і Майя, із зап’ястя Конні звисала сітчаста сумка, у якій я побачила банку з апельсиновою содовою та іншу бакалію, з-під сорочки Конні виглядав купальник. Цього було досить, аби зробити висновок про увесь їхній звичайний день — нудьга від спеки, содова вивітрена. Купальники сохнуть на ґанку.

Перше, що я відчула, — це полегшення, неначе звернула на знайому дорогу. Тоді, зіставивши факти, зніяковіла. Конні сердилася на мене. Ми більше не були друзями. Я побачила, що подив Конні минув. Майя примружила кровожерливі очі, жадаючи драми. Брекети робили завеликим її рот. Конні пошепки перекинулася з Майєю кількома словами, тоді Конні продовжила.

— Агов, — обережно запитала вона. — Що відбувається?

Я очікувала гніву, насмішок, але Конні поводилася нормально, навіть трохи була рада мене бачити. Ми не розмовляли вже майже місяць. Я глянула на Майю, щоб розгадати, в чому секрет, проте її обличчя було незмінно порожнім.

— Нічого особливого, — сказала я. Останні кілька тижнів, мабуть, загартували мене, перебування на ранчо згладило нашу відому драму, і тепер швидко повернулася колишня прихильність. Це був свого роду стадний інстинкт. Мені хотілося подобатися їм.

— У нас теж, — сказала Конні.

Несподівано я зрозуміла, що вдячна Френку — як добре, що я прийшла, як добре бути в оточенні людей, таких, як Конні, з якими не було так складно чи заплутано, як зі Сюзен, просто бути поруч з подружкою, кимось, про кого я знала більше, ніж просто про повсякденні зміни. Як ми з нею дивилися телевізор, аж доки не починали боліти голови від мерехтіння, і видавлювали прищики на спині одна одній при яскравому світлі у ванній кімнаті.

— Простакуватий, еге ж? — сказала я, жестом показавши в бік параду. — Сто десять років.

— Повсюди повно ненормальних, — хмикнула Майя, і мені стало цікаво, чи має вона на увазі мене. — Біля річки. Вони огидні.

— Так, — добріше сказала Конні. — Вистава теж була неймовірно тупа. Сукня Сюзен Таєр була майже прозора. Усі бачили її білизну.

Вони обмінялися поглядами. Я заздрила тому, що вони могли розділити спогади, як вони, мабуть, сиділи разом серед глядачів, нудьгували і вертілись під сонцем.

— Можна було б скупатися, — сказала Конні. Незрозуміло чому, але ця фраза здалася їм смішною, і я нерішуче приєдналася. Начебто я зрозуміла жарт.

— Гм, — здалось, неначе Конні мовчки домовилася про щось із Майєю. — Хочеш з нами?

Я мала здогадатися, що добром це не закінчиться. Що якось все надто просто, що вони не пробачать мого дезертирства.

— Скупатися?

Майя, киваючи головою, зробила крок уперед:

— Так, у «Мідов Клаб». Моя мама може відвезти нас. Хочеш поїхати?

Думка, що я могла б поїхати з ними, була абсурдним анахронізмом, неначе переді мною розкрився альтернативний всесвіт, де ми з Конні досі були друзями, а Майя Лопес запрошувала нас у «Мідов Клаб» поплавати. Там можна замовити молочний коктейль і приготовані на грилі сендвічі з сиром, прикрашені підсмаженим сирним мереживом. Прості смаки, їжа для дітей, все сплачено, підписано прізвищем твоїх батьків. Я дозволила собі приємні відчуття, згадати просту близькість з Конні. Її дім так добре відомий мені, що я, навіть не задумуючись, могла сказати, де в буфеті яка тарілка лежить, кожна пластикова чашка, їхні ободки, змиті посудомийною машиною. Як це, здавалось, мило, як просто, непереборний розвиток нашої дружби.

У цей момент Майя підступилася до мене і жбурнула банкою з апельсиновою содовою вперед: сама содова потрапила мені в обличчя під таким кутом, що не облила, а лише забризкала. У мене перехопило подих. Ох, авжеж. Автостоянка похитнулася під ногами. Содова була тепла, і я відчула хімічний, неприємний запах, коли вона пролилася на асфальт. Майя кинула майже порожньою банкою. Вона покотилася, а тоді зупинилася. Її обличчя аж сяяло від вдоволення, до того ж вона мала такий вигляд, неначе сама злякалася такої своєї зухвалості. Конні була нерішуча, її обличчя було як мерехтлива лампочка, яка засвітилася на всю потужність, коли Майя, неначе попереджувальним дзвоном, заторохкотіла її сумкою.

Рідина мене ледь зачепила. Могло бути і гірше, справді промочити, замість цієї жалюгідної спроби, але певним чином я прагнула, щоб усе ж промочило. Я хотіла, щоб результат був такий же вагомий і безжалісний, як приниження, яке я відчувала.

— Гарно провести літо, — з притиском мовила Майя, беручись за руки з Конні.

А тоді вони пішли геть, їхні сумки штовхались, а босоніжки вистукували тротуаром. Конні обернулась, аби глянути на мене, але я бачила, що Майя сильно тягла її. З відчиненого вікна авто на іншому боці дороги доносилася пляжна музика — мені здалось, що я побачила Генрі, друга Пітера, за кермом, проте, можливо, мені лише здалося. Вигадувала більшу мережу змовників щодо мого дитячого приниження, неначе мені від того було б легше.

Моє обличчя було шалено спокійним. Я боялася, що хтось може побачити мене, помітити ознаки моєї слабкості. Однак я впевнена, це було очевидним — напружене обличчя, вражена наполегливість, що я в порядку, що зі мною все гаразд, що це всього лише непорозуміння, дівочі витівки подружок. Ха-ха- ха, неначе закадровий сміх із фільму «Зачарований», який спустошував будь-який жах на обличчі Дарріна.

Минуло лише два дні без Сюзен, а я вже так легко повернулася в дурнуватий потік дорослого життя — ідіотська драма Конні і Майї. Холодні руки матері, які вона несподівано поклала мені на шию, неначе намагалася змусити полюбити її. Цей жахливий карнавал і моє жахливе місто. Мій гнів щодо Сюзен був уже майже забутий, як старий светр, захований подалі і про який майже не згадуєш. Я могла думати про Рассела, який дав ляпаса Гелен, і спливало це на тлі певних думок, як маленький помилковий сигнал, спогад про обачливість. Але я завжди відшукувала спосіб, щоб знайти всьому якесь пояснення.

Я була на ранчо вже наступного дня.

Я застала Сюзен на матраці, зосереджено нахиленою над книжкою. Вона ніколи не читала, тож було дивно бачити її незворушною і сконцентрованою. Обкладинка була наполовину розірвана, а на ній розміщена футуристична пентаграма, якийсь білий масивний символ.

— Про що книжка? — запитала я з дверей.

Сюзен, перелякавшись, підвела погляд.

— Час, — сказала вона. — Простір.

Побачивши її, у пам’яті промайнули спалахи тієї ночі з Мітчем, але вони були несфокусовані, неначе запозичені відображення. Сюзен нічого не сказала про мою відсутність. Про Мітча. Вона лише зітхнула і відкинула книжку. Лягла спиною на ліжко і розглядала нігті, пощипуючи шкіру свого передпліччя.

— В’яле, — заявила вона, чекаючи на мій протест, знаючи, що я заперечуватиму.

…

Я погано спала тієї ночі, вертілася на матраці. Я повернулася до неї. Мене так сильно тривожив будь-який натяк на її обличчі, що мені ставало недобре, коли я дивилася на неї, проте і щасливою я почувалася також.

— Я рада, що повернулася, — прошепотіла я, завдяки темряві мені було неважко говорити.

Напівсонна Сюзен засміялася:

— Проте ти завжди можеш піти додому.

— Можливо, я ніколи більше не піду.

— Вільна Іві.

— Я серйозно. Мені зовсім не хочеться їхати звідси.

— Діти завжди так кажуть під кінець літнього табору.

Мені було видно білки її очей. Перш ніж я встигла що-небудь сказати, вона важко видихнула.

— Мені жарко, — заявила вона. Стягнула простирадло і відвернулася від мене.

10

Годинник у будинку Дютонів гучно вицокував. Яблука в плетеному кошику були неначе воскові і старі. На камінній полиці я бачила фотографії зі знайомими обличчями Тедді і його батьків. Його сестри, яка вийшла заміж за продавця комп’ютерної техніки «ІБМ». Я все чекала, що вхідні двері відчиняться, що хтось виявить наше вторгнення. Сонце освітлювало складену паперову зірку у вікні, так, що здавалось вона сяяла. Мабуть, місіс Дютон витратила певну кількість часу, щоб виготовити її і прикрасити свій дім.

Донна вийшла до іншої кімнати, а тоді повернулася знову. Я чула, як висувалися ящики комода, як пересувалися предмети.

Того дня я бачила дім Дютонів неначе вперше. Помітила, що у вітальні був застелений килим. Що на кріслі-качалці лежала вишита хрестиком подушка, схоже, ручної роботи. Зламана антена від телевізора, у повітрі затхлий запах попурі. Усе було пронизане знанням про відсутність сім’ї: упорядковані газети на журнальному столику, на кухні незакрита пляшечка з аспірином. Усе це не мало жодного значення без жвавої присутності Дютонів, неначе розмиті графічні одиниці 3D-картинки, до того, як одягнеш окуляри і все проясниться.

Донна дотягувалась і штовхала предмети з їх місця — невеличкі речі. Синю склянку з квітами пересунула на чотири дюйми вліво. Один пенні-лофер відкинула ногою від його пари. Сюзен не торкалася нічого, принаймні не одразу. Вона перебирала предмети очима, поглинала все це — обрамлені фото, керамічний ковбой. Від ковбоя Донна і Сюзен не могли стриматися, щоб не похихикати, я теж посміхнулася, хоч і не зрозуміла жарту; лише дивне відчуття в животі, холодність сонячного світла.

Того дня опівдні ми втрьох поїхали за продуктами зі смітників на чужому, можливо, Мітчевому, автомобілі, «Транс-Ам». Сюзен підкрутила звук на радіо, KFRC, «Біґ 610», К. О. Бейлі. Як Сюзен, так і Донна, здавалось, були сповнені енергії і я теж. Рада знову бути серед них. Сюзен під’їхала до заскленої передньої стіни «Сейфуей», добре мені знайомого, із зеленим похилим дахом. Тут моя мама іноді робила покупки.

— Час бабратися-баблятися, — зауважила Донна, що змусило її засміятися.

Донна перестрибнула через борт сміттєвого бака зі звірячою жадібністю, зав’язавши спідницю на стегнах, щоб мати можливість копати глибше. Вона увійшла в азарт, отримувала задоволення від того, що перевертала сміття, розчавлювала ногами щось мокре.

— Настав час здійснити невеличку подорож, — сказала Сюзен по дорозі назад на ранчо, голосно закликаючи Донну до нового плану.

Мені подобалось усвідомлювати, що вона думала про мене, намагаючись заспокоїти. Я помітила, що навколо неї витав розпач після ночі з Мітчем. Я вже краще знала, як привернути її увагу, як зробити так, щоб вона глянула на мене.

— Куди? — запитала я.

— Побачиш, — сказала Сюзен, упіймавши погляд Донни. — Це свого роду наша терапія, яка лікує все, що б не турбувало.

— О-ох, — сказала Донна, потягнувшись уперед. Вона, здалось, одразу зрозуміла, про що говорила Сюзен. — Так, так, так.

— Нам потрібен будинок, — сказала Сюзен. — Це перше. Порожній будинок. — Вона метнула на мене поглядом. — Твоєї мами немає вдома, еге ж?

Я не знала, що вони збиралися робити, проте ще тоді розпізнала нотки тривоги, тож вистачило розуму вберегти свій будинок. Я покрутилася на сидінні. — Вона там увесь день.

Сюзен розчаровано хмикнула. Але я подумала про інший дім, який може бути порожнім. І легко запропонувала його їм.

Я давала вказівки Сюзен, куди їхати, дивлячись, як дороги ставали дедалі знайомішими. Коли Сюзен зупинила авто, і Донна вийшла, щоб вимазати брудом перших дві цифри номерного знаку, я трохи стривожилася. Я зібрала всю незнайому відвагу, відчуття, що долає всі обмеження, і спробувала віддатись невідомості. Я замкнулась у собі незнайомим мені раніше способом. Це, мабуть, було усвідомлення, що я зроблю все, що захоче Сюзен. Дивною була думка — банальне відчуття, що я рухаюся за жвавою течією, а далі будь-що буде. Що все може бути так само легко.

Сюзен їхала необережно, проїхала повз знак «Стоп», замріявшись, на тривалий час відводила погляд від дороги. Вона звернула в мою вуличку, де ворота, неначе знайомі намистинки, нанизані на нитку одна за одною.

— Там, — сказала я, і Сюзен уповільнила швидкість.

Вікна дому Дютонів були затягнуті шторами. Брущаткою вимощена доріжка до вхідних дверей. Автомобіля під навісом немає, лише мастило виблискує на асфальті. Велосипеда Тедді в дворі не було, тож і він кудись поїхав. Будинок здавався порожнім.

Сюзен припаркувала авто на дорозі трохи далі, щоб воно було менше на очах, тоді як Донна жваво пішла до бічного двору. Я йшла слідом за Сюзен, але трохи відстала, човгаючи босоніжками по землі.

Сюзен повернулася до мене:

— Ти йдеш чи як?

Я засміялася, хоч була впевнена, що вона зрозуміла, яких зусиль це мені коштувало.

— Я просто не розумію, що ми робимо.

Вона підняла голову і посміхнулася:

— Тебе це справді непокоїть?

Я була налякана і не могла сказати, чому. Я кепкувала сама з себе, що дозволила своїм думкам так шалено поширюватися, досягаючи найгіршого. Що взагалі вони можуть там робити — красти, мабуть. Я не знала.

— Поквапся, — мовила Сюзен. Було видно, що вона починає нервуватися, проте досі усміхалася. Ми не можемо просто стояти тут.

Післяполудневі тіні починали скоса пробиратися крізь дерева. Донна з’явилася з боку дерев’яних бічних воріт.

— Двері чорного входу відчинені, — сказала вона. Мені перехопило подих — що б тепер не відбувалося, його неможливо було зупинити. А тоді з’явився Тікі, кинувся в нашому напрямку, гавкаючи в жалюгідній тривозі. Його тіло здригалося, худі плечі посмикувалися.

— Чорт, — пробурмотіла Сюзен. Донна теж відступила.

Думаю, собака міг бути чудовим приводом, щоб звалити звідти, сісти в авто і поїхати назад на ранчо. Одна половинка мого розуму хотіла цього, але інша половинка хотіла задовольнити нудотний імпульс у грудях. Члени родини Дютонів здавалися мені теж винуватцями, як і Конні, і Майя, і мої батьки. Всі заражені егоїзмом і дурістю.

— Зачекай, — сказала я. — Він знає мене.

Я присіла і простягла руки. Не зводила очей з собаки. Тікі наблизився, обнюхав мою долоню.

— Добрий Тікі, — сказала я, поплескавши його, почесавши в нього під щелепою, гавкання припинилось, і ми зайшли всередину.

Я не могла повірити, що нічого не відбувалося. Що за нами вслід не вили поліцейські сирени. Ну пробралися ми у володіння Дютонів зовсім легко, перетнули невидиму грань. А навіщо ми це зробили? Стривожили стіни дому, без будь-якої причини? Просто, щоб довести, що ми це можемо? Спокійна маска на обличчі Сюзен, коли вона торкалася речей Дютонів, збентежила мене, як незвичайно вона переміщалася, тоді як мене проймало дивне, незрозуміле нервове тремтіння. Донна оглядала цінні предмети в домі, дрібничку з молочно-білої кераміки. Я придивилася ближче і побачила, що це була маленька фігурка нідерландки. Як дивно, коли осколки людських життів відділені від свого контексту. Це робить навіть коштовні речі схожими на непотріб.

Моє внутрішнє вагання змусило мене згадати один з полуднів мого дитинства, коли мій батько і я гуляли береговою лінією Клір-Лейк. Мій батько мружився від різкого полуденного світла, його зовсім білі ноги були в купальних шортах. Як він показав п’явку у воді, яка тремтіла і була роздута від крові. Він був задоволений, тицяв у п’явку паличкою, щоб змусити її рухатися, але я була налякана. Чорнильна п’явка викликала певний мій внутрішній опір, який я знову відчула там, у домі Дютонів, очі Сюзен зустрілися з моїми через усю вітальню.

— Ну як? — запитала Сюзен, трішки посміхаючись. — Дико, так?

Донна вийшла до передпокою. Її передпліччя сяяли від липкого соку і вона тримала трикутник кавуна в руці.

— Вітаю, салют, — сказала вона, плямкаючи. Донна випромінювала дикість, неначе поганий запах, облямівка її сукні була пошарпана від того, що на неї наступали: якою недоречною вона була поруч з відполірованим журнальним столиком, чистими занавісками. Краплі соку кавуна падали на підлогу.

— У раковині є ще, — мовила вона. — Дуже добрий.

Донна вибрала чорні зернята з рота делікатно, двома пальчиками, а тоді змахнула їх у куток кімнати.

Ми були там не більше, ніж півгодини, проте мені здавалося, що набагато довше. Клацали телевізор — то вмикали, то вимикали. Проглянули листи на столику під стіною. Я піднялася по сходах слідом за Сюзен, задумуючись, де зараз Тедді. Чи чекав він досі, що я принесу йому наркотики? Тікі шумів у передпокої. Здригнувшись, я раптом задумалася, що знаю сім’ю Дютонів усе своє життя. Під фотографіями на стіні я розгледіла смугу шпалер, які вже почали облюплюватися, крихітні рожеві квіточки. Брудні відбитки пальців.

Я часто згадуватиму той будинок. Як наївно я переконувала себе, що це простодушна розвага. Я була нерозважлива, хотіла відвоювати прихильність Сюзен, почуватися, неначе ми знову об’єднались проти всього світу. Ми рвали крихітні стіжки в житті родини Дютонів, лише щоб вони глянули на себе інакше, нехай навіть на мить. Щоб вони відчули легке потрясіння, спробували пригадати, коли посунули взуття чи поклали годинник на комод. Я переконувала себе, що в цьому немає нічого поганого, вимушена перспектива. Ми робимо їм ласку.

Донна була в спальні батьків, довга шовкова комбінація натягнена поверх її сукні.

— Мені буде потрібен Ролс-Ройс о сьомій, — сказала вона, розмахуючи блідою тканиною кремового кольору.

Сюзен пирхнула. Я побачила кришталеву пляшечку на тумбочці біля ліжка і золотисті тюбики помади, неначе гільзи на килимі. Сюзен уже копирсалася в комоді, простромила руку в тілесні колготи і утворювала непристойні виступи. Бюстгальтери були масивні і схожі на терапевтичні, з жорстким дротом. Я підняла одну з помад і відкрила її. Вона мала помаранчево-червоний колір і запах тальку.

— О, точно, — сказала Донна, глянувши на мене. Вона теж схопила помаду, карикатурно зморщила рота, удаючи, що наносить її. — Треба залишити повідомлення, — сказала вона, озираючись навколо.

— На стінах, — мовила Сюзен. Я б сказала, ця ідея пожвавила її.

Я хотіла заперечити: залишати помітки — це вже занадто. Місіс Дютон доведеться відчищати стіни дочиста, проте легкий слід, мабуть, залишиться назавжди. Але я змовчала.

— Картинку? — мовила Донна.

— Намалюй сердечко, — додала Сюзен, приєднуючись до неї. — Я сама.

На той момент я була вражена Сюзен. Було видно її безумство, несподіване відчуття зяючого в ній темного простору. Я не задумувалася, на що цей темний простір здатен, проте він лише подвоював моє бажання бути поруч.

Сюзен узяла помаду від Донни, однак ще не притиснула її кінчик до стіни, як ми почули шум на під’їзній алеї.

— Чорт, — мовила Сюзен.

Брови Донни піднялися, виражаючи спокійну цікавість: «Що буде далі?»

Вхідні двері відчинилися. Я відчула власний несвіжий запах з рота, прогіркле повідомлення про страх. Сюзен, здавалось, була налякана теж, але її страх був далекий і радісний, неначе це була гра в «Сардинки» і ми просто ховалися, доки нас не знайдуть інші. Я знала, що це була місіс Дютон, коли почула стукіт високих підборів.

— Тедді? — покликала вона. — Ти вдома?

Вони припаркували авто з ранчо трохи далі по дорозі, однак я була впевнена, що місіс Дютон звернула увагу на незнайомий автомобіль. Можливо, вона подумала, що це був друг Тедді, якийсь старший сусідський товариш. Донна хихикала, рукою затиснувши рота. Очі вирячені від веселощів. Сюзен зробила суровий вираз обличчя, щоб утихомирити її. Я чула пульс у вухах. Тікі потупотів по кімнатах на першому поверсі, і я чула, як місіс Дютон воркувала до нього, він у відповідь сильно позіхав.

— Агов! — окликнула вона.

Тиша, що настала, здавалась безумовно тривожною. Вона підніметься наверх, і що тоді?

— Ну-бо, — прошепотіла Сюзен. — Ушиваймося через чорний хід.

Донна тихо сміялася:

— Чорт, — мовила вона, — чорт.

Сюзен поклала помаду на комод, але Донна залишалась у комбінації, поправляючи бретельки

— Йди перша, — сказала вона Сюзен.

Вийти можна було лише повз місіс Дютон на кухні. Вона, мабуть, дивувалася з рожевої маси кавуна в раковині, з липких плям на підлозі. Можливо, лише почала вловлювати тривожність у повітрі, присутність когось чужого в будинку. Вона нервово махала руками біля горла, їй раптом захотілося, щоб її чоловік був поруч.

Сюзен побігла вниз по сходах, ми з Донною підганяли її ззаду. Ми створили гуркіт своїми кроками, коли проносилися повз місіс Дютон, мчали чимдуж через кухню. Донна і Сюзен реготали на все горло, місіс Дютон заверещала від переляку. Тікі почав гавкати нам услід, швидко і збуджено, мчав, ледь торкаючись кігтями підлоги. Місіс Дютон налякано позадкувала.

— Ей, — сказала вона тремтячим голосом вона. — Зупиніться.

Вона наткнулася на стілець і втратила рівновагу, звалилася задом на плитку. Я оглянулась, коли ми тупотіли повз неї. Місіс Дютон незграбно сиділа на підлозі. Від упізнання її обличчя напружилося.

— Я бачу тебе! — крикнула вона з підлоги, намагаючись випрямитися, її дихання було шалене. — Я бачу тебе, Іві Бойд.

Частина третя

Джуліан повернувся з Гумбольдта з другом, який хотів під’їхати до Лос-Анджелеса. Друга звали Зев. Він вимовив не зовсім чітко, проте здалось, що він назвав себе растафаріанцем, хоч Зев був білий, як молоко, із заплутаним помаранчевим волоссям, закладеним назад дівочою резинкою. Він був набагато старший за Джуліана, можливо, йому було тридцять п’ять, проте одягнений, як підліток: такі ж задовгі шорти з накладними кишенями, страшенно поношена футболка. Він обійшов дім Дена, оцінювально примружуючись, підняв статуетку бика, вирізану, можливо, з кістки, а можливо, і з бивні слона, а тоді поклав назад. Він придивлявся до фото Джуліана на руках у матері на пляжі, тоді пересунув рамочку на полиці, посміюючись сам до себе.

— Нічого, якщо він залишиться сьогодні тут на ніч? — запитав Джуліан. Неначе я була їхньою матусею.

— Це твій дім.

Зев підійшов, щоб потиснути мені руку:

— Дякую, — сказав він, — дуже мило з вашого боку.

Саша і Зев, здавалось, були знайомі і згодом вони всі троє говорили про гнітючий бар поруч з Гумбольдтом, власником якого був сивоволосий садівник. Джуліан по- дорослому обійняв Сашу, мов чоловік, що повернувся з шахт. Було важко уявити, що він може заподіяти зло собаці чи будь-кому ще. Саші було приємно бути поруч з ним. Вона була така жіночна і таємнича сьогодні зі мною увесь день, жодного натяку на розмову минулої ночі. Зев сказав щось, що змусило її сміятися, — це був милий, приглушений сміх. З прикритим ротом, неначе вона не хотіла показувати зуби.

Я планувала сходити в місто пообідати, залишити їх самих, але Джуліан помітив мене, коли я прямувала до дверей.

— Ну, ну, ну, — мовив він.

Вони всі повернулися, щоб глянути на мене.

— Я хочу піти в місто, — мовила я.

— Ви маєте поїсти з нами, — сказав Джуліан. Саша кивнула, ринувшись до нього. Досить скупо приділивши мені увагу, неначе я просто одна з пересічних знайомих її коханого.

— У нас повно їжі, — мовила вона.

Я відмовлялася, звично усміхаючись, проте, зрештою, зняла піджак. Вже почавши звикати до уваги.

…

Вони зупинилися, щоб прикупити продуктів по дорозі, коли поверталися з Гумбольдта: величезна заморожена піца, за знижкою придбаний яловичий фарш у пластиковому лотку.

— Бенкет, — сказав Зев. — Тут і білок, і кальцій. — Він витяг пляшечку з пігулками з кишені. — І овочі.

Він почав забивати косяк на столі. Цей процес потребував паперу як складової, і чималих зусиль для його конструювання. Зев глянув на свою роботу здаля, тоді добрав ще дрібку з пляшечки з-під пігулок, кімнатою поширився запах сирої трави.

Джуліан готував яловичий фарш на плитці, м’ясо втратило свій блиск. Він тицьнув у сиру котлету тупим ножем, проколов і понюхав. Делікатеси студентського гуртожитку. Саша поклала піцу до духовки, зірвавши поліетиленову плівку. Розклала паперові рушнички на кожен стілець, як міщанський прояв щоденної роботи, сервіруючи стіл до вечері. Зев пив пиво і дивився на Сашу зі вдоволеним презирством. Він не запалював косяк, проте крутив його пальцями з очевидним задоволенням.

Я чула, як він і Джуліан розмовляли про наркотики на рівні професіоналів, обмінюючись статистиками, неначе торговці облігаціями. Вирощені в теплиці чи просто неба. Порівнювали рівні ТГК залежно від походження. Це не мало нічого спільного із захопленням наркотиками в часи моєї юності.

Вирощування в горщиках поруч з розсадою помідорів, передавання одне одному в скляних банках. Можна дістати насінину із травки і посадити її самому, якщо тобі так хочеться. Скільки треба продати пакетиків марихуани, аби вистачило на бензин, щоб дістатися до міста. Було дивно чути про наркотики, переведені в числа, про пізнаваний товар замість таємничого порталу. Можливо, Зев і Джуліан обрали кращий спосіб, відтинаючи увесь одурманений ідеалізм.

— От дідько, — мовив Джуліан. На кухні запахло горілим крохмалем. — Чорт, чорт, чорт. Він відчинив духовку і витягнув піцу голими руками. Лаявся, кинувши її на стійку. Піца була чорна і диміла.

— Чувак, — мовив Зев, — а була непоганою. Дорога була.

Саша шаленіла. Вона поспішила почитати інформацію на задній частині коробки.

— Розігріти до сорока п’яти градусів, — уголос прочитала вона. — Я так і зробила. Не розумію.

— На скільки часу ти її поставила? — запитав Зев.

Саша перевела погляд на годинник.

— Годинник стоїть, ідіотко, — сказав Джуліан. Він схопив коробку і встромив у відро для сміття. Здавалось, Саша от-от заплаче. — На скількись, — мовив він з відразою, збираючи згорілу сирну оболонку, начисто витираючи пальці. Я подумала про професорського собаку. Бідна тваринка, кульгаючи, рухалася по колу. Отрута проникала до венозної системи. А ще те, про що Саша, мабуть, не розповідала мені.

— Я ще можу дещо зробити, — сказала я. — У шафці є трохи макаронів.

Я намагалася вловити погляд Саші. Бажала передати їй певне поєднання тривоги і співчуття. Але Саша була недосяжна, вона картала себе за свій промах. У кімнаті стало тихо. Зев метушливо крутив косяк між пальцями, чекаючи, аби подивитися, що буде далі.

— Думаю, тут достатньо яловичини, — зрештою сказав Джуліан, його гнів розвіявся.

Він потер Сашу по спині, як на мене, то надто грубо, проте, здавалось, їй подобалося, повернуло її до життя. Коли він її поцілував, вона заплющила очі.

Ми випили пляшку Денового вина під час вечері, щілини між зубами Джуліана вкрилися нальотом. Після того ми пили пиво. Алкоголь відчувався в наших подихах. Я не знала, котра була година. Вікна чорні, на даху шумів вітер. Саша ретельно на купку збирала мокрі шматочки етикетки від пляшки з-під вина. Я відчувала, що вона поглядала на мене час від часу, рука Джуліана масажувала її потилицю.

Зев і він увесь час тараторили під час вечері, ми з Сашею принишкли. Це було мовчання, знайоме з підліткового віку: та і не варто було переривати союз Зева і Джуліана. Було простіше дивитися на них, дивитися на Сашу, яка діяла так, неначе їй було достатньо того, що вона просто сиділа там.

— Бо ти добрий тип, — продовжував Зев. — Ти добрий хлопець, Джуліане, ось чому я не змушую тебе заплатити мені авансом. Знаєш, я, мабуть, зроблю так з МакГінлі, Семом, усіма тими недоумками.

Вони всі троє були п’яні і, можливо, я теж. Стеля пожовкла від диму. Ми ділилися товстим косяком, на Зева опустилася сексуальна слабкість. Він задоволено, розслаблено примружився. Саша ще більше занурилась у себе, проте розстібнула блискавку на спортивній кофті. На її темній грудній клітці перетиналися невиразні вени. Її очі були більше нафарбовані, ніж раніше: я не розуміла, коли вона підфарбувалася.

Я підвелася, коли ми закінчили їсти.

— Мені ще треба дещо зробити, — сказала я.

Вони зробили кілька млявих спроб змусити мене залишитися, проте я відмахнулася. Я зачинила двері до спальні, однак розмова частково доносилася.

— Я поважаю тебе, — Джуліан говорив Зеву. — І завжди поважав, чувак, ще з того часу, як Скарлет сказала щось на кшталт: «Ти маєш зустрітися з цим хлопцем». — Показував надмірний захват, прагнення сп’янілої людини до оптимістичного викладу.

Зев відповів, і знову відновився їх звичний потік. Саша мовчала.

Коли я згодом зайшла, то, по суті, нічого не змінилось. Саша досі слухала їхню розмову, неначе згодом мала складати іспит. Сп’яніння Джуліана і Зева вже змінилося напруженням, їхні лоби спітніли.

— Ми говоримо надто голосно? — запитав Джуліан. Знову той дивний прояв увічливості, як легко йому це вдавалося.

— Зовсім ні, — сказала я. — Просто наберу води.

— Присядьте з нами, — сказав Зев, розглядаючи мене. — Поговорімо.

— Усе гаразд.

— Ну ж бо, Іві, — сказав Джуліан. Було дивним, наскільки інтимно звучало моє ім’я з його уст.

На столі були круглі сліди від пляшок, неприбраний безлад після вечері. Я почала прибирати посуд.

— Ви не змушені цього робити, — сказав Джуліан, швидко відхилившись назад, щоб я дотяглася до його тарілки.

— Ви готували, — мовила я.

Саша зі вдячністю глянула на мене, коли я поклала її тарілку до купи. Телефон Зева засвітився, вібруючи на поверхні стола. Хтось телефонував: на екрані блимнула фотографія жінки в нижній білизні.

— Це Лексі? — запитав Джуліан.

Зев кивнув, ігноруючи дзвінок.

Між Джуліаном і Зевом промайнув погляд: мені не хотілося цього помічати. Зев відригнув. Вони обоє розсміялися. Я відчула знайомий запах пережованого м’яса.

— Бенні займається зараз комп’ютерами, чорт забирай.

Джуліан ударив по столу:

— Бляха, та не може бути.

Я віднесла посуд до раковини, зібрала зім’яті паперові рушники з робочої поверхні кухні. Змела крихти в руку.

— А розтовстів — просто амба, — мовив Зев, — аж смішно.

— Бенні — це хлопець з твого університету? — запитала Саша.

Джуліан кивнув. Я наповнювала раковину водою. Спостерігаючи, як Джуліан розвернувся всім тілом, дзеркально до Сашиного, постукував своїми коліньми по її колінах. Він поцілував її у скроню.

— Чорт, малі, ну ви даєте, — сказав Зев.

Його тон був ущипливий. Я занурила посуд у воду. На поверхні утворилося пінисте мереживо жиру.

— Я просто не розумію, — продовжував Зев, звертаючись до Саші. — Навіщо тобі Джуліан. Ти надто гаряча штучка, як для нього.

Саша хихикала, проте я оглянулась і побачила, що вона намагається придумати, що відповісти.

— Я маю на увазі, вона красуня, — мовив Зев до Джуліана, — правда ж?

Джуліан усміхнувся і нагадало це мені усмішку сина-одинака, когось, хто вірить, що обов’язково отримає те, що хоче. Мабуть, саме так завжди і було. Вони всі троє були п’яні, і це нагадувало сцену з кінофільму, для якої я була надто стара, щоб дивитися.

— Але ми із Сашею розуміємо одне одного, чи не так? — Зев усміхнувся до неї. — Саша мені подобається.

З обличчя Саші не зникала ледь помітна усмішка, вона перебирала пальцями купу зі шматочків рваної етикетки.

—Їй не подобаються її цицьки, — сказав Джуліан, масажуючи її потилицю, — проте я кажу їй, що вони гарні.

— Сашо! — Зев удавав засмучення. — У тебе чудові цицьки.

Я зашарілась, поспішаючи якомога швидше закінчити з посудом.

— Так, — мовив Джуліан, його рука досі була на її шиї. — Зев сказав би тобі, якби це було не так.

— Я завжди говорю правду, — сказав Зев.

— Авжеж, — мовив Джуліан, — це правда.

— Покажи мені, — сказав Зев.

— Вони надто маленькі, — мовила Саша. Її вуста були напружені, неначе вона насміхалася з себе, соваючись на стільці.

— То вони ніколи тобі не провиснуть, тож це добре, — мовив Джуліан, лоскочучи її за плече. — Дозволь Зеву подивитися.

Обличчя Саші почервоніло.

— Зроби це, крихітко, — мовив Джуліан, різкість у його голосі змусила мене оглянутися. Я вловила погляд Саші — переконувала себе, що погляд їй в обличчя був заступницьким.

— Хлопці, облиште, — мовила я.

Хлопці повернулись із веселим подивом, хоч, гадаю, вони стежили за мною увесь цей час. Що моя присутність була частиною гри.

— Що? — сказав Джуліан, його обличчя стало невинним.

— Пригальмуйте, — казала я йому.

— О, все гаразд, — мовила Саша, сміючись, не зводячи погляду з Джуліана.

— Що такого ми робимо? — сказав Джуліан. — У чому саме нам варто «пригальмувати»?

Вони із Зевом фиркнули — як швидко всі старі почуття повернулися, принизлива внутрішня незграбність. Я схрестила руки, дивлячись на Сашу.

— Ви надокучаєте їй.

— З Сашею все гаразд, — сказав Джуліан. Він заправив їй пасмо волосся за вухо — вона вимушено усміхнулася.

— Крім того, — продовжував він, — чи вам нас повчати?

Моє серце стиснулося.

— Хіба не ви, ну, вбили когось? — сказав Джуліан.

Зев плямкнув губами, а тоді видав нервовий сміх.

Мій голос звучав задушливо:

— Звичайно, що ні.

— Але ви знали, що вони збиралися зробити, — сказав Джуліан. Він вишкірився, відчуваючи трепет від того, що підловив мене. — Ви були там з Расселом Хадріком і рештою, чорт забирай.

— Хадріком? — сказав Зев. — Ти що, знущаєшся?

Я намагалася приборкати істеричність у голосі.

— Я майже не була з ними.

Джуліан знизав плечима:

— Ми чули зовсім інше.

— Ви ж не повірите в те, — однак на жодному з облич я не побачила жодних змін.

— Саша казала, що це ви їй розповіли, — продовжив Джуліан. — Схоже, ви теж могли це зробити.

Я різко вдихнула. Жалюгідна зрада: Саша розбовкала Джуліану все, що я їй розповіла.

— Тож покажи нам, — сказав Зев, повернувшись до Саші. На мене знову ніхто не звертав уваги. — Покажи нам свої чудові цицьки.

— Ти не мусиш, — сказала я їй.

Саша метнула очима в моєму напрямку.

— Та в тому немає нічого страшного, — сказала вона.

Її тон був пронизаний холоднокровною, очевидною зневагою. Вона відсмикнула свій виріз і задумливо глянула вниз на футболку.

— Бачите? — сказав Джуліан, суворо посміхаючись до мене.

Я ходила на один з виступів Джуліана, коли ми з Деном ще були разом. Джуліану, мабуть, було тоді близько дев’яти. Пригадую, він гарно грав на віолончелі, його крихітні ручки бралися за сумний дорослий твір. Його ніздрі вкриті шмарклями, інструмент у точній рівновазі. Здавалося неможливим, що хлопчик, який породжував ті звуки туги і краси, був тим самим майже дорослим чоловіком, який тепер дивився на Сашу з холодним глянцем в очах.

Вона стягнула футболку, її обличчя було зашаріле, але більше мрійливе. Нетерпляче, професійно смикнула, коли виріз зачепився за ліфчик. Згодом її бліді груди були оголені, на шкірі залишився слід від ліфчика. Зев схвально вигукнув. Простягнув руку, щоб торкнутись великим пальцем рожевого соска, тоді як Джуліан дивився.

Для мене з того не було ніякої користі, я вже давно те пережила.

11

1969

Я попалася. Звичайно, попалася.

Місіс Дютон на підлозі в себе на кухні назвала моє ім’я так, неначе це була правильна відповідь. Тож я завагалася на мить — приголомшена реакція на своє власне ім’я, усвідомлення, що я можу допомогти місіс Дютон — але Сюзен і Донна були далеко попереду і до того часу, як я, отямившись від шоку, зрозуміла це, вони вже майже зникли. Сюзен повернулася через досить тривалий час і побачила, як тремтяча рука місіс Дютон стискає мою руку.

Висловлювання матері сповнені болю і розчарування: я невдаха. Я ненормальна. Вона приміряла на себе критичний образ, як миле, нове пальто, потік гніву, який вона демонструвала для невидимого журі. Вона хотіла знати, з ким я увірвалась до будинку Дютонів.

— Джуді бачила ще двоє дівчат з тобою, — сказала вона. — Можливо, троє. Хто вони?

— Ніхто, — я дотримувалась суворого мовчання, як партизан, сповнена почесних почуттів. Перш ніж вони з Донною зникли, я спробувала передати миттєвий сигнал: «Я візьму все на себе». Їй не варто було хвилюватись. Я розуміла, чому вони покинули мене. — Там була лише я, — сказала я.

Від гніву вона перекручувала слова.

— Ти не можеш залишатись у цьому будинку і лити потоком брехню.

Я бачила, наскільки збентежена вона була через цю нову складну ситуацію. Її донька ніколи раніше не була проблемою, завжди йшла по життю, не чинячи опору, така ж охайна і самостійна, як рибка, що сама прибирає свій акваріум. Тож чому вона мала чекати чогось іншого чи навіть готуватися до такої ймовірності?

— Ти говорила мені, що ходила до Конні все літо, — казала мати. Фактично кричала. — Ти говорила це так багато разів. Просто мені в лице. І вгадай, що? Я зателефонувала Артуру. Він сказав, що тебе не було в них вже понад місяць. Майже два місяці.

Моя мати була схожа на загнаного звіра в той момент, її обличчя було збентежене від люті, вона, задихаючись, заливалася слізьми.

— Ти брехуха. Ти брехала тоді. І тепер ти теж брешеш, — вона міцно стискала руки. Увесь час піднімала їх і опускала по швах.

— Я зустрічалася з друзями, — схопилась я. — У мене є й інші друзі, крім Конні.

—Інші друзі. Авжеж. Ти зв’язалась з якимось хлопцем, Бог знає яким. Паскудна маленька брехуха. — Вона майже не дивилася на мене. Її слова були такими маніакальними, мов з гарячки, схожими на непристойне бурчання збоченця. — Можливо, мені варто відвезти тебе в центр тимчасового утримання неповнолітніх правопорушників. Ти цього хочеш? Я розумію, що більше не можу контролювати тебе. Тож я віддам тебе їм. Подивимось, чи зможуть вони вправити тобі мізки.

Я схопилась і вийшла, проте навіть у коридорі, навіть коли зачинила двері до своєї кімнати, я досі чула її нестерпні примовляння.

Френка було викликано як підкріплення: я дивилася з ліжка, як він знімав двері до моєї спальні з петель. Він робив це обережно і спокійно, хоч йому і довелось з ними повозитись якийсь час, він знімав їх з пройми, неначе вони були скляні, а не дешеві, пустотілі.

Він обережно спер їх до стіни. Тоді затримався на якусь мить уже в порожній проймі. У руках бряжчали шурупи, неначе кості.

— Вибач за це, — сказав Френк, неначе він був усього лише найманим робітником, робітником з виконання маминих забаганок.

Я не хотіла помічати доброти в його очах, як швидко спустошилися мої злобні висловлювання про Френка і справжність його тепла. Я вперше могла уявити його в Мексиці, злегка засмаглим, так, що волосся на його руках стало платиновим. Він попиває лимонад, оглядає свою золоту копальню — я уявляла печеру, зсередини вимощену кам’янистими наростами із золота.

Я досі очікувала, що Френк розповість матері про вкрадені гроші. Доповнить список моїх проблем. Але він не розповів. Можливо, він бачив, що вона вже і так достатньо сердита. Він мовчки сидів за столом під час її безкінечних дзвінків до мого батька, тоді як я слухала їх з коридору. Її емоційні скарги, всі її питання зводилися до панічного викладу. Це ж ким треба бути, щоб увірватися до сусідського будинку? До сім’ї, яку я знала все життя?

— Просто так, — пронизливо додала вона. Пауза. — Ти думаєш, я її не питала? Думаєш, не намагалася?

Тиша.

— О, звичайно, правильно, я впевнена. Хочеш спробувати?

І так мене було відправлено до Пало Альто.

Я провела два тижні в квартирі батька. По інший бік від Денніс. Апартаменти Портофіно, настільки ж масивні і порожні, наскільки дім матері розтягнутий і щільно заставлений. Тамара з батьком переїхали до найбільшої кімнати і повсюди були натюрморти дорослого життя, які вона так очевидно упорядкувала: миска з восковими фруктами на стійці, бар на коліщатах із закоркованими пляшками алкогольних напоїв. Килим, з ледь помітними слідами від пилососа.

Сюзен забуде мене, думала я, ранчо завирує власним життям, і в мене нічого більше не залишиться. Моє відчуття гоніння поглинало ці переживання і розбухало від них. Сюзен була неначе покинута в рідному місті кохана солдата, відстань робила її образ прозорим та ідеальним. Але, можливо, якась часточка мене відчувала полегшення. Я мала можливість відволіктися. Будинок Дютонів налякав мене, порожнеча, яку я помітила в обличчі Сюзен. Це була невеличка гострота відчуттів, маленькі внутрішні переміни і незручності, нехай навіть так, але вони були.

Що я очікувала від проживання з батьком і Тамарою? Що мій батько почне вивідувати причину моєї поведінки? Що він покарає мене, діятиме, як батько? Здавалось, що покарання було правом, від якого він відмовився, і обходився чемно і люб’язно, як зазвичай ставляться до старших батьків.

Він був сильно здивований, коли вперше побачив мене, — минуло більше двох місяців. Здавалось, він нагадав собі, що має обійняти мене і, похитуючись, зробив крок у моєму напрямку. Я помітила нові пучки волосся в нього на вухах, і його ковбойської сорочки я ніколи раніше не бачила. Я знала, що теж маю інакший вигляд. Моє волосся було довше і скуйовджене на кінчиках, як у Сюзен. Моя сукня з ранчо була така поношена, що я могла простромити пальця через рукав. Що рукави були нижче від великого пальця. Мій батько зробив крок уперед, щоб допомогти мені з сумкою, проте я вже підняла її на заднє сидіння, перш ніж він дійшов до мене.

— Все одно дякую, — сказала я, намагаючись усміхнутися.

Він стояв, руки по швах, а коли усміхнувся, то було в його усмішці певне безпомічне вибачення незнайомця, який хотів, щоб йому повторили, як проїхати. Мій розум був для нього містично магічним трюком, з якого він міг лише дивуватися. Так і не спромігся розібратись у прихованих його комірчинах. Коли ми всілися, я відчувала, що він наважується, щоб розпочати батьківську бесіду.

— Мені ж не треба зачиняти тебе в кімнаті, правда? — запитав батько. Його переривчастий сміх. — Не будеш вриватися ні в чий будинок?

Коли я похитала головою, було помітно, що він розслабився. Неначе виконав певну складну роботу.

— Ти досить вчасно їдеш до нас, — продовжував він, неначе це було добровільно. — Ми саме поселилися. Тамара дуже вибаглива щодо меблів і всього іншого. — Він почав говорити із запалом, уже без будь-яких спогадів про неприємності. — Вона їздила аж на блошиний ринок у Халф Мун Бей, щоб придбати бар на коліщатах.

Була одна така мить, коли мені хотілося потягнутися до нього через сидіння, провести лінію між мною і чоловіком, який був моїм батьком, але ця мить минула.

— Можеш обрати станцію, — запропонував він якось сором’язливо, як хлопчина на танцях.

Перші кілька днів ми всі троє нервували. Я вставала рано-вранці, щоб застелити ліжко в кімнаті для гостей, намагаючись попіднімати на завершення декоративні подушки. Моє життя обмежувалося сумочкою на шнурку і спортивним одягом — так я намагалась існувати, щоб бути такою скромною і непомітною, наскільки це було можливо. Я думала про це, як про перебування в таборі, як маленьку пригоду для самовпевненості. Першого вечора батько приніс додому картонне відеречко морозива, зі смужками шоколаду і зачерпнув собі чималу кількість. Доки ми з Тамарою ще розколупували своє, батько вже завзято трудився над іншою мискою. Він не опускав погляду, неначе ми могли підкріпити його задоволення. Його жінки і його морозиво.

Тамара була досить несподіваною. Вона носила махрові шорти і сорочку університету, про який я ніколи не чула. Натирала ноги у ванній кімнаті якимось незрозумілим засобом, що наповнював квартиру вологістю камфори. Її мазі і масла для волосся, лаки для нігтів, поверхню яких вона розглядала, чи немає ознак дефіциту поживних речовин.

Спершу, вона, здавалось, була рада моїй присутності. Її незграбні обійми, начебто вона похмуро перейняла обов’язок бути моєю матір’ю. Проте я була розчарована. Вона була простою дівчиною, а не незвичайною жінкою, як я раніше уявляла, — все, що я вважала особливим, у ній було фактично лише підтвердженням того, що Рассел назвав би звичайною кругосвітньою мандрівкою. Тамара робила те, що й мала робити. Працювала на батька, носила костюмчики. Жадала бути чиєюсь дружиною.

Але згодом формальність швидко розвіялася, вуаль дорослості, яку вона просто якийсь час поносила, мов костюм. Вона дала мені проглянути свою стьобану сумочку з непотрібною їй косметикою і неохайними пляшечками парфумів, спостерігаючи з гордістю справжнього колекціонера. Вона наполягала, щоб я поміряла її блузку з широкими рукавами і перламутровими ґудзиками.

— Просто вона більше не в моєму стилі, — вона знизала плечима, забираючи ниточку. — Але тобі буде в ній гарно, я знаю. Будеш, як королева Єлизавета.

І мені справді було в ній гарно. Тамара розумілася на цих речах. Вона знала кількість калорій майже всіх продуктів, і декламувала це в саркастичних тонах, неначе насолоджувалася власною обізнаністю. Вона готувала овочеве вандалу. Горщечки з сочевицею, политою жовтим соусом, що мав незвичну яскравість. Рулончик з антацидами, які мій батько ковтав, як цукерки. Тамара підставляла щічку батькові, щоб він її поцілував, але відбивалася, коли він хотів узяти її за руку.

— Ти ввесь спітнілий, — казала вона. Коли мій батько побачив, що я помітила, він посміявся трохи, проте, здавалось, був збентежений.

Мій батько був задоволений, що ми були у змові. Однак іноді виходило так, що ми сміялися з нього. Якось ми з Тамарою розмовляли про «Спанкі і наша банда», і він приєднався, вирішивши, що ми говоримо про «Маленьких негідників». Ми з Тамарою глянули одна на одну.

— Це група, — сказала вона. — Знаєш, та рокенрольна музика, яка подобається дітям. — Збентежений, сирітський вираз обличчя батька знову змушував нас розсміятися.

У них був розкішний програвач, про який Тамара часто говорила, що потрібно перенести до іншого кутка чи кімнати з різних естетичних чи акустичних міркувань. Вона постійно згадувала про плани на майбутнє з приводу дубового паркету, ліплення на стелі і навіть різних рушників для посуду, проте, здавалось, її задовольняло і саме лише планування. Музика, яку вона слухала, була приємніша, ніж гул на ранчо. Джейн Біркін і її підстаркуватого чоловіка, француза, Сержа.

— Вона вродлива, — сказала я, розглядаючи обкладинку диска. Засмагле, ніжне обличчя, ці заячі зуби. Серж був огидний. Його пісні про Сплячу Красуню, дівчину, яка здавалася більш бажаною, тому що її очі були завжди заплющені. І за що Джейн любила Сержа? Тамара любила мого батька, дівчата любили Рассела. Тих чоловіків, яких я аж ніяк не могла б порівняти з хлопцями, які подобалися мені. Хлопцями з неволохатими грудьми і м’якими рисами обличчя, плямами від сонця на плечах. Я не хотіла думати про Мітча, бо це змушувало мене думати про Сюзен — та ніч відбулася ще десь, у маленькому ляльковому будиночку в Тібуроні з крихітним басейном і крихітним зеленим газоном. Ляльковий будиночок, до якого я могла заглянути зверху, піднявши дах і побачити кімнати, розділені неначе камери серця. Ліжко розміром, як пачка сірників.

Тамара була не такою, як Сюзен, у тому сенсі, що вона була простішою. З нею не було так складно. Вона не відстежувала так пильно мою увагу, не примушувала підтакувати всім її висловам. Коли вона хотіла, щоб я відсторонилася, то так і казала. Я розслабилася, що було незвичним. Проте все одно сумувала за Сюзен — Сюзен, яку я пам’ятала як сон, у якому відчиняла двері до забутої кімнати. Тамара була мила й добра, але світ, у якому вона перебувала, нагадував телевізор: обмежений, простий, світський, усе немов по поличках. Сніданок, обід і вечеря. Не було жахливого перепаду між життям, яким вона жила, і тим, що вона думала про це життя, темного рову, який я часто помічала в Сюзен, а, можливо, і в собі теж. Жодна з нас не могла відірватися на повну, проте згодом Сюзен відірветься так, що вже нічого не можна буде змінити. Я маю на увазі, що ми не зовсім вірили, що нам досить того, що маємо, а Тамара, здавалось, радісно сприймала світ як кінцеву точку. В її плани не входило робити щось інше — вона лише міняла порядок уже відомих частин, неначе життя було розширеною схемою посадки гостей.

Тамара готувала вечерю, чекаючи на мого батька. Вона здавалася молодшою, ніж зазвичай — як вона пояснила, вона вмила обличчя засобом, багатим на молочні протеїни, щоб запобігти утворенню зморщок. Її мокре волосся робило темнішими плечі завеликої на неї футболки, на бавовняних шортах — мереживна оборка. Вона була схожа на мешканку якогось гуртожитку, що полюбляє їсти попкорн і пити пиво.

— Подаси мені миску?

Я подала, і Тамара відібрала частину сочевиці.

— Без приправ, — вона закотила очі. — Для слабкого шлуночка серця.

Я відчула різкий спалах, що моя мати робила це для мого батька: невеличкі розради, невеличкі пристосування, щоб відобразити світ таким, яким його хоче бачити батько. Купувала йому десять пар шкарпеток, щоб він їх не розпаровував.

— Знаєш, іноді він, як дитина, — сказала Тамара, додаючи певну кількість куркуми. — Я залишила його на вихідні, а коли повернулася, то з їжі не було нічого, крім в’яленої яловичини і цибулини. Він би помер, якби йому довелося самому про себе піклуватися. — Вона глянула на мене — Проте я, мабуть, не мала б тобі це казати, так?

Тамара не була підла, але це здивувало мене — як легко вона розкритикувала мого батька. Мені не спадало на думку, що він міг би стати посміховиськом, помилятися, діяти, як дитина, чи безпорадно тинятися по світу, потребуючи, щоб хтось указав йому правильний шлях.

Між мною і моїм батьком ніколи нічого жахливого не відбувалось. Оглядаючись назад, я не могла пригадати жодного моменту, жодної сварки з криками чи грюканням дверима. Було лише відчуття, яке потроху долало будь-які бар’єри, аж доки не стало очевидним, що він просто нормальна людина. Такий, як усі. Що він переймався тим, що про нього подумають інші, метав швидкий погляд у дзеркало поруч із дверима. Що він досі намагався самостійно вивчити французьку по касеті, і я чула, як він повторював слова собі під ніс. Те, як його живіт, який був більшим, ніж я пам’ятала, іноді проглядав через прогалину на сорочці, виставляючи шкіру, рожеву, як у новонародженого.

— Але я люблю твого батька, — сказала Тамара. Її слова були обережні, неначе вона їх запаковувала. — Правда. Він шість разів запрошував мене пообідати, перш ніж я погодилася, але це було так мило. Неначе він знав, що я скажу «так» ще до того, як погодилася.

Вона, здавалось, спохватилася — ми обоє подумали про одне. Мій батько жив тоді удома. Спав з моєю мамою в одному ліжку. Тамара здригнулася, безумовно чекаючи, що я скажу так багато, але я не могла опанувати себе. Це було дивно — я не ненавиділа свого батька. Йому хотілося. Як мені хотілося Сюзен. Чи моїй матері хотілося Френка. Хотілося, і було несила тому зарадити, бо то лише твоє життя, коли сам прокидаєшся вранці, тож як можна буде коли-небудь сказати собі, що те, чого ти хотів, було неправильно?

Ми з Тамарою лежали на килимі, головами до програвача, ноги зігнуті в колінах. У роті досі був терпкий присмак апельсинового соку. Ми ходили в кіоск за чотири квартали, щоб його купити. Дерев’яні підбори моїх босоніжок ляскали по тротуару, Тамара весело щебетала в теплій літній темряві.

Мій батько зайшов і усміхнувся, але я помітила, що його дратувала музика.

— Можете скрутити? — попросив він.

— Та ну, — мовила Тамара. — Це ж не так голосно.

— Так, — підтакнула я схвильовано від незвички бути союзником.

— Бачиш? — сказала Тамара. — Послухай донечку. — Вона машинально простягла руку, щоб поплескати мене по плечу. Батько вийшов, не промовивши жодного слова, тоді повернувся через хвилину і підняв голку, в кімнату увірвалася тиша.

— Ей! — сказала Тамара, сідаючи прямо, але батько вже поспішно вийшов, і я почула, що він почав приймати душ. — Та пішов ти, — пробурмотіла Тамара. Вона встала, на ногах ззаду залишилися відбитки вузликів килима. Вона глянула на мене. — Вибач, — сказала мимовільно.

Я чула, як вона низьким тоном розмовляла на кухні. Вона говорила телефоном і я бачила, як її пальці пронизували петлі шнура, знову і знову. Тамара сміялася, прикриваючи рота, складаючи долоню в чашоподібну форму біля слухавки. Я відчувала незручну переконаність, що вона сміялася над моїм батьком.

Я не знаю, коли зрозуміла, що Тамара покине його. Не одразу, але згодом. Вона подумки десь витала, змальовуючи для себе цікавіше життя, те, у якому ми з батьком будемо предметом для насмішок. Інший шлях масштабнішої, більш підходящої подорожі. Переміни своєї власної історії. Хто ж буде в мого батька тоді, для кого він зароблятиме гроші, приноситиме додому десерт? Я уявляла, як він відчиняє двері порожньої квартири після довгого робочого дня. Як кімнати будуть такими ж, якими він їх залишив, непорушеними присутністю іншої особи. І що буде момент, до того як він клацне світло, коли він, можливо, уявить інше життя, яке розкриється в темряві, щось за самотніми краями дивана, подушками, які досі тримали форму його тіла під час сну.

Багато молоді тікало з дому: іноді навіть просто з нудьги. Навіть не обов’язково причиною того мала бути трагедія. Вирішити повернутися на ранчо було неважко. Мій інший дім більше не був предметом вибору перед безглуздою ймовірністю, що мати затягне мене до відділку поліції. А що було в батька? Тамара, те, як вона наполегливо твердила про спорідненість з моєю юністю. Шоколадний пудинг після вечері, холодний з холодильника, як добова порція задоволення.

Можливо, до ранчо такого життя було б для мене достатньо.

Але ранчо доводило, що жити можна і простіше.

Що можна пройти через незначні людські слабкості до величнішої любові. Я, як і кожен підліток, вірила в абсолютну правильність і перевагу своєї любові. Що мої особисті почуття формують ясність. Це була любов, яку батько і навіть Тамара ніколи не змогли б зрозуміти, тож, звичайно, мені довелося піти.

У той час, як я увесь день дивилася телевізор у задушливій, надто темній квартирі батька, справи на ранчо були кепськими. Проте я лише згодом зрозуміла, наскільки. Проблема полягала в контракті — такого не мало статися, і Рассел не міг цього прийняти. Мітч говорив Расселу, що його руки зв’язані; що він не може змусити компанію, яка мала підписати контракт, змінити своє рішення. Мітч був успішний музикант, талановитий гітарист, але це було йому не під силу.

Це була правда — моя ніч з Мітчем здавалася жалюгідно беззмістовною, безпідставним шумом коліс. Але Рассел не вірив Мітчу, чи це більше не мало значення. Мітч заволодів загальною відразою. У нав’язливих тирадах, які збільшили свою частоту і довжину, Рассел звинувачував у всьому Мітча, того загодованого Іуду. 22-каліберні змінилися на Бентлайни[1], лють від зради Рассел навіював іншим. Рассел більше навіть не думав приховувати свій гнів. Ґай ніде не відставав від нього, вони зі Сюзен бігали до приміщення насосної станції, поверталися з очима чорними, як ікринки. Стріляли по мішенях серед дерев. Ранчо ніколи не було частиною більшого світу, але тоді його ізольованість наростала ще більше. Ні газет, ні телевізора, ні радіо. Рассел почав проганяти приїжджих і відправляти Ґая з дівчатами в кожен рейс по смітниках. Навколишній панцир дедалі міцнішав.

Я можу уявити, як Сюзен прокидалася тими ранками, не задумуючись про дні, що минали. Ситуація з їжею була катастрофічна, усе набувало злегка гнилуватого відтінку. Вони не їли достатньо білків, їхній мозок працював на самих лише вуглеводах і рідкісних бутербродах з арахісовим маслом. Такий темп відділяв Сюзен від почуттів — вона, мабуть, пройшла крізь фільтровану наелектризованість своєї власної нечутливості, неначе крізь глибокий океан.

Згодом всі вважатимуть за неймовірне, щоб будь-хто з ранчо залишився за такої ситуації. Ситуація була, безсумнівно, кепською. Але в Сюзен не було вибору: вона повністю віддала своє життя Расселу, і воно неначе стало річчю, яку він міг тримати у своїх руках, повертати його, зважувати. Сюзен та інші дівчата втратили змогу приймати конкретні рішення, від невикористання м’язи їхнього его ослабли і стали ні на що не здатними. Минуло стільки часу, як кожна з них була частинкою світу, де правильне і неправильне мало інакше значення. Якими б не були їхні інстинкти — докори сумління, занепокоєння — вони стали невиразними. Якщо ці інстинкти коли-небудь проявлялись узагалі.

Не будемо заходити далеко — я й сама знала, як воно бути дівчиною у світі, який калічив твою можливість повірити в себе. Мені були знайомі відчуття, які здавалися зовсім неблагонадійними, схожими на маячню, отриману з «Дошки Уїджа». У дитинстві я відвідувала сімейного лікаря після стресових ситуацій. Він чемно ставив питання: «Як ти почуваєшся? Як ти опишеш свій біль? Чи він був радше гострий чи поширений?» Я лише з розпачем дивилася на нього. Я потребувала, щоб мені роз’яснили, це було істинною причиною походу до лікаря. Пройти тест, пройти через апарат, який з променевою точністю міг би прочесати мій внутрішній світ і пояснити, у чому полягає правда.

Звичайно, дівчата не покинули ранчо: стерпіти можна багато чого. Коли мені було дев’ять років, я зламала зап’ястя, упавши з гойдалки. Шокувальний різкий удар, затьмарення від болю. Але навіть тоді, навіть коли моє зап’ястя набрякло, а манжет просяк кров’ю, я твердила, що в мене все гаразд, що нічого страшного, і мої батьки вірили, аж доки лікар не показав їм рентгенівський знімок, де було чітко видно, що кістки зламані.

12

Як тільки я спакувала все своє спорядження — моя відсутність швидко поглинулася, що, мабуть, було притаманно для таких кімнат, як ця. Я вирішила, що Тамара і батько вже пішли на роботу, але коли я зайшла до вітальні, батько пробурчав з дивана:

— Тамара купує апельсиновий сік чи ще якусь дурницю, — сказав він.

Ми сиділи разом і дивилися телевізор. Тамари довго не було. Батько безупинно потирав свіжопоголене підборіддя. На обличчі він був ніби варений. Рекламні ролики бентежили мене пронизливими емоціями, неначе насміхалися над нашою незручною мовчанкою. Мій батько нервово вимірював тишу. Місяць тому я відчувала б напруження від очікування. Вишукувала б будь-яку перлинку зі свого досвіду, щоб подарувати йому. Але я не могла більше докладати таких зусиль. Мій батько був більш пізнаваний для мене, ніж будь-коли і водночас більш незнайомий — він був просто людиною, чутливий до гострої їжі, робив припущення з приводу своїх іноземних ринків. Пихтів над своєю французькою.

Він устав одразу ж, як почув, що Тамара метушливо стромляє ключі в двері.

— Ми мали вийти з дому ще півгодини тому, — сказав він.

Тамара глянула на мене, переклала сумочку на інше плече.

— Вибач, — вона напружено усміхнулася.

— Ти знала, коли ми мали піти, — мовив батько.

— Я ж сказала, що мені шкода. — Їй, здавалось, і справді було шкода. Але тоді вона безпорадно перевела погляд на телевізор, затримала його на якийсь час, і одразу спробувала знову увімкнути увагу, проте я знала, що батько усе це помітив.

— Ти навіть не купила ніякого соку, — сказав він, у його голосі спалахнув біль.

Першою мене підвезла молода пара. Волосся дівчини було біляве, з жовтуватим відтінком, блузка — застібнута на зап’ястях. Вона увесь час поверталася, щоб усміхнутись, і запропонувати мені фісташки з кулька. Цілувала хлопця так, що мені було видно її гострий язик.

Я ніколи не їздила автостопом раніше, справді. Я нервувалася, коли замислювались, що могли подумати незнайомі про дівчину з довгим волоссям, — я нічого не знала про рівень насильства, щоб говорити про війну. Щоб говорити про студентів, які закидали цеглою поліцейських чи захоплювали пасажирські літаки, вимагаючи вильоту до Куби. Я ніколи не була в курсі всього цього, неначе лише дивилася фільм про те, яким має бути моє особисте життя. Але воно було інакшим, тепер, коли я їхала на ранчо.

Я безупинно уявляла момент, коли Тамара і батько повернуться додому з офісу, зрозуміють, що я зникла. До них повільно дійде, Тамара, мабуть, зробить висновки швидше, ніж батько. Квартира порожня, моїх речей немає. І, можливо, батько зателефонує матері, але що може зробити будь-хто з них? Яке покарання вони могли застосувати? Вони не знали, куди я втекла. Я вийшла за межі їхньої компетенції. Захопливою видавалася навіть їхня по-своєму наполеглива вимога відповіді: буде момент, коли їм стане цікаво, чому я пішла, певна похмура винуватість спливе на поверхню, і вони будуть змушені відчути всю її силу, бодай на секунду.

Я доїхала з тією парочкою до Вудсайда і чекала на автостоянці супермаркету «Кал-Март», аж доки мене не підвіз чоловік на деренчливому «Шевроле», по дорозі до Берклі, куди віз запчастини від мотоцикла. Щоразу, як він переїжджав через вибоїну, тарахкотів його заклеєний скотчем бардачок. Гіллясті дерева, залиті сонцем, швидко пролітали повз вікно, за ними простягалася пурпурова затока. Я тримала сумочку на коліні. Його звали Клод, і він, здавалось, соромився, наскільки це ім’я суперечило його зовнішності.

— Моїй матері подобався той французький актор, — пробурмотів він.

Клод, проглянувши свій гаманець, показав мені фото своєї доньки. Це була кругловида дівчинка з рожевою горбинкою на носі і немодними буклями. Клод, здавалось, відчув мою жалість, раптом схопився і забрав гаманець назад.

— Нікому з вас, дівчата, не варто цього робити, — мовив він.

Він похитав головою, і я побачила, що його обличчя злегка виражало інтерес до мене, усвідомлення, думала я, якою я була сміливою. Проте я мала знати, що коли чоловіки застерігають тебе, вони часто мають на увазі темний фільм, який прокручують у себе в голові. Якісь шалені вигадування, які доводять їхні винуваті заклики, що «безпечніше вдома».

— Розумієш, я хотів би жити, як ти, — сказав Клод. — Вільно і безтурботно. Просто подорожувати повсюди. Але завжди робота.

Він зиркнув на мене, а тоді знову подивився на дорогу. Перший напад дискомфорту — я добре зналася на певних проявах бажання чоловіків. Прочищення горла, оцінювальний захват у погляді.

— Такі, як ти, ніколи не працюють, еге ж? — сказав він.

Він клеївся, мабуть, але я не була впевнена. В його тоні була гіркота, гострота справжнього обурення. Можливо, я мала б боятись його. Цього старшого чоловіка, який бачив, що я самотня, який себе накрутив, неначе я йому щось винна, — найгірше, що може накрутити собі чоловік. Але я не боялася. Я була захищена, мене охоплювала весела і недоторканна легковажність. Я поверталася на ранчо. Я побачу Сюзен. Клод мені здавався ледь реальним: паперовий клоун, безвинний і кумедний.

…

— Тут добре? — запитав Клод.

Він під’їхав до території університету в Берклі, годинникової вежі і ступінчастих будинків, що густо заселяли пагорби. Він заглушив мотор. Я відчула спеку надворі, близький рух транспорту.

— Дякую, — сказала я, беручи свою сумочку і решту спорядження.

— Не поспішай, — сказав він, коли я почала відчиняти двері, — Просто посидь зі мною секундочку, гм?

Я зітхнула, але відкинулася назад на сидіння. Мені було видно сухі пагорби над Берклі, і я згадала одразу ж ті короткі моменти, коли взимку ці пагорби були зелені, повні і вологі. Я тоді ще навіть не знала Сюзен. Я відчувала, що Клод скоса дивиться на мене.

— Послухай, — Клод пошкрябував собі шию. — Якщо тобі потрібні гроші…

— Мені не потрібні гроші. — Я була безстрашна, знизала плечима на прощання і відчинила двері. — Ще раз дякую, — сказала я. — Що підвезли.

— Зачекай, — сказав він, хапаючи мене за зап’ястя.

— Відвали, — сказала я, викручуючи руку з наручників його хватки, з незнайомим запалом у моєму голосі. Перш ніж ляснути дверима, я побачила слабке і фиркаюче обличчя Клода. Я пішла геть, затамувавши подих. Ледь не сміючись.

— Суко! — окликнув Клод, але я не оглянулася.

…

Телеграф-авеню було переповнене: люди продавали фіміам, прикраси кончо, шкіряні сумки, що звисали вздовж паркана вулиці.

У місті Берклі міняли всі дороги того літа, тож на тротуарах зібралися купи каменю, по асфальті розриті канави, було схоже на фільм-катастрофу. Групка в убранні до землі тріпотіла брошурками переді мною. Хлопці, з голим торсом і незначними синцями на руках, міряли мене з голови до ніг. Дівчата мого віку волочили килимові сумки, що бовталися аж біля колін, одягнені у вельветові пальта, і це під час серпневої спеки.

Навіть після того, що сталося з Клодом, я не боялася їхати автостопом. Клод був усього лише безвинним поплавком у куточку мого сприйняття, що мирно дрейфувало до порожнього місця. Том був шостим, до кого я звернулася, відвівши плечі, занурився до свого автомобіля. Його, здавалось, тішило моє прохання поїхати з ним, неначе це було приводом, щоб я була поруч з ним. Він поспішно змів крихти з пасажирського сидіння, у тиші чулося, як вони сипалися на підлогу.

— Могло бути чистіше, — сказав він вибачливо, неначе я могла бути прискіпливою.

Том їхав на своєму маленькому японському автомобілі, оглядаючись через плече, перш ніж змінити смугу. Його картата сорочка була витерта на ліктях, але чиста й охайна, мене вразили його по-дитячому тонкі зап’ястя. Він відвіз мене аж до самого ранчо, однак це зайняло близько години часу, щоб доїхати з Берклі.

Він твердив, що провідував друзів з молодшого коледжу в Санта-Росі, проте брехун з нього був ніякий: я бачила, як рожевіла його шия. Він був увічливий студент із Берклі. Слухач підготовчих курсів при медичному коледжі, однак йому теж подобалися соціологія та історія.

— ЛБДж, — сказав він. — Зараз президентом.

Він був з великої сім’ї, як я зрозуміла, мав собаку Сістер і надто багато хатніх обов’язків: він проходив підготовчі літні курси. Він запитав, який у мене профільний предмет. Його помилка пожвавила мене — він, мабуть, подумав, що мені щонайменше вісімнадцять.

— Я не вчуся в коледжі, — сказала. Я хотіла пояснити, що ще не закінчила середньої школи, але Том миттєво почав захищатися.

— Я думав про це теж, — сказав він, — вибути, але хочу закінчити літні курси. Вони вже оплачені. Точніше, я не хотів би, але… — він замовк. Дивився на мене, аж доки я не зрозуміла, що він чекає на мою поблажливість.

— Буває, — сказала я, і цього, здавалось, було досить.

Він прокашлявся.

— То ти працюєш чи як? Якщо ти не вчишся? — сказав він. — Ой, можливо, це грубе питання. Ти не мусиш відповідати.

Я знизала плечима, імітуючи невимушеність. Хоч, можливо, я і почувалася невимушено під час цієї поїздки, неначе моє перебування у світі могло бути безперешкодним. Те, як просто я могла йти назустріч своїм потребам. Розмовляти з незнайомцями, діяти відповідно до ситуацій.

— Місце, куди я зараз їду, — я живу там, — сказала я. — Це велике угруповання. Ми піклуємося одне про одного.

Його погляд був зосереджений на дорозі, але він уважно слухав, коли я розповідала про ранчо. Про смішний старий будинок, про дітей. Водопровідно-каналізаційну систему, яку Ґай провів у дворі, безладно заплутані труби.

— Це схоже на «Міжнародний дім», — сказав він. — Я живу в такому. Нас п’ятнадцятеро. У холі є дошка, де розписано, коли чия черга які обов’язки виконувати.

— Так, можливо, — сказала я, хоч знала, що ранчо не має нічого схожого з «Міжнародним домом», де основними філософськими принципами є суперечки, хто залишив немитим посуд після вечері, де дівчина з Польщі щипає чорний хліб і плаче через розлуку з хлопцем.

— Хто господар цього дому? — запитав він. — Це щось на кшталт центру чи як?

Було дивно пояснювати комусь про Рассела, нагадувати, що є цілі світи, у яких Рассел чи Сюзен не фігурували.

— Він планує випустити свій альбом до Різдва, мабуть, — сказала я.

Я безупинно говорила про ранчо, про Рассела. З легкістю згадувала ім’я Мітча, як Донна того дня в автобусі, обдумано і ретельно розповідала про нього. Що ближче ми під’їжджали, то більше я хвилювалася. Як коні, що, забувши про свого наїзника, мчать стрілою після довгого застою у стійлі.

— Звучить мило, — сказав Том. Я могла сказати, що мої розповіді зачепили його, його риси обличчя виражали мрійливе захоплення. Він був заворожений, неначе казкою перед сном про інші світи.

— Ти міг би залишитися там на деякий час, — сказала я. — Якщо хочеш.

Том пожвавився від такої пропозиції, вдячність робила його сором’язливим.

— Лише, якщо я не буду тягарем, — сказав він, рум’янець згущувався на його щоках.

Я уявляла, як Сюзен та інші зрадіють, що я привела новенького. Розширення рядів, давні хитрощі. Широколиций прихильник, що возз’єднає свій голос з нашими і поповнить наші продовольчі запаси. Також було ще дещо, що я хотіла розбавити: напружена і приємна тиша в автомобілі, затхла спека здіймала випари від шкіри. Моє деформоване відображення у дзеркалах заднього виду, так, що я могла вловити лише стан свого волосся, веснянкувату шкіру плеча. Я набувала дівочих форм. Автомобіль переїхав через міст, минув завісу смороду від звалища. Мені було видно відрізок іншого віддаленого шосе біля води і болотисту поверхню, яка різко опускалася в долину, ранчо, що ховалося серед тих пагорбів.

Тимчасом ранчо, яким я його знала, було місцем, яке проіснувало недовго. Кінець був уже близько: переплітання особистих елегій. Мною керували надто оптимістичні імпульси. Різка внутрішня зміна, як тільки автомобіль Тома звернув на дорогу, що вела до ранчо: минуло два тижні, не так уже й багато, проте бажання повернутися було нестерпне. І лише, коли я побачила, що все досі там, досі живе, хоч напівсонне і дивніше, ніж будь-коли, чи вловила я хвилювання, що воно може зникнути. Усе те, що я любила, дивовижний дім — як у фільмі «Віднесені вітром», так мені здавалося, коли я знову наближалася. Замулений прямокутний басейн, наполовину порожній, з купами водоростей, не оштукатурений бетоном: це все могло знову стати моїм.

Коли ми з Томом вийшли з автомобіля, я на якусь мить завагалася, помітивши, що джинси Тома надто чисті. Можливо, дівчата будуть діставати його, можливо, це була погана ідея запросити його. Я переконувала себе, що все буде гаразд. Я спостерігала, як він поглинав загальну картину — як я розуміла, він був вражений, проте, мабуть, помітив і недоліки, самі лише скелети автомобілів. Дохла жаба дрейфувала на поверхні ставка. Але це були речі, які для мене вже здавалися непомітними, так само, як рани на ногах Ніко, із застряглими шматочками гравію. Мої очі вже звикли до текстури розпаду, тож мені здавалося, що я повернулась у коло світла.

13

Донна зупинилася, коли побачила нас. Вона тримала в руках клубок випраної білизни, яка мала запах запиленого повітря.

— Про-блемка, — запнулася вона. «Проблемка» — слово з давно забутого світу. — Та леді просто впіймала тебе, так? — сказала вона. — Добряче дісталося.

У неї були темні кола під очима, запалі риси обличчя, проте ці деталі приховувала фамільярність. Вона, здавалось, була доволі рада мене бачити, але коли я відрекомендувала Тома, вона швидко перевела погляд на мене.

— Він підвіз мене, — я пояснила послужливо.

Посмішка з’явилася на обличчі Донни, вона підкинула білизну вище, тримаючи її в руках.

— Усе гаразд, що я тут? — прошепотів мені Том, неначе я тут узагалі що-небудь означала. Ранчо завжди радо приймало гостей, обробляло їх, і я не могла уявити, що могло б стати причиною змін.

— Так, — сказала я, повернувшись до Донни. — Правда?

— Ну, — сказала Донна. — Я не знаю. Ти маєш поговорити зі Сюзен. Чи Ґаєм. Так.

Вона неуважно хихикнула. Вона була дивна, проте, як на мене, то це була пуста балаканина Донни, що могло викликати в мене навіть певну прихильність.

Якесь ворушіння у траві привернуло її увагу: ящірка, що поспішно шукала тіні.

— Рассел бачив гірського лева кілька днів тому, — зауважила вона, не зосереджуючись ні на кому конкретно. Її очі стали широкими. — Дико, еге ж?

— Гляньте, хто повернувся, — сказала Сюзен, у її привітанні відчувався гнів. Неначе я їздила в невеличку літню відпустку. — Ми думали, ти вже й дорогу сюди забула.

Проте вона ж бачила, що місіс Дютон зупинила мене. Сюзен не зводила очей з Тома, неначе це він був причиною того, що мене не було. Бідний Том, вражений зарослим травою двором, крутився на місці, неначе відвідувач музею. Його ніс зморщився від смороду, що поширювався від тварин і забитого нужника. На обличчі Сюзен була така ж ледь вловима зніяковілість, як на обличчі Донни: вони більше не могли уявити світ, де тебе може бути покарано. Раптом я відчула винуватість за ночі з Тамарою та цілі вечори, коли я навіть не згадувала про Сюзен. Я намагалася розповідати про квартиру батька так, щоб це звучало гірше, ніж насправді було, що начебто я була під наглядом кожну мить, страждала від безкінечних покарань.

— Господи, — Сюзен пирхнула. — Умерти можна.

Тінь від будинку ранчо простягалася по траві, неначе незвичайна кімната на свіжому повітрі, ми зайняли трохи тієї блаженної тіні, ряд москітів завис у слабкому післяполуденному світлі, повітря виблискувало з карнавальним лиском — знайомі тіла дівчат притискалися до мене, що допомагало мені оговтатися. Швидкий відблиск металу показався з-поміж дерев — Ґай рихтував автомобіль у задньому дворі ранчо, дзвін відлунювався і зникав. Сонні фігури дітей тинялися навколо невеличких калюж: хтось забув вимкнути шланг.

Гелен була обмотана ковдрою, затягнувши її аж до підборіддя, неначе бавовняний комір-стійку, а Донна безупинно намагалася стягнути її і виставити напоказ тіло королеви балу, гематому на стегні Гелен. Я усвідомлювала, що поруч Том зніяковіло сидить на землі, проте переважно моє серце завмирало від знайомих обрисів Сюзен, що сиділа поруч зі мною. Вона говорила швидко, на її обличчя виступав піт. Її сукня була поношена, проте очі сяяли.

Тамара і батько ще навіть не були вдома, розуміла я, і як дивно бути вже на ранчо, а вони ще навіть не знали, що я зникла. Ніко катався на триколісному велосипеді, який був замалим для нього. Велосипед поржавів і скрипів, коли він щосили тиснув на педалі.

— Милий хлопчик, — сказав Том. Донна і Гелен сміялися.

Том не зовсім розумів, що було смішного в тому, що він сказав, але він заморгав, неначе хотів розібратися. Сюзен зірвала соломинку трищетинника, сидячи в старому кріслі, витягненому з дому. Я шукала очима Рассела, але ніде його не бачила.

— Він поїхав ненадовго в місто, — сказала Сюзен.

Ми обоє повернулися на скрип: це просто Донна намагалася стояти на руках на ґанку, розмахуючи ногами. Вона звалилася на пиво Тома, але він лише перепросив, озирнувшись, неначе наткнувся на швабру.

— Господи, — сказала Сюзен. — Розслабся.

Вона витерла свої спітнілі руки об сукню, очі злегка вирячені — від швидкості вона заклякла, як китайська кішка. Дівчата середньої школи робили так, щоб залишатися худими, але я ніколи так не робила: це здавалося повною протилежністю до того максимуму, який асоціювався в мене з ранчо. До Сюзен було важче достукатися, ніж зазвичай, це були зміни, у яких я не хотіла зізнаватися сама собі. Я вирішила, що вона просто сердита. Вона не зосереджувала погляду ні на чому конкретно, зупиняла його на півдорозі.

Ми розмовляли як завжди, передавали косяк, від якого Том кашляв, але водночас я помічала інші речі, які викликали легку тривогу, — на ранчо було менше людей, ніж раніше, не було чужинців, які б топтались з порожніми тарілками, запитуючи, чи скоро буде обід. Кивали, закидаючи своє волосся назад, щоб покликати в довгу подорож автомобілем до Лос-Анджелеса. Також я ніде не бачила Керолайн.

— Вона була дивна, — сказала Сюзен, коли я запитала про Керолайн. — Неначе через шкіру було видно її нутро. Вона поїхала додому. Якісь люди приїхали і забрали її.

—Її батьки? — думка, що хто-небудь з ранчо мав батьків, здавалася безглуздою.

— Та все гаразд, — сказала Сюзен. — Фургон їхав у північному напрямку, думаю, до Мендосіно чи десь туди. Вона їх звідкись знала.

Я намагалась уявити картину, як Керолайн повернулася до батькового будинку, де б він не був. Мої думки не просувалися далі переконань, що Керолайн у безпеці і десь деінде.

Було видно, що Том почувається некомфортно. Я була переконана, що він звик до дівчат з коледжу, у яких була робота з частковою зайнятістю, абонемент у бібліотеці, розділені кінчики. Гелен, Донна і Сюзен були неотесані, від них надходили сумні нотки, які привертали і мою увагу. Після двох тижнів, проведених у близькості до її вбиральні, до її надмірного догляду за собою, у неї була навіть спеціальна нейлонова щіточка, яку вона використовувала лише для своїх нігтів. Я не хотіла помічати нерішучості Тома, що злегка зіщулювався, як Донна зверталася до нього.

— Що нового з приводу контракту? — запитала я голосно, очікуючи на підбадьорливі заклинання до успіху, щоб закріпити довіру Тома. Бо це все ж таки було ранчо, і все, що я говорила, було правдою — він мав лише відкритися для цього. Але Сюзен дивно глянула на мене. Інші дивилися на неї, щоб задати тон. Її погляд виражав, що справи не зовсім добрі.

— Мітч — клятий зрадник, — сказала вона.

Я була надто шокована, щоб уловити всю ненависть, яка переповнювала Сюзен: як узагалі таке могло бути, щоб Рассел не отримав контракту? Як міг Мітч не розгледіти в ньому аури дивної наелектризованості, якщо навіть повітря гомоном відбивалося навколо нього? Чи Рассел володів усіма цими силами лише тут? Але надмірний гнів Сюзен пройняв мене знову.

— Мітч виродок, хтозна-чому. Він брехав. Ці люди, — казала Сюзен. — Ці кляті йолопи.

— З Расселом такі жарти не пройдуть, — мовила Донна, киваючи головою. — Свого слова треба дотримуватися. Мітч ще не знає, хто такий Рассел. Расселу не потрібно буде навіть ударити палець об палець.

Рассел ляснув Гелен, тоді не надаючи тому великого значення. Тривожність, з якою я тоді була змушена боротися, на психологічному рівні змінити кут зору, щоб побачити речі інакше.

— Але Мітч міг би змінити свою думку, правда ж? — запитала я. Коли я, зрештою, глянула на Тома, то побачила, що він не звертав на нас уваги, його погляд притягувало щось за ґанком.

Сюзен знизала плечима.

— Не знаю. Він сказав Расселу більше не телефонувати, — вона пирхнула. — Дідько б його вхопив. Просто зник, неначе не давав жодних обіцянок.

Я думала про Мітча. Його хтивість тієї ночі, що робила його настільки брутальним, що він навіть не переймався, що я морщилася, коли він притискав моє волосся руками. Його затуманений погляд сприймав лише розмиті тіні, наші тіла — лише символи тіл.

— Але все гаразд, — сказала Сюзен, вимушено усміхаючись. — Це не…

Її несподівано перебив Том, який різко зірвався на ноги. Він з гуркотом спустився з ґанку і прожогом помчав у напрямку басейну. Він нерозбірливо щось кричав. Беззахисний, несамовитий крик.

— Що сталося? — запитала Сюзен, але я не знала, зашарівшись від розпачливого збентеження, що перемінилося на страх. Том досі кричав, спускаючись по сходинках у басейн.

— Дитина, — сказав він, — хлопчик.

Ніко: я впізнала мовчазну фігурку його тіла у воді. Ґанок спорожнів. Ми всі поспішили до басейну, Том уже витягував дитину з мулистої води. Було одразу ж видно, що з ним усе гаразд. Все було добре. Ніко сів на траву, мокрий, з ображеним виразом обличчя. Відштовхнув Тома, махав кулаком йому перед очима. Переважно він кричав через Тома, незнайомого чоловіка, який нагримав на нього, витяг його з басейну, коли він розважався.

— Що це було? — сказала Донна Томові. Вона недбало гладила Ніко по голові, неначе доброго собаку.

— Він скочив, — паніка полонила кожну часточку тіла Тома, його штани і сорочка промокли, взуття теж набралося вологи.

—І?

Очі Тома були широко розплющені, сповнені нерозуміння, чому, намагаючись пояснити, робить лише гірше.

— Я подумав, що він упав до басейну.

— Але в ньому є вода, — сказала Гелен.

— Ота волога штука, — посміюючись, мовила Донна.

— З дитиною все гаразд, — сказала Сюзен. — Ти налякав його.

— Буль-буль-буль, — у Гелен був напад сміху. — Ти подумав, що він мертвий, чи щось таке?

— Однак він міг потонути. Боже, та ви всі схиблені, чи що?

Вигляд Тома відповідав природному смороду води басейну, якою була просочена сорочка. У дворі виблискувало на сонці старе залізяччя. Ніко встав, труснув волоссям. Посопів трішки з дивовижною дитячою гордістю. Дівчата всі сміялися, тож йому з легкістю вдалось їх покинути, ніхто не помітив, що він відійшов. Я вдала, що також не переймаюся, ніби теж уважала, що все гаразд, але Том мав жалюгідний вигляд, його паніка вирвалася на поверхню, не маючи місця, куди відступити, навіть хлопчик сердився на нього. Мені було соромно, що я привела його, за те, що він спричинив таку метушню, до того ж Сюзен пильно дивилася на мене, тож я була переконана, що це була безглузда ідея. Том дивився на мене, шукаючи підтримки, але побачив віддаленість у моєму обличчі, як я повільно опустила очі і втупила їх у землю.

— Я просто думаю, що ви могли б бути обережнішими, — сказав Том.

Сюзен фиркнула:

— Ми маємо бути обережними?

— Я був рятувальником, — сказав він уривчастим голосом. — Людина може потонути навіть там, де неглибоко. Але Сюзен не слухала, корчила гримаси Донні. Я подумала, що їх спільна відраза стосувалася і мене. Я не могла цього стерпіти.

— Розслабся, — сказала я Тому.

Том глянув ображено:

— Це жахливе місце.

— Тоді тобі краще поїхати, — сказала Сюзен. — Хіба це не чудова ідея? — вона відправляла його, на її обличчі з’явилася порожня, злісна посмішка — вона була підлішою, ніж мала б бути.

— Можна тебе на секундочку? — сказав до мене Том.

Сюзен засміялася:

— О, Боже. Починається.

— Усього лише на секундочку, — сказав він.

Коли я завагалася, Сюзен зітхнула.

—Іди, поговори з ним, — сказала вона. — Господи.

Том пішов геть від інших, і я невпевнено покрокувала за ним, неначе через відстань можна було запобігти інфікуванню. Я постійно оглядалася, дівчата прямували до ґанку. Мені хотілося бути серед них. Я була розлючена на Тома, його дурні штани, копицю волосся на голові.

— Що? — сказала я нетерпляче, напруживши губи.

— Я не знаю, — я просто подумав… — він завагався, кинувши погляд на дім, смикнувши за сорочку. — Ти можеш повернутися зі мною негайно, якщо хочеш. Сьогодні вечірка, — сказав він. — У «Міжнародному домі».

Я могла собі це уявити. Крекери «Ріц», групи серйозних людей штовхатимуться навколо миски з морозивом. Розмовлятимуть про «СДС», порівнюватимуть списки літератури. Я злегка знизала плечима. Він, здавалось, зрозумів цей жест.

— Можливо, мені варто записати тобі свій номер телефону, — сказав Том. — Це номер телефону, що у спільному холі, але ти зможеш попросити, щоб мене покликали.

Я чула сильну хвилю сміху Сюзен, що поширювався повітрям.

— Усе гаразд, — сказала я. — Тут усе одно немає телефону.

— Вони не зовсім милі, — сказав Том, пильно дивлячись мені у вічі. Він був схожий на сільського проповідника після хрещення, мокрі штани прилягали до його ніг.

— Що ти знаєш? — сказала я, тривожний жар підступав до моїх щік. — Ти їх навіть не знаєш.

Том зробив жест руками, яким змусив мене перерватися.

— Це купа сміття, — говорив він із гнівом. — Хіба ти цього не бачиш?

Він указав на дім, що валиться, переплетені перерослі бур’яни. Зовсім непридатні автомобілі, бочки від бензину, ковдри для пікніка, покинуті для цвілі і молі. Я бачила все це, але ні на що не звертала увагу: я вже сердилася на нього і більше не було чого казати.

Від’їзд Тома давав дівчатам можливість повернутися до своєї природності, не ламатися перед поглядом стороннього. Більше не було ні спокійної сонної балаканини, ні заспокійливої натягнутості легкої тиші.

— Де твій особливий друг? — сказала Сюзен. — Твій старий приятель? — її нещирий вираз обличчя, її нога погойдувалася, хоч вираз обличчя був порожній.

Я намагалася розсміятись, як вони, але не знала, чому мене засмучувала думка, що Том повернувся до Берклі. Він мав рацію з приводу безладу у дворі, яким була завалена більша його частина, і, можливо, з Ніко справді могло щось статися, і що тоді? Я помітила, що схудли всі, а не лише Донна, волосся ламке, темні мішки під очима. Коли вони сміялися, я мигцем побачила наліт на їхніх язиках, очевидно від голоду. Зовсім несвідомо я покладала чимало надій на повернення Рассела, бажаючи, щоб він прихилив хиткі куточки моїх думок.

— Пропажа, — посвистуючи, мовив Рассел, коли помітив мене. — Ти увесь час тікаєш. Це крає наші серця, коли ти покидаєш нас.

Я намагалася переконати себе, побачивши знайомий вираз обличчя Рассела, що ранчо було таким самим, проте коли він обійняв мене, я помітила, що на лінії його підборіддя щось змінилось. Це були його баки. Вони були не крапковим пунктиром, як волосся, а суцільними. Я придивилася і побачила, що вони були намальовані вугільним олівцем чи підводкою для очей. Це стривожило мене; порочність, невеличкий обман. Як знайомий хлопець з Пенталуми крав косметику з магазину, щоб приховати вугрі. Рассел масажував мені шию, посилаючи маленькі часточки енергії. Я не могла сказати, чи він був сердитий, чи ні. Як швидко всі зосередили свою увагу на його приході, зграєю кинулися за ним слідом, неначе обідрані каченята. Я намагалася йти поруч зі Сюзен, переплести руку через її руки, як у давні добрі часи, але вона лише усміхнулася, сухо й незосереджено, вивільнилася, рішуче йдучи слідом за Расселом.

…

Я дізналася, що Рассел переслідував Мітча протягом кількох останніх тижнів. Без попередження заявлявся до його дому. Посилав Ґая поперевертати його сміттєві баки, щоб Мітч приходив додому і заставав газон засміченим зім’ятими коробками з-під пластівців і порваним вощеним папером і фольгою із залишками їжі. Доглядач дому Мітча також бачив Рассела там, лише один раз — Скотті розповів Мітчу, що помітив типа, який припаркувався перед воротами, просто пильно дивився, а коли Скотті попросив його поїхати геть, Рассел посміхнувся і сказав, що він колишній власник будинку. Рассел заявлявся також у дім інженера зі звукозапису, намагаючись випросити плівки з його записами з Мітчем. Дружина того чоловіка була вдома. Згодом вона згадувала, що розсердилася на звук дверного дзвінка: їхня новонароджена дитина спала в найвіддаленішій спальні. Коли вона відчинила двері, то побачила Рассела в його неохайному ковбойському костюмі, з підозрілою посмішкою.

Вона чула історії про ці записи від свого чоловіка, тож знала, хто такий Расссел, але не злякалася. Не дуже. Він не був схожий на людину, якої боїшся при першій зустрічі, і коли вона сказала йому, що чоловіка немає вдома, Рассел знизав плечима.

— Я міг би просто дуже швиденько забрати записи, — сказав він, напружено дивлячись повз неї. — Зайду і вийду, і все. У цей момент їй стало трішечки тривожно. Вона застромила ступні ще далі у свої старі тапочки, хвилюючись за немовля, що спало в кінці коридору.

— Він тримає їх усі на роботі, — сказала вона, і Рассел їй повірив.

Жінка згадувала, що чула шум у дворі пізніше, того ж вечора, метання чогось у троянди, але коли вона виглянула з вікна, то не побачила нічого, окрім укритого галькою шосе, стриженого газону, освітленого місячним світлом.

Перший вечір аж ніяк не був схожий на колишні вечори, які пожвавлювала дитяча милість наших облич, — я гладила собаку, який винюхував любов, привітно почухала йому за вухом, моя рука рухалася, задаючи веселий ритм. А також вечори були дивні, коли ми всі приймали кислоту, або Рассел п’яний виконував різні трюки на мотоциклі. Однак мені ніколи не було страшно. Той вечір був інакший, біля кола з каміння з невеличким вогнищем всередині. Ніхто не звернув уваги, коли язики полум’я майже згасли, змішана енергія всіх і кожного була спрямована на Рассела, який рухався, мов натягнута резинка перед пострілом.

— Просто зараз, — сказав Рассел. Він задавав певний ритм, награвав жваву мелодію. — Я щойно склав її, але це вже хіт.

Гітара була не налаштована, звучали фальшиві ноти — Рассел, здавалось, цього не помічав. Його голос був поспішний і схвильований.

— А ось ще одна, — сказав він. Він покопався з кілками, перш ніж розпочати розладнане бринькання. Я намагалась уловити погляд Сюзен, але її увага була прикута до Рассела.

— Це майбутнє музики, — мовив він, перекрикуючи шум. — Вони думають, що знаються на музиці, бо слухають пісні по радіо, але це не так. Насправді в них немає любові в серцях.

Здавалось, ніхто не помітив його слів, які розв’язували межі: вони всі підтакували, що б він не говорив, їхні уста викривлялися, виражаючи взаємне почуття. Рассел був генієм, саме так я говорила Тому — можу собі уявити жалість на обличчі Тома, якби він був там і бачив Рассела, і це викликало в мені ненависть до Тома, бо я теж чула всі ті пропуски в пісні, від яких вона здавалася грубуватою, навіть не грубуватою, а просто поганою: солодкувата сентиментальність, слова про кохання, такі самі примітивні, як у старшокласниці серце, намальоване пухкенькою рукою. Сонячне сяйво, і квіти, і усмішки. Але я не могла зізнатися собі в цьому навіть тоді. Яким було обличчя Сюзен, коли вона дивилась на нього, — мені хотілося бути з нею. Я думала, що любити когось — це свого роду захисна міра, неначе зрозумівши масштабність і інтенсивність твоїх почуттів, той, кого ти любиш, має діяти відповідно. Так здавалося мені справедливо, ніби справедливістю вимірювалось усе на світі.

Іноді мені снилися сни, і коли я зрештою прокидалася, деякі образи або факти здавалися мені правдивими, несли далі ці переконання зі світу сновидінь до свого реального життя. І яким же було потрясіння усвідомлювати, що не одружена, і не зламала коду, щоб літати, — це був справжній смуток.

Фактично момент, коли Рассел сказав Сюзен, що треба піти до будинку Мітча Льюїса і провчити його — я увесь час думала, що була свідком цього: темна ніч, переривчасте сюркотання цвіркунців, примарні дуби. Але, звичайно, я не була. Я читала про це стільки, що вірила, що справді могла це бачити, сцену у згущених кольорах дитячої пам’яті.

У той час я чекала Сюзен в її кімнаті. Збуджено, відчайдушно чекала її повернення. Я намагалась обговорити з нею кілька моментів того вечора, тягнула її за руку, стежила за її поглядом, але вона увесь час відмахувалася від мене.

— Пізніше, — казала вона, і цього було досить, щоб уявити виконання цієї обіцянки в темряві кімнати. У грудях стиснуло, коли я почула, що хтось заходить до кімнати, розум набух від думок — Сюзен тут — але я відчула ніжний напористий погляд, і мої очі різко розплющилися — це була всього лише Донна. Вона кинула в мене подушкою.

— Спляча красуня, — хихикаючи, сказала вона.

Я спробувала повернутися до свого милого спочинку; простирадло нагрілося від совгання мого тіла, кожен почутий звук навіював на її повернення. Але вона не прийшла тієї ночі. Я чекала так довго, як могла, зривалась від найменшого шелесту чи скрипу, перш ніж зануритись у ковдру небажаного сну.

Насправді Сюзен була з Расселом. Атмосфера в його трейлері, мабуть, набула сексуальності, Рассел розповідав свій план щодо Мітча, вони із Сюзен втупили погляди у стелю. Я можу уявити, як він дійшов якраз до тієї межі, коли розгортав деталі, тож, можливо, Сюзен почне думати, що в неї теж була така ідея, що це була і її ідея теж.

— Моя маленька лиходійко, — воркував він до неї, дивлячись захоплено, що випадково можна було б назвати коханням. Було дивно думати, що Сюзен буде втішена в такі моменти, але вона й справді була. Його рука чухала їй голову, що викликало збуджуюче задоволення в людей, як і в собак, я можу уявити, як почало вибудовуватися напруження, бажання рухатися під ще більшим напором.

— Це має бути щось вагоме, — сказав Рассел. — Щось, що не зможуть проігнорувати. Я ніби бачу, як він накручує локон волосся Сюзен на палець і тягне, так легко, як тільки може, щоб вона не знала, чи те тремтіння, яке вона відчувала, — це біль чи задоволення.

Як він відчинив двері, проводжаючи Сюзен.

Сюзен була стривожена увесь наступний день. Поринала у власні думки, обличчя її виражало нетерпіння, вона постійно пошепки обмінювалася думками з Ґаєм. Я ревнувала, була доведена до розпачу, що не могла конкурувати з тією часточкою її, яка віддавалася Расселу. Вона закрилась, і я була далеким інтересом.

Я приховувала своє збентеження, прагнучи підбадьорливих пояснень, але коли усміхалася до неї, вона кліпала з віддаленим пізнанням, неначе я була незнайомкою, що повертала забуту нею записну книжку. Я і далі помічала застиглий погляд в її очах, зловісний вигляд її внутрішніх перемін. Згодом я зрозумію, що це була підготовка.

На вечерю була якась підігріта квасоля, що мала алюмінієвий присмак від скребків по підпаленій каструлі. Прокислий шоколадний торт з пекарні з морозним інієм. Вони хотіли їсти всередині, тож ми сиділи на потрісканій підлозі, тарілки схилилися в нас на колінах. Це змушувало згорбитися, як печерна людина, — здавалось, ніхто не їв надто багато. Сюзен притисла палець до торту і роздивлялась його крихти. Їхні погляди, що пересікалися через усю кімнату, спалахували пригніченою таємничістю, конспірацією вечірки-сюрпризу. Донна передала Сюзен ганчірку, надаючи тому якогось значення. Я нічого не розуміла, це була жалюгідна плутанина, від якої я залишалася сліпою і нетерплячою.

Я змушувала себе заговорити зі Сюзен, але, відвівши погляд від огидного вмісту своєї тарілки, я побачила, що вона вже встала, їхні рухи передавали інформацію, незрозумілу для мене.

Вони кудись збиралися, я зрозуміла це, коли наздогнала її, йдучи слідом, за світлом її ліхтарика. Похитування, заціпеніння відчаю: Сюзен збиралася мене лишити.

— Дозвольте мені теж поїхати, — сказала я, намагаючись не відставати, йдучи слідом і протоптуючи стежку в траві.

Я не бачила обличчя Сюзен.

—Їхати куди? — запитала вона рівним голосом.

— Будь-куди, туди, куди й ви, — сказала я. — Я знаю, ви кудись збираєтеся.

З’явилися нотки роздратування:

— Рассел не казав, щоб ти їхала.

— Але я хочу, — мовила я. — Будь ласка.

Сюзен не сказала «так». Але вона достатньо вповільнилася, що я могла йти з нею в ногу, рішучою, незнайомою мені ходою.

— Тобі треба переодягнутися, — сказала Сюзен.

Я глянула вниз, намагаючись зрозуміти, що викликало в ній відразу: мої джинсові шорти, довга сорочка.

— У темний одяг, — сказала вона.

14

Ця поїздка на автомобілі була така ж замовчувана і неправдоподібна, як затяжна хвороба.

Ґай за кермом, Гелен і Донна поруч з ним. Сюзен сіла на заднє сидіння, пильно дивилась у вікно, а я сиділа просто біля неї. Опускалася глибока і темна ніч, автомобіль їхав під вуличними ліхтарями. Їхнє світло сірчаного кольору пропливало обличчям Сюзен, усіх охопило заціпеніння. Іноді мені здається, що я ніколи не покидала машини. Що я завжди була там.

Рассел залишився на ранчо тієї ночі. Але мені це навіть не видалося дивним. Сюзен та інші були його поплічниками, вирушили у світ — так завжди було. Ґай, неначе його секундант на дуелі, Сюзен, Гелен і Донна не вагалися. Рус теж мала їхати, але не поїхала — вона заявляла згодом, що в неї було погане передчуття, тож вона залишилася, але я не знаю, чи це була правда. Чи Рассел затримав її, оцінивши її непіддатливу моральність, що могло скувати її в реальному світі? Рус із Ніко, своєю дитиною. Рус, яка справді стала головним свідком проти інших, говорила, стоячи в білій сукні, з волоссям, розділеним посередині.

Я не знаю, чи Сюзен сказала Расселу, що я їду — ніхто ніколи не дасть відповіді на це питання.

В автомобілі було увімкнене радіо, грали сміховинні іноземні саундтреки про життя інших народів. Інших людей, які готувалися до сну, матерів, які вигортали в сміття недоїдки курки після вечері. Гелен торохтіла про кита, якого викинуло на берег в Пісмо, і як ми думаємо, чи правда, що це знак, що скоро буде велика катастрофа? Тоді підвелася на коліна, неначе ця ідея захопила її.

— Нам треба буде з’їздити в пустелю, — сказала вона. Ніхто не клюнув на її приманку: в автомобілі панувала тиша. Донна щось бурмотіла, а Гелен стисла зуби.

— Можеш відчинити вікно? — сказала Сюзен.

— Мені холодно, — нила Гелен, як дитина.

— Ну-бо! — сказала Сюзен, б’ючи по спинці сидіння. — Я тут, чорт забирай, уже плавлюся.

Гелен опустила скло, і автомобіль наповнило повітря з відтінком вихлопних газів. Солоністю близького океану.

І я була там, серед них. Рассел змінився, усе стало похмурим, але я була із Сюзен. Її присутність заспокоювала будь-які хвилювання. Як дитина, яка вірить, що якщо її мати не спить у нічний час, то цим проганяє монстрів. Дитина, яка не може навіть подумати, що її мати теж налякана. Мати, яка розуміє, що в обмін вона більше нічого не може запропонувати, окрім як своє слабке тіло.

Можливо, якась часточка мене знала, до чого все йшло, віддалений проблиск в імлі. Може, у мене було передчуття імовірної траєкторії, але я все одно поїхала. Пізніше того літа і в різні моменти свого життя я перебирала ту ніч крихта за крихтою, почуваючись сліпою.

Усе, що Сюзен сказала, це те, що ми маємо навідатися до Мітча. Її слова були пронизані жорстокістю, якої я раніше не чула, але нехай навіть так, десь у глибині я здогадувалась: ми збираємось зробити те, що й у будинку Дютонів. Ми здійснимо тривожні обманні вторгнення, щоб Мітч на мить злякався, був змушений перепланувати своє життя інакше. Добре — відраза Сюзен до нього викликала і розпалювала мою власну. Мітч, з його товстими, дослідницькими пальцями, затинаннями під час безглуздої балаканини, коли він розглядав нас. Неначе його мирські слова могли б задурити нам голову, відвернути нашу увагу від його мерзенного хтивого погляду. Мені хотілося, аби він почувався слабким. Ми увірвемося до будинку Мітча, як підступні примари з іншого царства.

Правда, я й справді так почувалася. Було відчуття, що всіх нас, хто в автомобілі, щось об’єднує, прохолодний подув з інших світів на нашу шкіру і волосся. Але я ніколи не задумувалася, жодного разу, що інший світ може бути мертвим. Я справді не могла повірити в це, аж доки новини не набрали шалених обертів. Після того, звичайно, присутність смерті, здавалось, накладала відбиток на все, як легкий туман, що, не маючи запаху, наповнював автомобіль, притискаючись до вікон, туман, який ми вдихали і видихали, і який набував форми кожного сказаного нами слова.

Ми заїхали не так далеко, минуло хвилин з двадцять, як ми від’їхали від ранчо, коли Ґай уповільнив швидкість, проїжджаючи вузькими темними вигинами пагорбів, а, опинившись на довгих просторах рівнини, пришвидшився. Ми проминули евкаліптову памолодь, за вікном туманний холодок.

Моя настороженість фіксувала все з ретельною пронизливістю. Радіо, порухи тіл, профіль обличчя Сюзен. Я уявляла це, як те, що в них було завжди, цю мережу взаємної присутності, як щось надто близьке, аби його ототожнювати. Просто відчуття підтримки спільного захвату, належність до нього.

Сюзен поклала руку на сидіння між нами. Це навіяло мені бентежні спогади. Я згадала, як вона схопила мою руку в ліжку Мітча. Плямисту поверхню її нігтів, ламких від поганого харчування.

Я була одержима безглуздою надією, вірячи, що назавжди залишусь у блаженному просторі її уваги. Я спробувала дотягтися до її руки. Торкнулась її долоні, неначе хотіла передати записку. Сюзен трохи здивувалася і здригнулася від переляку, який я не помітила, аж доки він не розвіявся.

— Що? — спохватилася вона.

Моє обличчя втратило будь-які вміння що-небудь приховувати. Сюзен, мабуть, побачила надмірне прагнення любові. Мабуть, визначила його глибину, неначе вкинула в криницю камінчик, але звуку досягнення дна не було. Її очі стали похмурі.

— Зупини автомобіль, — сказала Сюзен.

Ґай їхав далі.

— Зверни на узбіччя, — сказала Сюзен. Ґай оглянувся на нас, а тоді звернув на узбіччя правої смуги.

— Що таке… — мовила я, але Сюзен мене перебила.

— Виходь, — сказала вона, відкривши двері. Роблячи це так швидко, що я не змогла зупинити її, спершу клацнула котушка, а вже тоді почувся звук.

— Припини, — мовила я, намагаючись говорити так, наче це жарт. Сюзен уже була надворі, чекала, коли вийду я. Вона не жартувала.

— Але тут нічого немає, — сказала я, відчайдушно обвівши поглядом шосе. Сюзен нетерпляче поступилася. Я безпорадно глянула на інших. Їхні обличчя освітлювало світло зі стелі салону, роблячи риси холодними і нелюдськими, неначе бронзові фігури. Донна відвела погляд, але Гелен розглядала мене з лікарською допитливістю. Ґай пересунувся на сидінні водія, регулюючи дзеркало. Гелен пробурмотіла щось собі під ніс — Донна втихомирювала її.

— Сюзен, — сказала я, — будь ласка, — у голосі звучала безсилість.

Вона нічого не сказала. Коли я нарешті просунулася вздовж сидіння і вийшла, Сюзен навіть не завагалася. Пірнула назад до авто і зачинила двері, світло на стелі вимкнулося і повернуло їх у темряву.

А тоді вони поїхали геть.

Я розуміла, що залишилася сама, хоч і мала наївне бажання — вони повернуться, це лише жарт, Сюзен ніколи не залишила б мене так, нізащо — я знала, що мене покинули. Я могла лише віддалитися, здійнятися десь над посадкою дерев і подивитися вниз на дівчину, яка стояла сама в темряві. Я такої не знала.

15

Першими днями ширилися різні чутки. Говард Смітет говорив, але помилково, що Мітча Льюїса було вбито, проте це було відкореговано швидше, ніж інші плітки. Девід Брінклі розповів про шість жертв, порізаних і підстрелених і залишених на газоні. Тоді кількість змінилася на четверо людей. Брінклі був перший, хто заявляв про наявність там і каптурів, і петель, і сатанинських символів, почалася ця плутанина через серце на стіні вітальні. Намальоване кінчиком рушника, вмоченим у кров матері.

Така плутанина була виправдана — звичайно, вони надавали мерзенне значення фігурі, вважали, що ця мазанина передавала якусь таємничість і приреченість. Було легше уявити, що це був слід після чорної меси, ніж фактично повірити в правду: що це всього-на-всього було серце, яке кожна закохана дівчина машинально малює в блокноті.

Пройшовши з милю дорогою, я підійшла до закритої станції «Тексако», що була неподалік. Я виходила на світло ліхтарів і ховалася назад у темряву, які утворювали звук, неначе смажили бекон. Я похиталася на пальчиках, розглядаючи дорогу. Коли я нарешті зрозуміла, що за мною ніхто не їде, то набрала номер батька з таксофона. Відповіла Тамара.

— Це я, — сказала я.

—Іві, — сказала вона. — Дякувати Богу. Де ти? — я уявила, як вона на кухні звиває шнурок, збираючи його у спіраль. — Я знала, що ти скоро зателефонуєш. Я так і казала твоєму батьку.

Я пояснила, де перебуваю. Вона, мабуть, чула ламкість мого голосу.

— Я вже виїжджаю, — сказала вона. — Залишайся на місці.

Я сіла на бордюр і чекала, прихилившись до колін. Повітря було прохолодне, що було першим провісником осені, сузір’я фар по 101-му шосе, великі вантажівки піднімалися вгору, набираючи швидкість. Я вигадувала виправдання для Сюзен, якесь пояснення її поведінки й одразу ж усе відкидала. Але не було нічого, окрім жахливого, безпосереднього усвідомлення — ми ніколи не були близькими. Я нічого не означала.

Я відчувала, що на мене дивилися з цікавістю водії вантажівок, які купували пачечки з соняшниковим насінням на автозаправці і хвацько плювали тютюн на землю. Знайома хода і ковбойські капелюхи. Я знала, що вони оцінюють факти моєї самотності. Мої голі ноги і довге волосся. Від мене, мабуть, надходили хвилі люті, які забезпечували мій захист, відлякуючи їх — вони не чіплялися до мене.

Нарешті я побачила, що наближається білий «Плімут». Тамара не глушила мотору. Я сіла на пасажирське сидіння, вдячність за знайоме обличчя Тамари змусило мене зашарітися. Її волосся було мокре.

— Не було часу його сушити, — сказала вона. Погляд, яким вона на мене глянула, був добрий, проте таємничий. Було помітно, що вона глянула на мене, щоб поставити кілька питань, проте, мабуть, знала, що я не пояснюватиму. Прихований світ, у якому живуть підлітки, які повертаються час від часу, лише коли вимушені, привчаючи своїх батьків очікувати на їхню відсутність. Я вже зникала раніше.

— Не хвилюйся, — мовила вона. — Він не сказав твоїй мамі, що ти пішла. Я казала йому, що ти з’явишся, тож вона буде лише зайвий раз хвилюватися.

Моє горе було подвоєне, особистий сенс відсутній. Сюзен покинула мене, назавжди. Вільне падіння, шок, отриманий від пропущеної сходинки. Тамара рилася в сумочці однією рукою, аж доки не знайшла маленьку золотисту коробочку, покриту рожевою тисненою шкірою. Схожа на коробочку для візиток. Всередині був невеличкий косяк, і вона кивнула на бардачок — я знайшла запальничку.

— Батьку не скажеш? — вона зробила затяжку, не зводячи очей з дороги. — Він може сваритися зі мною теж.

Тамара говорила правду: батько не зателефонував матері, і хоч його трясло від гніву, проте він був збентежений теж, неначе його донька — це домашня тваринка, яку він забув погодувати.

— Тобі могли завдати шкоди, — сказав він, неначе актор, який намагається пригадати слова.

Тамара спокійно поплескала його по спині, по дорозі на кухню, а тоді налила собі коли. Покинувши мене з його гарячим, знервованим диханням, його переляканим виразом обличчя. Він розглядав мене з іншого кінця вітальні, його стурбованість сходила нанівець. Те, що відбувалося, не викликало в мене страху — просто батьків гнів. Що міг він мені зробити? Що міг у мене забрати?

А тоді я повернулася до своєї спокійної кімнати в Пало-Альто, світло лампи — безбарвне світло для бізнесменів, що подорожують.

Коли я вийшла наступного ранку, апартаменти були порожні. Мій батько і Тамара вже були на роботі. Хтось один з них — мабуть, Тамара — залишив фен увімкненим, схожі на штучні кімнатні рослини коливались від потоку повітря. Зостався всього тиждень до того, як я мала їхати до школи-пансіонату, і сім днів здавалися надто довгими, як для перебування в квартирі батька, відбути сім обідів, хоч водночас зовсім мало — у мене не буде часу на звички, на умовності. Я мала лише чекати.

Я увімкнула телевізор, слухала спокійний саундтрек, риючись на кухні. Коробка рисових пластівців у шафі зліва мала прозоре покриття: я їла їх повними жменями, а тоді розплющила порожню коробку. Я налила склянку холодного чаю, насипала купку крекеру, який мав гарний розмір і товщину покерних фішок. Перенесла їжу на диван. Перш ніж встигла відкинутися, я застигла перед екраном.

Неймовірна кількість фотографій, які подвоювалися і розширювалися.

Пошуки злочинця чи злочинців досі не дали результатів. Диктор сказав, що Мітч Льюїс не міг давати коментарів. Під моїми мокрими руками крекер перетворювався на крихти.

Лише по закінченні перегляду та ніч набула тепер відомої форми. Кожна деталь і кожен кадр вносили ясність. Настала мить, коли я спробувала припустити, яку роль я могла б відіграти. Як далеко могла б зайти. Найлегше було думати, що я не робила б нічого, що я б зупинила їх, моя присутність була б якорем, який би стримував Сюзен у царстві живих. Це було бажання, беззаперечне міркування. Але було й інше внутрішнє припущення, насуплене і завзяте. Як привид під ліжком, змія на верхівці сходів: можливо, я б теж робила щось.

Можливо, це було б легко.

Вони поїхали прямо до Мітча після того, як залишили мене на узбіччі дороги. Ще тридцять хвилин у машині, тридцять хвилин, мабуть, пожвавлені моїм вигнанням, об’єднали компанію у справжню колонію. Сюзен, сплівши руки, обперлася на переднє сидіння, втрачаючи амфітаміни, які забезпечували впевненість. Ґай звернув з шосе на дорогу на дві смуги, перетнув лагуну. Низькі обштукатурені мотелі біля з’їзду, обриси евкаліптів, гострота повітря. Гелен заявляла під час своїх свідчень на суді, що це був перший момент, коли вона виразила іншим свої застереження. Але я в це не вірю. Якщо в когось і виникали питання, то вони не випливали на поверхню, як плівчаста бульбашка, яка занурювалась і лопалась у їхніх мізках. Їхні сумніви слабшали, неначе подробиці сну. Гелен згадала, що залишила вдома свій ніж. Сюзен кричала на неї, проте вони відкинули ідею повертатися за ним. Вони вже були в екстазі, у полоні великої рушійної сили.

Вони припаркували форд на дорозі, навіть не переймалися тим, щоб заховати його. Коли вони підійшли до воріт Мітча, їхній розум, здавалось, застиг і зосередився на одному, неначе єдиний організм.

Я могла уявити загальну картину. Дім Мітча, яким його видно з гравійної дороги. Спокійна затока, загострений виступ вітальні. Їм усе це було знайоме. Вони жили з Мітчем протягом місяця ще до нашого знайомства, збільшували кредитні рахунки і підхоплювали молюсків через вологі рушники. Та все ж. Думаю, тієї ночі дім справив на них нове враження, гранований і яскравий, мов льодяник. Його мешканці були приречені, настільки приречені, що вони фактично співчували їм. Їхній повній безпорадності перед великими переміщеннями, їхні життя вже списані, неначе записаний заново шум на плівку.

Вони очікували застати Мітча. На це був налаштований кожен: тоді як Мітча викликали до Лос-Анджелеса, щоб працювати над треком, який він створив для «Кам’яних Богів», фільму, що так і не вийшов. Він вилетів останнім нічним рейсом американської авіатранспортної компанії міжнародного аеропорту Сан-Франциско, який приземлився в Бербанку, залишивши дім на Скотті, що постриг траву того ранку, але ще не почистив басейн. Колишня дівчина Мітча подзвонила і попросила переночувати з Крістофером у нього дві нічки, всього лише дві нічки.

Сюзен та інші були здивовані, побачивши незнайомців у будинку, яких вони раніше ніколи не зустрічали. Вони могли розцінити це як невдалий момент, обмінятися поглядами, повернутися до машини, мовчки зітхаючи. Але не повернулися. Вони зробили те, що Рассел сказав їм зробити.

Влаштувати сцену. Зробити щось таке, про що почули б усі.

Люди в основному будинку збиралися лягати спати, Лінда і її маленький хлопчик. Вона приготувала йому спагеті на вечерю і взяла виделкою кілька разів з його тарілки, але не переймалася тим, аби приготувати щось для себе. Вони спали в кімнаті для гостей — зі стьобаної дорожньої сумки на підлозі виглядав одяг. Замурзана плюшева ящірка Крістофера з блискучо-чорними ґудзиками-очима.

Скотті запросив свою дівчину, Ґвен Сазерленд, послухати музику і скористатись джакузі Мітча, доки того не було вдома. Їй було двадцять три, нещодавня випускниця коледжу в Марині, а зі Скотті вона зустрілася на барбекю в «Росс». Без особливої привабливості, проте Ґвен була доброю і товариською дівчиною, яку хлопці завжди просять пришити ґудзик чи привести їм до ладу волосся.

У них в обох було по кілька склянок пива. Скотті курив якусь траву, але Ґвен — ні. Вони проводили вечір у крихітній хатині, у якій Скотті дотримувався військових стандартів чистоти — простирадла на його матраці, по кутах туго натягнуті, як на лікарняному ліжку.

Сюзен та інші наткнулися спершу на Скотті, який дрімав на дивані. Сюзен принишкла, аби по звуку визначити, що Ґвен у ванній кімнаті, Ґай тим часом кивнув до Гелен і Донни, щоб вони йшли й обшукували головний дім. Ґай підштовхнув Скотті, штовхнув його під бік, аби той прокидався. Він фиркнув і здригнувся уві сні. На ньому не було окулярів — він опустив їх на груди, коли заснув — тож, мабуть, подумав, що Ґай — це Мітч, який повернувся раніше.

— Вибач, — сказав Скотті, думаючи про басейн, — вибач, — намацуючи свої окуляри.

Тоді Скотті незграбно їх одягнув і побачив ножа, який посміхався до нього з руки Ґая.

Сюзен схопила дівчину у ванній кімнаті. Ґвен була нахилена над раковиною, плюхкала водою в обличчя. Коли вона випрямилася, то краєм ока побачила постать.

— Привіт, — сказала Ґвен, по обличчю стікала вода. Це була добре вихована дівчина. Доброзичлива і навіть здивована.

Можливо, Ґвен подумала, що це подружка Мітча чи Скотті, проте вже за кілька секунд стало очевидним, що щось не так. Що в дівчини, яка посміхалась у відповідь (а Сюзен усміхалася властивою лише їй усмішкою), очі були неначе кам’яні.

Гелен і Донна зібрали жінку і хлопчика в головному будинку. Лінда була стурбована, її рука тремтіла на горлі, але вона йшла за ними. Лінда в кальсонах і завеликій футболці — вона, мабуть, думала, позаяк була спокійною і чемною, що все буде гаразд. Намагалася поглядом утішати Крістофера. Його повненька ручка з неохайними нігтями в її руці. Хлопчик не плакав до останнього; Донна казала, що спершу, здавалось, він був зацікавлений, неначе це була гра. Гра в хованки, в Алі-Бабу.

Я собі уявляю, чим у цей час займався Рассел. Можливо, вони розвели вогнище на ранчо, і Рассел грав на гітарі при мерехтливому світлі. Чи, може, він узяв Рус чи кого-небудь з дівчат до свого трейлера, і вони курили один косяк на двох і спостерігали за тим, як здіймався дим і зависав під стелею. Дівчина пишалася собою в його обіймах, увага лише їй, проте, звичайно, подумки він був зовсім далеко, у будинку на Еджвоте-Роад, з узбережжям за вікном. Я бачу перед собою його хитре знизування плечима, внутрішнє закочування очей, від чого вони ставали неначе відполіровані і холодні, як дверні ручки.

— Вони це робили, бо їм так хотілося, — згодом скаже він, сміючись судді в обличчя. Сміючись так сильно, що аж заходився. — Ви думаєте, це я змусив їх зробити бодай щось? Ви думаєте, ці руки зробили для того що-небудь? — Рассел сміявся так, що судовий виконавець був змушений вивести його з судової зали.

Вони зігнали всіх до вітальні головного будинку. Ґай змусив їх усіх сісти на великий диван. Жертви обмінювалися поглядами між собою, ще не розуміючи, що вони жертви.

— Що ви збираєтеся робити з нами? — Ґвен запитувала безупинно.

Очі Скотті округлилися, жалюгідна і спітніла Ґвен засміялася — можливо, вона раптом побачила, що Скотті більше не може захистити її. Що він просто молодий чоловік, його окуляри покрилися туманом, губи тремтіли і що вона була далеко від власного дому.

Вона почала кричати.

— Заткнися, — сказав Ґай, — Господи.

Ґвен спробувала припинити ридання, мовчки похитуючись. Лінда намагалася зберігати спокій Крістофера, навіть коли дівчата зв’язали всіх. Донна зав’язала руки Ґвен. Лінда притисла до себе Крістофера, востаннє перед тим, як Ґай, штовхнувши, розділив їх. Ґвен сиділа на дивані, спідниця задерлася, вона голосила. Відкриті стегна, досі мокре обличчя. Лінда бурмотіла до Сюзен, що вони можуть узяти всі гроші, які є в неї в сумочці, і якщо вони відвезуть її до банку, то вона зніме ще. Голос Лінди був монотонним і спокійним, хоч, звичайно, їй важко було опанувати себе.

Скотті був перший. Він упирався, коли Ґай затягував ремінь навколо його рук.

— Секундочку, — казав Скотті, — ей, — обурюючись через грубу схватку.

Але Ґай на те не зважав. Він вдарив ножем з такою силою, що рукоятка розкололась на дві частини. Скотті спробував відбитися, проте зміг лише звалитись на підлогу, намагаючись перекотитися, щоб захистити живіт. З носа і рота ключем била кров.

Руки Ґвен були зв’язані легко — як тільки лезо опустилось на Скотті, вона, смикнувшись, звільнилася і вибігла з вхідних дверей. Вона кричала безрозсудно і фальшиво, як у мультику.

Вона була вже майже біля воріт, коли спіткнулась і впала на газон. Перш ніж вона встигла встати на ноги, Донна була вже на ній. Підсунулася до її спини і колола, аж доки Ґвен чемно попросила, чи не можна зробити так, щоб вона вмерла.

…

Матір з сином вони вбили останніми.

— Будь ласка, — сказала вона, — я можу дістати грошей. — Але Сюзен не хотіла грошей. Від амфетамінів напружилися скроні, відчувалася магічна пульсація. Прекрасне дівоче серце шаленіло в грудях — набирало швидкості від наркотиків і безвиході. Лінда, мабуть, вірила, як зазвичай усі симпатичні люди вірять, що рішення можна знайти, що вона врятується. Гелен нагнула Лінду — її руки на плечах Лінди спершу були нерішучими. Лінда заплющила очі, оскільки знала, що наближалося.

Крістофер почав плакати. Припав до землі за диваном; його навіть не потрібно було схиляти. Його білизна просякла гірким запахом сечі. Плач перейшов у крики, які виражали всі його почуття. Матір на килимі більше не рухається.

Сюзен. Сюзен опустилася до землі, простягнувши до нього руки.

— Ходи сюди, — сказала вона. — Ну-бо.

Про ці деталі ніде не описувалось, проте я уявляла собі їх найбільше.

Як руки Сюзен, мабуть, були вже забризкані кров’ю. Свіжий медичний сморід плоті від її волосся і одягу. Я можу це уявити, бо знаю всі вирази її обличчя. Спокійну містичну ауру навколо неї, неначе вона рухалась у воді.

— Ну-бо, — сказала вона востаннє, і хлопчик повільно посунувся до неї. Згодом він був у неї на колінах, вона його тримала, дала йому ніж, немов подарунок.

Я не встала, аж доки репортаж новин не закінчився. Диван, здавалось, відділився від решти квартири і опинився в задушливому просторі. Образи здувались і розгалужувалися, неначе повзучі рослини з нічних жахіть. Байдуже море за будинком. Кадри поліцейських у сорочках, які крокують від вхідних дверей Мітча. Я бачила, що вони не поспішали, на те не було жодних причин — усе закінчилося. Уже нікого не врятуєш.

Я розуміла, що ці новини були сильніші за мене. Що я сприймала лише перший спалах побаченого. Я кренилася до виходу, вигадувала хитрощі: можливо, Сюзен відділилася від них, можливо, вона не брала в тому участі. Проте всі ці шалені бажання мали особисту відповідь, що відбивалася відлунням. Звичайно, вона робила це.

Ймовірностей ставало дедалі менше. Чому Мітча не було вдома? Як я могла пересікатися з тим, що наближалося. Як я могла проігнорувати будь-які ознаки. Моє дихання було вимушене від зусиль, які я докладала, щоб не заплакати. Я могла собі уявити роздратування Сюзен через мою стурбованість. Її спокійний голос.

Чому ти плачеш? — запитала б вона.

Ти ж навіть нічого не робила.

Було дивно уявляти, за який відрізок часу було розкрито вбивства. Що ця справа коли-небудь існувала окремо від Сюзен та інших. Проте для великого світу — існувала. Їх не спіймають ще протягом багатьох місяців. Злочин — такий близький від дому і такий жорстокий — викликав у всіх істерику. Будинки набули нового змісту. Раптом стали незахищеними, фамільярність укривала обличчя власників, неначе піддражнюючи їх, — ось вам вітальня, кухня, бачите, як мало це допомогло, уся ця фамільярність. Зрештою, дивіться, як мало це означає.

Новини волали під час вечері. Я постійно поверталася на мерехтіння в кутику ока, але це всього лише мінялися кадри в телевізорі або світло фар, що пропливало повз вікно апартаментів. Батько, дивлячись, почухував шию, його обличчя мало вираз, незнайомий для мене — він боявся. Тамара теж була небайдужа.

— Дитина, — сказала вона. — Все було б не так погано, якби вони не вбили дитину.

У мене була заклякла переконаність, що вони помітять це на мені. Зміни на моєму обличчі, очевидне мовчання. Але вони не помітили. Мій батько замкнув двері квартири, а тоді перевірив ще раз перед тим, як лягати спати. Я не спала, холодні на дотик руки спліталися при світлі лампи. Чи сталася бодай найменша помилка? Якби яскраві планети змінили свою орбіту чи змінна течія зруйнувала узбережжя — чи стало б це мембраною, яка відділяла б світ, у якому я мала чи не мала зробити це? Коли я спробувала заснути, всередині щось шалено крутилось і змусило мене розплющити очі. І ще дещо, якийсь фоновий шум — незважаючи ні на що, я сумувала за нею.

Логіка вбивств була надто спотворена, щоб її зрозуміти, було надто багато граней, надто багато хибних доказів. Усе, що в поліцейських було, — це тіла, окремі сцени смерті, неначе безладно розкидані картки. Це була випадковість? Чи був мішенню Мітч? Чи Лінда, чи Скотті, чи навіть Ґвен? Мітч був знайомий зі стількома людьми, як і кожна знаменитість, мав чимало ворогів і ображених друзів. Ім’я Рассела теж згадувалося Мітчем, але як одне з багатьох. До того часу, як поліція нарешті перевірила ранчо, вони вже покинули будинок і їхали на автобусі спусками і підйомами вздовж узбережжя, щоб заховатись у пустелі.

Я не знала, наскільки заплутаним було розслідування, поліцейські звертали увагу на усякі дрібниці — брелок на газоні, який, як зрештою виявилося, належав хатній робітниці, перевірили колишнього менеджера Мітча. Смерть надавала речам вимушеного значення, її зашифроване світло перетворювало все на докази. Я знала, що сталося, тож, здавалось, що поліція теж має знати і я очікувала на арешт Сюзен, на день, коли поліція прийде і шукатиме мене — тому що я залишила там свою сумку. Через Тома, того студента з Берклі, який, мабуть, зіставить убивць і шиплячу розповідь Сюзен про Мітча і звернеться в поліцію. Мій страх був сильний, проте безпідставний — Том знав лише моє ім’я. Можливо, він справді говорив з поліцією, як чемний громадянин, однак нічого з того не вийшло, їх завалювали дзвінками і листами різні люди, вимогами виконання обов’язків чи повідомленнями певних особистих відомостей. Моя сумка була звичайною сумкою, без особливих розпізнавальних ознак. Усередині — одяг, книга про «Зеленого лицаря», тюбик «Мерлі Норман». Власність дитини, що хоче бути дорослою. До того ж дівчата, мабуть, перебрали її, викинули непотрібну книжку, одяг узяли собі.

Я часто говорила брехню, але тут я більше мовчала. Я задумувалася про те, щоб розповісти Тамарі. Розповісти батьку. Але тоді я уявляла Сюзен, уявляла її покороблені нігті, її несподіваний різкий погляд на мене. Я нікому нічого не сказала.

Страх, що з’являвся за пильнуванням убивць, було неважко викликати. Я була зовсім одна тиждень перед школою-пансіонатом, ходила слідом за Тамарою і батьком з кімнати до кімнати, виглядала з вікон, шукаючи чорний автобус. Я не спала всю ніч, неначе моє нічне чергування могло б урятувати нас, години моїх страждань, проведених сам на сам. Це, здавалось, неймовірним, що Тамара чи батько не помічали, якою я була блідою, як несподівано розчарована в їхньому товаристві. Вони очікували, що життя йде впевненим кроком далі. Були речі, які було треба виконати, і я пов’язувала їх логічність із заціпенінням, яке заполонило все, що робило мене Іві. Моя любов до карамельок з корицею, мої сни — усе це змінилося на нове, зміни, у тому, що я кивала, коли до мене говорили, мила і витирала посуд після вечері, руки червоніли від гарячої води.

Я мала скласти речі у своїй кімнаті в будинку матері перед від’їздом до школи пансіонату. Мама замовила мені каталінську форму — я застала дві темно-сині спідниці і блузку з відкидним коміром, складені на ліжку, тканина мала запах увімкненого пилососа, як узята напрокат скатертина. Я навіть не поміряла одяг, склала його до невеличкої плоскої валізи зверху на кросівки. Я не знала, що ще складати і, здавалось, не сильно тим переймалася. Я роздивлялась кімнату, перебуваючи в трансі. Усі ті речі, які колись любила, — вініловий щоденник, амулет з моїм каменем, книга для малювання олівцем — здавалися нічого не вартими і непотрібними, неначе втратили надихущу силу. Було важко уявити дівчину, якій раніше подобалися ці речі. Яка завжди носила амулет на зап’ясті чи робила записи про свій день.

— Тобі потрібна більша валіза? — запитала мати, стоячи в мене на дверях і пильно дивлячись на мене. Її обличчя здавалося зім’ятим, а по запаху я могла визначити, скільки вона скурила. — Можеш узяти мою червону, якщо хочеш.

Я думала, що вона помітить зміни в мені, хоч батько і Тамара і не змогли. Дитяча кругловидість зійшла з мого обличчя, сильно загостривши мої риси. Але вона не звертала увагу ні на що.

— Цієї досить, — сказала я.

Мама зробила паузу, щоб оглянути мою кімнату. Майже порожню валізу.

— Форма підійшла? — запитала вона.

Я її навіть не міряла, проте кивнула, знову мовчки погодившись.

— Гаразд, гаразд, — коли вона усміхнулася, її уста розімкнулись, і я зрештою розслабилася.

Я ставила книжки до стінної шафи і знайшла два розмитих поляроїди, захованих під купою старих журналів. Несподівана поява Сюзен у моїй кімнаті: її запальна, дика усмішка, невеличкі груди. У мені могла виникнути відраза до неї за вживання декседрину і спітнілість під час жорстокого вбивства, проте в той же час я безпорадно піддалася дрейфу — це була Сюзен. Я розуміла, що мені краще позбутися фото, яке тепер могло бути звинувачувальним доказом. Але не могла. Я перевернула фото, заховавши його в книжці, якої більше ніколи не читала. На іншому фото була чиясь відвернена жирна потилиця, і я довго вдивлялась у нього, перш ніж зрозуміла, що то моя.

Частина четверта

Саша, Джуліан і Зев поїхали рано, і я залишилася сама. Дім став знову таким, як був. Окрім ліжка в сусідній кімнаті, де зім’яті простирадла увібрали в себе запах сексу, ставши ознакою чиєїсь присутності. Виправши простирадла в машині в гаражі, я склала їх на полиці шафи, підмела кімнату, надавши їй колишнього стану порожнечі.

Того дня я гуляла по холодному піску, поцяткованому подрібненими черепашками і рухливими дірками, де ховалися піщані краби. Мені подобався шум вітру у вухах. Вітер розганяв людей — студентки перших курсів університету кричали, тоді як їхні хлопці наздоганяли зубчасте покривало. Сім’ї, зрештою, здавалися і прямували до своїх автомобілів, несучи з собою складені стільці і вже поламані дешеві повітряні змії. Я була одягнена у дві спортивки і це дарувало мені захист, мої рухи були повільніші. Що кілька метрів натрапляла на величезні, скручені водорості. Сплетені і товсті, як пожежний шланг. Очищення від чужорідного об’єкта, здавалось, не від цього світу. Це були бурі водорості, хтось ще сказав, молочні водорості. Від того, що я знала їхню назву, це не робило їх менш дивними.

Саша ледь чутно попрощалася. Зариваючись під крило Джуліана, вона неначе ховала обличчя від мого співчуття. Вона вже втратила себе, я знаю, перейшла в те вигадане нею місце, де Джуліан був милий і добрий, а життя було веселе, а якщо не веселе, то цікаве, хіба це не було дорогоцінне, хіба це не означало щось? Я спробувала усміхнутися до неї, швидко відправити повідомлення по невидимій павутині. Але я ніколи не була такою, якою вона хотіла.

У Кармелі туман був щільніший, спускався на територію моєї школи, неначе буря. Шпиль каплиці, поруч море. У вересні я почала навчання, як і мала. Кармель було старомодним місцем, а мої однокласниці здавалися набагато молодшими, ніж були. У сусідки по кімнаті була колекція мохерових светрів, упорядкованих за кольорами. Стіни гуртожитку, пом’якшені гобеленами, що починали повільно насуватися під час комендантської години. Шкільний буфет, у якому учениці старших класів продавали чіпси, содову і цукерки. А як поводилися всі дівчата, неначе це була вища ступінь вишуканості і свободи, якщо тобі дозволили їсти в буфеті з дев’ятої до одинадцятої тридцять на вихідні. З їхніх розмов, хизувань і улюбленої музики було видно, що мої однокласниці були ще дітьми, навіть та, що приїхала з Нью-Йорка. Інколи, коли шпилі каплиці ховалися в тумані, деякі дівчата не могли зорієнтуватись і губилися.

Протягом перших кількох тижнів я спостерігала, як дівчата перегукувалися через увесь плац, несучи свої рюкзаки на спині чи в руках. Здавалось, вони рухалися за склом, як добре вгодовані й улюблені шибеники з детективних серіалів, зав’язуючи хвостики стрічкою і одягаючи картаті сорочки на вихідні. Вони писали листи додому і розповідали про улюблених кішечок і люблячих молодших сестер. Кімнати для відпочинку були володінням домашніх капців і халатів, дівчат, які їли «Чарльстоун Чю» з мініатюрних холодильників і юрмились біля телевізорів, аж доки, здавалось, психологічно поглинали катодні промені. Чийсь хлопець загинув під час скелелазіння у Швейцарії: усі зібралися навколо неї, охоплені сильним почуттям трагедії. Їхня драматична показна підтримка підкріплювалася заздрістю — погана вдача була досить рідкісною, щоб бути принадною.

Я переймалася, що дуже видавала себе. Що моя полохлива скритність була помітною. Але сама будівля школи — її особливості, фактично муніципальні ознаки — здавалось, прорізувалася крізь сутінки. На мій подив, у мене з’явилися друзі. Дівчина з гуртка поезії. Моя сусідка по кімнаті, Жасмін. Мій страх інші сприймали, як розріджене повітря, мою ізоляцію, як результат безрадісного життєвого досвіду.

Жасмін була з містечка, яке спеціалізувалося на вирощуванні великої рогатої худоби біля Орегону. Старший брат присилав їй комікси, де жінки-супергерої в замалих костюмах займалися сексом з восьминогами чи мультиплікаційними собаками. Жасмін казала, що він брав їх у друга з Мексики, і їй подобалося безглуздо бешкетувати, звисаючи головою з краю дивана.

— Цей просто здуріти можна, — фиркнула вона, кинувши комікс мені. Я намагалася приховати незрозуміле нездужання, спровоковане розбризканою кров’ю, мої груди важко здіймалися.

— Я на дієті, яка передбачає просто поділ їжі, — пояснила Жасмін, даючи мені один з «Меллоумарс», які вона тримала в шухляді письмового столу. — Я відкладала половину всього, але тоді в гуртожитку завелися миші і я більше не могла цього робити.

Вона нагадала мені Конні, яка так само сором’язливо відтягувала футболку від живота. Конні, яка навчалася зараз у старшій школі в Петалумі, ходила низькими сходами, їла ланч на тріснутому столику для пікніка. Я не знала, що думати про неї тепер.

Жасмін з неймовірною цікавістю слухала мої історії про дім, уявляючи, що я жила в тіні напису «Голівуд». У будинку рожевих мрій, де садівник підмітає тенісний корт. І не важливо, що я була зі звичайного містечка і говорила про це: інші факти були важливіші, такі, як ким була моя бабуся. Жасмін зробила висновок, що я мовчала від початку року саме через усе це — я дозволила собі вийти за межі. Я розповідала про хлопця, як про одного з багатьох.

— Він був відомий, — казала я. — Я не можу сказати, хто саме, але я жила з ним якийсь час. У нього пурпуровий член, — говорила я, здавлюючи сміх, і Жасмін сміялася теж. Кидаючи погляд у мій бік, її охоплювали заздрість і подив. Мабуть, так само, як я дивилася на Сюзен. Як легко було підтримувати постійний потік історій, бажаних розповідей, у яких запозичувалось усе найкраще в ранчо і складалось у нову форму, неначе орігамі.

З французької в мене була вродлива, нещодавно заручена вчителька, яка дозволяла дівчатам приміряти її каблучку. З малювання — міс Кук, яка працювала із заповзятістю першої роботи. Лінія макіяжу, яку іноді було видно на її підборідді, викликала в мене співчуття, проте вона намагалася бути доброю до мене. Вона не робила критичних зауважень, коли помічала, що я витаю десь у космосі, або схилила голову на складені руки. Якось вона взяла мене за територію коледжу, щоб з’їсти по хот-догу і випити гарячого шоколаду, який на смак був, як тепла вода. Вона розповідала мені, як переїхала з Нью-Йорка, аби влаштуватися на роботу, як у великому місті розжарюється асфальт, як її сусідський собака паскудив по всьому сходовому марші, як вона стала трішечки божевільною.

— Я збиралася з’їсти лише частинку їжі моєї сусідки по кімнаті. І не помітила, як уся їжа зникла. Від того я аж захворіла, — окуляри міс Кук звужували її очі. — Я ніколи не була така засмучена, хоч на те й не було серйозної причини, розумієш?

Вона зачекала, очевидно, щоб я доповнила її історію своєю. Очікуючи на сумну, прийнятну розповідь про зраду хлопцю чи матері в лікарні, жорстокі нашіптування підлої сусідки, про ситуацію, яка могла б викликати героїчне почуття стосовно мене, що допомогло б сприйняти мене як старшу і розумнішу. Від думки про те, щоб розповісти правду міс Кук, мої уста напружились у фальшивій усмішці. Вона знала, що вбивць ще не знайдено — усі знали. Люди замикали двері на ключ, установлювали дверні засуви, купували сторожових собак за націнкою. Доведена до розпачу поліція нічого не змогла випитати в Мітча, який від страху полетів на південь Франції, проте його дім не можна буде розрушити ще протягом кількох років. Мандрівники почали проїжджати повз ворота, намагаючись уловити жах, як пар у повітрі. Автомобілі працювали на холостому ходу, аж доки сусіди, яким це вже набридло, проганяли їх.

За його відсутності детективи були змушені йти по сліду торговців наркотиками, шизофреників і домогосподарок. Навіть залучили екстрасенсів, які ходили кімнатами будинку Мітча, напружуючись, аби вловити вібрації.

— Убивця — самотній чоловік середніх років, — я чула, як це говорилось на одному із телевізійних шоу. — Так його було покарано за те, що він щось не зробив. Я бачу літеру «К» і місто Вальйо.

Навіть якщо міс Кук повірить у те, що я їй скажу? Що я не можу спати з серпня, бо дуже сильно боюся неконтрольованої території моїх снів? Що я не сплю, бо мені здається, що в кімнаті Рассел, я задушливо дихаю, позаяк мені здається, що його рука на моєму роті? Що на мені залишився відбиток страху: що водночас було інше царство, у якому тієї ночі не було, у якому я переконала Сюзен покинути ранчо. В якому білява жінка і її крихітка синочок штовхали візок між рядами супермаркету, плануючи недільний обід. В якому Ґвен замотувала своє мокре волосся в рушник, наносила заспокійливий лосьйон на ноги. Скотті чистив фільтри джакузі від нальоту, беззвучна дуга зрошувача, пісня долинала від радіо неподалік.

Листи, які я писала матері, були передусім умисним демонстративним проявом, а лише тоді правдою.

Уроки цікаві.

У мене є друзі.

Наступного тижня ми йдемо дивитися на медуз в акваріумі, спостерігатимемо, як вони розкриваються і вихиляються в освітлених резервуарах, зависають у воді, як витончені носовички.

До того часу я дійшла вже до найвіддаленішого куточка по косі, вітер посилився. Пляж спорожнів, не було ні тих, хто приїжджав на пікнік, ні тих, хто вигулював собак. Я переступала валуни на своєму шляху, повертаючись назад на піщаний пляж. Йшла по лінії між скелею і хвилями. Я ходила на таку прогулянку. Мені було цікаво, як далеко Саша і Джуліан і Зев заїхали тоді. Їм, мабуть, треба ще з годину, щоб доїхати до Лос-Анджелеса. Навіть не задумуючись, я знала, що Джуліан і Зев сиділи на передніх сидіннях, а Саша на задньому. Я уявляла собі, як вона час від часу нахилялась уперед, перепитуючи жарт чи вказуючи на якийсь кумедний дорожній знак. Намагалась нагадати про своє існування, але зрештою здалася і відкинулася на сидіння. Їхня розмова переходила для неї в безглуздий шум, а вона просто дивилася на дорогу і сади, що пролітали повз. Гілки миготіли срібними стрічками, що відганяли пташок.

Я проходила разом із Жасмін повз кімнату для відпочинку дорогою до буфету, коли мене покликала одна з дівчат.

— Внизу на тебе чекає сестра. — Я не підвела погляду; вона не могла говорити до мене. Проте говорила. Мені знадобилася якась мить, щоб зрозуміти, що відбувається.

Жасмін, здавалось, образилася:

— Я не знала, що в тебе є сестра.

Я знала, що Сюзен прийде до мене.

М’яку закляклість, якої я набула у школі, аж ніяк не можна було назвати неприємною, як не можна назвати неприємним, коли засне неслухняна дитина. Аж доки не смикнеться рука чи нога. Тоді з’явилося відчуття поколювання, колючки повернення, коли я побачила Сюзен, що схилилась у тіні біля входу гуртожитку. Її волосся нерозчесане, губи потріскані — її присутність

До мене все повернулося. Моє серце безпорадно вистрибувало з грудей, від металевого присмаку страху. Але що Сюзен могла зробити? Це був день, у школі повно свідків. Я бачила, що вона помітила метушню на території, вчителів, які прямували до своїх кабінетів, дівчат, що перетинали плац з тенісними сумками і плямами шоколадного молока на грудях, наочний доказ, що за ними не дивляться матері. На обличчі Сюзен була цікавість, надзвичайна віддаленість, оцінювання цього дивного, на її думку, місця.

Вона випрямилася, коли я наблизилася.

— Глянь на себе, — сказала вона. — Вся вимита і вичищена. — Я побачила нову різкість в її обличчі: кров’яний мозоль під нігтем.

Я нічого не говорила. Не могла. Увесь час торкалася кінчиків свого волосся. Воно було коротше — Жасмін підрізала його у ванній кімнаті навскоси, як у статті в журналі.

— Ти, схоже, рада мене бачити, — сказала Сюзен, усміхаючись. Я усміхнулась у відповідь, але усмішка ця була порожня. Здавалось, вона була двозначна, щоб догодити Сюзен. Я відчувала страх.

Я знала, що маю зробити що-небудь, — ми і далі стояли під навісом, що збільшувало шанс, що хтось зупиниться, аби запитати мене щось чи попросити познайомити з сестрою. Але я не могла змусити себе поворухнутися. Рассел та інші не могли бути далеко — чи дивилися вони на мене? Вікна будівлі, здавалось, ожили, у голові промайнула думка про снайперів і довгий пильний погляд Рассела.

— Покажи мені свою кімнату, — заявила Сюзен. — Я хочу подивитися.

Кімната була порожня, Жасмін ще не повернулася з буфету, і Сюзен проштовхнулася повз мене на дверях, перш ніж я змогла зупинити її.

— Просто чарівно, — вона говорила з притиском, копіюючи англійський акцент. Вона сіла на ліжко Жасмін. Погойдалася вверх-вниз. Розглядала плакат із гавайськими пейзажами, де нереальний океан і небо утворювали прошарки розкішного краю узбережжя. Комплект «Книги Світу», подарунок батька, який Жасмін жодного разу не відкрила. Жасмін тримала пачку листів у вирізьбленій дерев’яній коробці, і Сюзен негайно підняла кришку, порилася в них. «Співачка Жасмін» — прочитала вона на конверті. «Жасмін», — повторила вона. Грюкнувши, закрила кришку і встала.

— Тож це твоє ліжко, — вивчаючи, провела рукою по моєму вкривалу. У мене перехопило подих, я уявила нас на простирадлах Мітча. Її волосся, прилипле до чола і шиї.

— Тобі подобається тут?

— Нормально, — я досі стояла на дверях.

— Нормально, — усміхаючись, сказала Сюзен. — Іві говорить, що школа — це просто нормально.

Я не зводила погляду з її рук. Мене цікавило, яку участь зіграли саме вони, неначе процентне відношення мало значення. Вона простежила мій погляд: мабуть, знаючи, що я думаю, різко зірвалася.

— Тепер я маю тобі дещо показати, — сказала Сюзен.

Автобус був припаркований на узбіччі дороги, просто за воротами школи. Я бачила, що в автобусі була тиснява. Рассел, як і будь-хто інший з них, був поруч — я відчувала кожного. Вони перефарбували капот. Але все решта було без змін. Автобус огидний і непоборний. Моє несподіване переконання: вони оточать мене. Заженуть мене в глухий кут. Якби хтось побачив нас, як ми стояли там на схилі, то вирішив би, що ми друзі. Невимушена суботня розмова, руки в кишенях. Сюзен затіняла рукою очі від сонця.

— Ми збираємось у пустелю на деякий час, — заявила Сюзен, споглядаючи моє хвилювання, яке, мабуть, було очевидне. Я відчувала обмеженість свого особистого життя: зібрання того вечора у французькому клубі — мадам Гевел обіцяла пиріг з повидлом. Жасмін хотіла покурити затхлу траву після відбою. Невже, навіть знаючи те, що мені було все відомо, якась часточка мене хотіла поїхати? Бентежне дихання і холодна рука Сюзен. Спання на підлозі, жування кропиви, щоб зволожити горло.

— Він не злиться на тебе, — сказала вона, увесь час дивлячись просто у вічі. — Він знає, що ти нічого не скажеш.

І це була правда. Я не казала нічого. Моє мовчання тримало мене в царстві таємничості. Так, я була налякана. Частково можна було б пов’язати моє мовчання і зі страхом, який виникав навіть згодом, після того, як Рассел, Сюзен та інші були у в’язниці. Але було і ще дещо. Безпорадні думки про Сюзен, яка іноді фарбувала свої соски дешевою помадою. Сюзен, яка ходила з брутальним виглядом, неначе була переконана, що ти збираєшся щось від неї забрати. Я не розповідала нікому, бо хотіла, аби вона була в безпеці. Бо хто ще буде її любити? Хто тримав Сюзен коли-небудь на руках і говорив, що її серце вистрибує з грудей, хто мав собі таке на меті?

Мої долоні спітніли, але я не могла витерти їх об джинси. Я намагалася осмислити цей момент, затримати образ Сюзен у своїх думках. Сюзен Паркер. Атоми упорядковуються вперше з того часу, як я помітила її в парку. Як її уста усміхалися мені.

Ніхто по-справжньому не дивився на мене, крім Сюзен, тож вона встановила мій обрис. Її погляд пом’якшував мою внутрішню вісь так легко, що навіть, здавалось, її фотографії брали мене на приціл і загорались особистим значенням. Те, як на мене дивилася вона, сильно відрізнялося від того, як Рассел, бо поглядом вона охоплювала і його: це робило його і всіх інших меншими. Ми були з чоловіками, ми дозволяли їм робити, що завгодно. Але вони ніколи не дізнаються про ту часточку нас, яку ми приховували від них, — вони ніколи не відчують нестачі і навіть не дізнаються, що було ще дещо, чого їм варто було пошукати.

Сюзен була недобра особистість. Я розуміла це. Проте тримала це усвідомлення на відстані. Як висловився коронер, каблучка і мізинець лівої руки Лінди були відокремлені, оскільки вона намагалася захистити своє обличчя.

Сюзен, здавалось, дивилася на мене, неначе тому могло бути якесь пояснення, але тоді легке шарудіння за лобовим склом автобуса привернуло її увагу — навіть тоді вона реагувала на кожен порух Рассела — і її оповила атмосфера діловитості.

— Гаразд, — сказала вона, посилаючись на цокання невидимого годинника. Я фактично прагнула погроз. Бодай якихось ознак, що вона повернеться, що я повинна боятись її, чи щоб змалювала своє повернення певною комбінацією слів.

Відтоді я бачила її ще лише на фотографіях і в репортажах новин. Та все ж. Я ніколи не могла собі уявити її неповоротну відсутність. Сюзен та інші завжди існуватимуть для мене; я вірила, що вони ніколи не помруть. Що вони ширятимуть вічно на тлі буденного життя, кружляючи над автомагістралями і краями парків. Рухаючись завдяки силі, яка ніколи не стихне чи послабшає.

Сюзен злегка знизала плечима того дня, перш ніж спуститися по трав’янистому схилі і зникнути в автобусі. Її усмішка нагадала певну дивину. Неначе ми мали зустрітись у певний призначений час і місце, але вона знала, що я забуду.

Я хотіла вірити, що Сюзен викинула мене з машини, бо бачила, що ми різні. Бо їй було очевидно, що я не змогла б нікого вбити, для Сюзен було ясно, що в машині я через неї. Вона хотіла захистити мене від того, що мало статися. Це було легке пояснення.

Але був також і заплутаний факт.

Вона, мабуть, відчувала відразу, роблячи те, що зробила, завдаючи ударів ножем знову і знову, немов намагаючись захистити себе від шаленої нудоти: відразу, яка мені не здавалася незнайомою.

Відраза виникала легко. Безупинно змінювалася роками: незнайомець на ярмарку лапнув мене за промежину через шорти. Чоловік на тротуарі кинувся до мене, а тоді засміявся, коли я ухилилася. Вечір, коли старший чоловік запросив мене до ресторану, хоч я не була достатньо дорослою бодай для того, щоб любити устриці. Мені ще не було двадцяти. До нашого столика приєднався власник, а також відомий кінорежисер. Між чоловіками зав’язалася палка дискусія, абсолютно ігноруючи мене: я теребила в руках цупку серветку, пила воду. Вдивлялася в стіну.

—Їж свої овочі! — раптом накричав на мене кінорежисер. — Ти ж підліток.

Кінорежисер хотів дати мені зрозуміти те, що я і так знала: у мене не було влади. Він бачив мою нужденність і використав це проти мене.

Відраза до нього виникла в мене негайно. Неначе до першого ковтка зіпсованого молока, коли гнилизна вдаряє в ніздрі, заповнює усю голову. Кінорежисер сміявся з мене, разом з іншими і старший чоловік, який згодом покладе мою руку на свій член, коли підвезе мене додому.

Нічого з цього не було рідкістю. Такі речі траплялися сотні разів. Можливо, і більше. Відраза, яка вібрувала під поверхнею мого дівочого обличчя, — думаю, Сюзен розпізнала її. Звичайно, моя рука передбачила б вагу ножа. Це особливий дар людського тіла. Було стільки всього, для руйнування.

Сюзен зупинила мене, щоб я не зробила того, на що могла б бути здатною. Так вона відпустила мене у світ, як уособлення дівчини, якою їй не бути. Вона ніколи не вчитиметься у школі-пансіонаті, а я ще могла, і вона прогнала мене, як посильного її власного «Я». Сюзен дала мені його: плакат з гавайським пейзажем на стіну, пляж і синє небо, як найменший спільний знаменник фантазії. Шанс відвідувати уроки поезії, залишати кульок з пранням за дверима і в дні батьківських відвідин їсти стейки, просочені сіллю і кров’ю.

Це був подарунок. Що я зробила з ним? У житті не все складалося так, як гадалося. Я закінчила школу-пансіонат, два курси коледжу. Прожила марно десять років у Лос- Анджелесі. Я поховала спершу матір, а відтак і батька. Його волосся стало рідким і розтріпаним, як у дитини. Я сплачувала рахунки і купувала бакалію, перевіряла зір, а дні відкришувалися, як осколки від скелі. Життя — це постійний відхід від краю.

Були моменти забуття. Літо, коли я їздила до Жасмін у Сіетл після того, як вона народила першу дитину — коли я побачила, як вона стояла на тротуарі з волоссям, захованим під пальто, роки вивільнились, і я знову стала почуватися на якусь мить милою і безневинною дівчиною, якою колись була. Рік з чоловіком з Орегону, на нашій кухні ми розвішували вазони, на сидіння авто стелили індійські покривала, аби прикрити дірки. Ми їли холодні лаваші з арахісовим маслом і гуляли по мокрій траві. Ходили в похід на пагорби біля каньйону «Хот Спрінс», уздовж берега, недалеко від компанії, яка знала всі слова «Народної книги пісень». Розпечений сонцем камінь, на якому ми лежали, сохнучи після озера, залишаючи одну спільну пляму.

Однак мені знову судилася самотність. Я була вже майже дружиною, але втратила чоловіка. Мене вже майже впізнавали, як подружку. А тоді все зникло. Ночі, коли я постукуванням пальця вимикала лампу біля ліжка і опинялась у недбалій, самотній темряві.

Час, коли я думала з жахом, накручуючи себе, що нічого з усього цього не було подарунком. Що після вироку Сюзен довелося пережити виправлення, тюремні біблійні угруповання та інтерв’ю під час нагальних новин, закінчення коледжу в режимі пересилки поштою. Моя ж історія — гнітюча історія одного зі свідків, мандрівника без кримінальності, трохи сповнена надій, а трохи жаху, що ніхто не приходив до мене.

Зрештою, це була Гелен, вона все розповіла. Їй було всього лише вісімнадцять і вона досі прагнула уваги — я була здивована, що їм удавалося ухилятися від в’язниці так довго. Гелен упіймали в Бейкерсфілд, коли вона скористалась украденою кредиткою. Протримавши її всього лише тиждень в окружній в’язниці, вони мали відпустити її, але вона не змогла не похвалитися своїй сусідці по камері. По телевізору для спільного користування в кімнаті для відпочинку показували інформаційне повідомлення перебігу розслідування вбивства.

— Дім насправді набагато більший, ніж видається на цих фотографіях, — сказала Гелен своїй сусідці по камері. Я можу уявити Гелен: недбалу, з висунутим уперед підборіддям. Її сусідка по камері, мабуть, проігнорувала її з першого разу. Закотила очі на дівоцькі порожні слова. Але тоді Гелен продовжила далі, і раптом жінка вже почала слухати уважно, підраховуючи гроші за винагороду, пом’якшення вироку суду. Спонукала дівчину розповідати дедалі більше, говорити, не зупиняючись. Гелен, мабуть, лестила увага, тож вона розмотувала все ниточка за ниточкою. Можливо, навіть перебільшуючи, розтягуючи примарні пробіли між словами, неначе розповідала історії про привидів перед сном. Ми всі хочемо, щоб нас помітили.

…

Їх усіх арештують наприкінці грудня. Рассела, Сюзен, Донну, Ґая та інших. Поліція влаштувала облогу на їхнє наметове містечко в Панамінт-Спрінгсгс: порвані бавовняні спальні мішки і сині нейлонові тенти, погасле вогнище. Рассел пустився тікати, коли вони прийшли, неначе він міг випередити увесь наряд поліції. Мигалки поліцейських авто блимали в безбарвно-рожевому ранковому світлі. Як жалюгідно швидко Рассела схопили, змусили стати на коліна в чагарниках, руки покласти за голову. Ґай у наручниках зі збентеженням усвідомлював, що були обмеження в тій показній хоробрості, яка занесла його так далеко. Маленьких дітей запхали всіх у фургон соціальних послуг, вкутавши в ковдри і роздавши холодні сандвічі з сиром. Їхні животи були роздуті, а в головах кишіли воші. Представники закону поки що не знали, хто що зробив, тож Сюзен була однією з юрби худорлявих дівчат, які пінилися, мов скажені собаки, і ставали млявими, коли поліція намагалась одягти на них наручники. Їхній опір відображав неймовірну гідність — ніхто з них не тікав. Навіть наприкінці дівчата були сильніші за Рассела.

Того ж тижня в Кармелі випаде сніг, ніжно спускатимуться білосніжні сніжинки. Заняття скасували, морозець потроху скрипів під підошвами, коли ми в джинсових куртках проходили через плац. Це було неначе останній ранок на землі і ми вдивлялись у сіре небо, мов наближалося велике диво, проте це все розтануло менше ніж за годину.

Я була на півдорозі назад до автостоянки пляжу, коли побачила чоловіка. Він ішов до мене. На відстані у сто ярдів. Його голова була поголена, зухвало виставлені напоказ контури черепа. Він був одягнений у дивну футболку — його шкіра почервоніла від вітру. Мені не хотілося почуватися так тривожно, як я почувалася. Безпорадне перерахування фактів: я була сама на пляжі. Досі далеко від автостоянки. Навколо не було нікого, крім мене і цього чоловіка. Різко окреслені скелі, кожна смужка і порух лишайника. Вітер хльостав мене волоссям по обличчю, приводив його у безлад і завдавав шкоди. Згортаючи пісок у борозни, я і далі йшла в його напрямку, змушуючи себе не змінювати ходи.

Тепер відстань між нами була в п’ятдесят ярдів. Його м’язисті руки. Брутальний вигляд лисого черепа. Я уповільнила крок, проте це не мало значення — чоловік досі жваво прямував у моєму напрямку. Він ішов так, що його голова підстрибувала, неймовірно різко посмикуючись.

«Камінь, — подумала я. Він підніме камінь. Він проб’є мені череп, мій мозок витече на пісок. Він стискатиме моє горло руками, аж доки моя трахея не сплющиться».

Дурниці, про які я думала: Саша і її солоний, дитячий рот. Як сонце освітлює верхівки дерев, посаджених уздовж дороги з мого дитинства. Чи знала Сюзен, що я думаю про неї. Зрештою, як мати, мабуть, просить милості.

Чоловік наближався до мене. Мої руки зів’яли і спітніли. «Будь ласка, — думала я. — Будь ласка». До кого я зверталась? До чоловіка? До Бога? До того, у чиїх руках тепер усе було.

І ось він уже просто переді мною.

«Ох, — подумала я. — Ох». Бо він був просто звичайним чоловіком, безневинним, кивав головою, вклавши білі навушники у вуха. Просто чоловік, який гуляв пляжем, насолоджуючись музикою, слабким сонячним промінням, що пробиралось крізь туман. Він усміхнувся, проходячи повз, і я усміхнулась у відповідь, як ми усміхаємося до будь-якого незнайомця, будь-якої особи, яку ми не знаємо.

Подяки

Я хочу подякувати Кейт Медіна і Біллу Клеґ за їхнє неоціненне керівництво. Дякую Анні Пітоняк, Дерріл Хеґуд, Пітеру Менделсунд, Фреду і Ненсі Клайн, а також моїм братам і сестрам: Ремсі, Хілері, Меґан, Елсі, Меймі і Генрі.

Примітки

1

Бентлайн — револьвер системи Кольта на основі всесвітньовідомого «миротворця», дістав назву від псевдоніма американського письменника Неда Бантлайна.