Анотація

Свята Рита — покровителька тих, кому здається, ніби виходу вже немає. Постать саме цієї святої бельгійський письменник французького походження Ерік-Емманюель Шмітт зробив стрижневою для збірки новел «Концерт пам’яті янгола».

Кожна новела у збірці — це парадокс, пошук відповіді на непросте запитання: чи може людина змінитися? Чи існує «сіра зона» між добром і злом? Як бути, коли виходу начебто немає? Шмітт, як завжди, вправно жонглює словами і сенсами та вражає читачів бездоганною майстерністю створювати короткі формою прози.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7192-78-6

© Editions Albin Michel, Paris 2010

© Іван Рябчій, український переклад, 2017

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2017

Ерік-Емманюель Шмітт

Концерт пам’яті янгола

Отруйниця

— Погляньте, отруйниця!

Діти скам’яніли, ніби стиснуті чиєюсь жорстокою рукою. Вони кинулися до пральні, забились під кам’яну лаву, де було вогко і темно, і звідки можна було все бачити, залишаючись непоміченими. Там діти злякалися ще більше, навіть затамували дихання.

Вулицею під полудневим сонцем прямувала Марі Морестьє. Це була висока жінка сімдесяти років, некваплива, вся вкрита зморшками і чепурна; вона трималася прямо і здавалася роздратованою. Її тіло щільно облягав суворий діловий костюм, і крокувала вона обережно — чи то через спеку, чи тому, що надто емоційні рухи заважали її конвульсійній ході. Вона погойдувалася з величною незграбністю — і це вражало найбільше.

Діти перешіптувались:

— Як думаєш, вона нас помітила?

— Нумо крикнемо — налякаємо її!

— Не кажи дурниць. Вона ж нікого і нічого не боїться! Тремтіти варто тобі.

— А мені не страшно!

— Якщо ти зробиш щось, що їй не сподобається, вона тебе порішить! Як і всіх тих...

— Кажу ж, не боюся!..

— І все ж її чоловіки були дебелішими і м’язистішими за тебе...

— Пхе! Усе одно не боюся!..

Вони заховались і дали змогу мадам Морестьє пройти трохи далі, намагаючись, щоб вона не почула їхніх злих жартів.

Двадцять років тому, після двох судових процесів мадам Морестьє звільнили з в’язниці (де її тримали під час слухань) за відсутністю складу злочину. Більшість жителів містечка Сен-Сорлен вважали її невинуватою, та дітям усе одно хотілося думати, буцімто Морестьє — душогубка, це надавало їхньому життю присмаку небезпеки і дива. І все ж причина, за якою дорослі вважали Морестьє невинуватою, була доволі безглузда: жителі містечка не хотіли думати про те, що стикатимуться щодня зі звільненою убивцею, що їм постійно доведеться з нею вітатися, ділити з нею вулиці, крамниці і церкву. Вони не переймалися б, коли б вона була такою ж добропорядною пані, як і вони самі.

Насправді жоден містянин не любив мадам Морестьє — гордовиту стриману пані, здатну на різку одповідь; ні в кого вона не викликала ні симпатії, ні прихильності, однак усі тішилися славою, яку вона принесла містечку. «Отруйниця з Сен-Сорлена», «Дияволиця з Бюже», «Мессаліна із Сен-Сорлена-ан-Бюже». Кілька років під такими гучними заголовками виходили статті в газетах, а також передачі на радіо і телебаченні. Скандал привернув увагу. І навіть якщо вважати її хворобливою, все ж Сен-Сорлен несподівано вийшов на авансцену, а завдяки новому реноме містечка водії звертали з головного шосе і зазирали перехилити чарку до місцевого бару, перекусити до тутешнього ресторану, купити хлібу у пекаря, погортати шпальти газет, сподіваючись перестріти на вулиці саму Марі Морестьє. Витріщак вражало миле спокійне містечко, порите жолобами із джерельною водою, зі стінами, погожої пори вкритими тисячами троянд і шипшин; їх дивувало, що у комуні, яка притулилася до переповненої фореллю і щуками притоки Рони, оселилася така чорна душа! Яка незвична реклама для міста! Якби у Сен-Сорлені (де налічувалося не більше тисячі мешканців) існувало товариство охорони пам’яток міста, то головою мали б обрати саме Марі Морестьє! А втім, якось міський голова, що був на сьомому небі від щастя через приплив туристів, у нападі незвичної щирості заявив Морестьє, що він — «її прихильник номер один»! Не варто й казати, що горда пані шпигнула його крижаним поглядом, присмаченим ворожим мовчанням.

Марі Морестьє із солом’яним кошиком у руках пройшла повз шинок, не повівши оком, бо добре знала, що з-за віконець, складених із маленьких зеленавих скелець, відвідувачі проводжали її липкими поглядами.

— Диви, от катюга!

— Яка ж вона зверхня...

— Та в ній честі, як у нічній вазі!..

— І через таку полягло стільки народу?!

— Відмили її, правду кажуть...

— Відмити можна лише щось брудне, братику! А власник ресторації, якого я щойно намагався розпитати, натякнув, що диму без вогню не буває...

Мешканці, вигороджуючи Морестьє, все ж залишали щодо неї легкий сумнів, адже не можна було в жодному разі розчаровувати гостей міста, позбавляючи їх такої атракції! Тож вони скромно, не примушуючи просити вдруге, показували гостям шлях, яким зазвичай ходила мадам Морестьє, розповідали про її звички, будинок над кручею... А на запитання, чи вважають вони її винною, відповідали обережним «Хтозна...».

Зрештою, загадку плекали не лише вони. По телебаченню регулярно переповідали долю Марі Морестьє, не соромлячись двозначних натяків і небезпечних тем. І хоча журналісти мусили повідомляти глядачам про рішення суду (бо в іншому разі адвокат Марі Морестьє притягнув би їх до чималих штрафів), все ж зауважували, що визначення «відсутність складу» ґрунтувалося радше на «браку конкретних доказів», аніж на доведенні непричетності.

Десятьма метрами далі, перед вивіскою шпалерника, Марі Морестьє зупинилась і пересвідчилась, що її запеклий ворог на місці. Он він! Ремон Пуссен, прихилившись спиною до вітрини і тримаючи в руках зразки тканин, узявся патякати перед парою, що довірила йому оновлення свого старого фотеля.

«Це йолописько гідне клоччя, яким воно набиває спинки крісел, і не приємніше за кінську волосінь, якої повно в його крамниці!», — злостилась мадам Морестьє. Вона втупила в нього свій, важкий погляд і, хоч і не чула слів, свердлила потилицю шпалерника своєю зневагою.

— Як кажете, Морестьє? Та це ж найбільша непокарана злочинниця у всій Франції! Тричі виходила за найзаможніших чоловіків, значно старших за неї. Тричі вони загиналися через кілька років опісля весілля. Невдахи, правда ж? І тричі вона отримувала спадок! Ну, то ясно, нащо їй змінювати усталені звички!? Коли надійшла черга третього — Жоржа Жардена, мого доброго приятеля — підозри його п’ятьох дітей спричинили справжній вибух: адже їхній татко відрізнявся зразковим здоров’ям, а одружившись із цим чудовиськом, захирів, швидко зліг, а за кілька тижнів до смерті змінив заповіт на користь чужинки! І це ще не все! Жандарми викопали трупи двох попередніх чоловіків, і експерти виявили в тілах підозрілі сліди миш’яку. В очікуванні процесу її запроторили до в’язниці, проте і для небіжчиків, і для статків було надто пізно. На що, по-вашому, ця весела вдова витратила всі гроші? Ніколи не вгадаєте! На коханця! Якогось Руді, чи Джонні, чи Едді — таке собі америкосівське ймення! Та на відміну від чоловіків коханець був зграбним і юним — цей серфер із Біарріцу протринькав усі її грошенята на одяг, автівки і казино. Типовий жигало, хамуло — розуму як в устриці! Ну, принаймні на нього не варто сердитися — він позбавив її того, що вона поцупила в інших. Думаєте, і тут вийшло на правду? Так ні! Вона й плейбоя прикінчила! Ні, не за його куций гаман, а за те, що їй зрадив! Його більше ніколи не бачили. Морестьє твердить, буцімто він виїхав за кордон. А як на мене, то його тіло гниє десь на дні моря із каменюкою на нозі! Єдиний, хто про її злочини міг би щось знати напевне — це її сестра Бланш. Мила дівчина, простувата. Марі Морестьє завжди піклувалася про неї. Навіть така купа гною може відчувати щось щире — адже і з гною може вирости квітка! На жаль, сестричка також померла. Просто посеред суду. Атож, звісна річ, тут Морестьє звинуватити важко, адже вона була в ув’язненні, коли її сестра сконала, до того ж це сталось у літаку і разом із нею ґиґнуло аж тридцять два пасажири... Бездоганне алібі! Але ж яка вдача! Таке враження, що у неї сам Господь у співучасниках! Бо коли зникла дурненька сестричка (а вона з першого ж допиту давала суперечливі покази, то на користь звинувачуваної, то навпаки), Морестьє та її адвокат зітхнули з полегшенням, їхні справи пішли угору, вони почали себе вигороджувати.

Навіть з вулиці Марі Морестьє за червоними щоками і розмахуванням рук Ремона Пуссена вгадала, що йшлося про неї. Захоплені розповіддю клієнти не розуміли, що героїня історії стояла просто перед ними, позаду прокуратора, який із люттю випльовував звинувачення.

— О, вона майстерно використала смерть своєї сестри, ця Морестьє! Сльози лилися, мов із водограю! Повторювала, що, зрештою, добре, що менша сестричка загинула в жахливій авіакатастрофі, бо інакше Марі звинуватили б і в цій смерті. Її підозрювали в тому, буцімто вона вбивала тих, кого любила — своїх чоловіків, свою сестру. Вважали навіть винною в убивстві без трупа — в загибелі цього Руді, чи Джонні, чи Едді (хтозна, як звали того телепня), словом, ім’я, мов у рокера! — її так званого коханця, хоча насправді він виїхав, тікаючи від кредиторів і прагнучи уникнути покарання за незаконні оборудки, що так і липнули до того бевзя. Проти неї сфабрикували справу, прагнучи будь-що визнати винною! Адвокат гнув саме таку лінію — і отримував щедру плату. Аналізи показали, що на всіх місцевих цвинтарях використовували гербіцид на основі миш’яку, тож будь-який труп, що пролежав у землі тривалий час, напувався цієї отрути — особливо ж якщо добряче дощило. Вона і її адвокат виграли обидва процеси. Увага, пані й панове, я навмисне кажу: вона і її адвокат! Це не було правосуддям. Це не було істиною.

Зненацька крамар відчув біль у потилиці. Він підніс до неї руку, злякавшись укусу комахи, потім озирнувся.

До нього прикипіли очі Марі Морестьє. Серце старенького шпалерника тріпнулося, він затамував подих.

Кілька секунд вони не відводили одне від одного очей, вона — наполегливо, він — перелякано. Ремон Пуссен віддавна в присутності цієї мегери відчував дуже сильні емоції; спершу він думав, що то було кохання, і навіть залицявся до неї; нині ж він був упевнений — ішлося про ненависть.

Минув певний час, і Марі Морестьє вирішила покласти край обміну поглядами, стенула плечима і попрямувала далі так, ніби нічого не сталося.

Виструнчившись, вона пройшла прямо повз терасу ресторану, де її поява стишила перешіптування, й увійшла до м’ясної крамниці.

І знову розмови стихли. Морестьє скромно стала за іншими відвідувачами, однак власник крамниці, немов підкорившись мовчазній згоді, залишив роботу, даючи знати, що обслужить її поза чергою.

Ніхто не заперечував. Люди не лише визнавали цей винятковий статус Марі Морестьє, в її присутності вони ніби поринали в думки, дуже болісні думки. Вони й слова не могли проронити в її присутності, не наважувалися звернутись до неї — легенда передувала її появі, тож вони чекали, щоби Марі якнайшвидше зникла.

Чому її ніяк не могли забути? Чому вона — навіть уже виправдана — залишалася якимось міфом? Чому десять і навіть двадцять років по тому її справа не сходила з вуст?

Марі Морестьє була оповита двозначністю, що причаровує публіку і створює справжніх зірок: її фізична зовнішність не відповідала її поведінці. У повсякденному житті медсестра, яка виходить за заможних літніх пацієнтів, — це вродлива, спокуслива дівчина, яка підкреслює сексуальним вбранням свої форми, випуклі в усіх потрібних місцях. А Марі Морестьє, навіть замолоду, ніколи не скидалася на юнку, завжди була бліда, ніби переживала менопаузу задовго до менопаузи; ця велика коняка з поважними манерами і незворушним обличчям вбиралася у піджаки з високими комірами, начіплювала окуляри з масивними оправами й узувала туфельки радше добротні, аніж гламурні. Та, кого журналісти називали «пожирачкою чоловіків», з вигляду не була бажаною чи сексуальною жінкою. Як пов’язати цю добропорядну мармизу з численними шлюбами або з пристрастю до Руді — патлатого любителя покурити траву, спортсмена із засмаглими грудьми, що визирають з-під розстібнутої сорочки? Іще одна суперечність: на загальне переконання в отруйниці — особливо ж отруйниці-рецидивістки — мають бути загострені риси обличчя, що виказували б порочність, мстивість і злобу; однак Марі Морестьє скидалася на прискіпливу вчительку чи, радше, на побожну (адже вона сумлінно ходила до церкви) викладачку катехізису. Словом, що б там про неї не казали, зовнішній вигляд цьому аж ніяк не відповідав: не пасував ні її коханцям, ні злочинам.

— Немає потреби пропускати мене вперед, — пробелькотіла Марі Морестьє вологим безбарвним голосом так, ніби цю честь їй виказували вперше.

— Мадам Морестьє, це моя крамниця, і я можу робити, як хочу, — спокійно відказав м’ясник. — До того ж, ці панове згодні, правда ж?

Клієнти слухняно закивали головами.

— Тоді мені телячої печінки і легенів для кішки.

Клієнти мимоволі вислухали це замовлення як рецепт майбутньої отрути.

Хтозна, можливо, Марі Морестьє просто мала таку оманливу зовнішність беззахисної жінки...

Адже лише поглянувши на неї, можна було засумніватися. Її сірі очі кидали гострі блискавки. І якби погляд міг убивати, то під час процесу вона точно поклала б і суддю, і заступника прокурора, й усіх свідків обвинувачення! Її виступи були різкими й категоричними: когось вона називала холопом, когось — кретином або самозакоханим нарцисом; і ефект від цього був насправді вражаючий, навіть більший, аніж вона сподівалася. Реабілітувати її жертв було нелегко — ніщо не зростало на спалених нею землях. Метикуватість жінки, у якій на перший погляд не можна й запідозрити розуму, перетворювала її на справжню дияволицю. Хай як хто її судив, але нікого вона не залишала байдужим. Морестьє винна? І все ж її сувора мармиза здається недостатньо порочною. А може, вона невинувата? Однак її обличчю бракувало ніжності. Кажете, вона продавала себе старим пердунцям? Але в такому разі її тіло мало би бути зграбним, принадним, бажаним чи принаймні таким, що саме пашіло б бажанням. Вона щиро кохала своїх облізлих чоловіків? Проте в ній не помічали і проблиску кохання.

Морестьє схопила пакети, які їй подав м’ясник.

— Дякую, Маріусе!

М’ясник здригнувся. А його дружина, яка стояла за касою, ледве стримала гикавку. З вуст Марі Морестьє звертання просто на ім’я легко могло зіпсувати репутацію. За винятком членів родини і друзів, ніхто у містечку не називав месьє Ісідора іменем, даним при хрещенні, оскільки подібна фамільярність зазвичай неприйнятна. Приголомшений м’ясник мужньо витримав цей удар, а його дружина, зціпивши зуби, віддала Марі Морестьє решту, не наважившись на коментар: подружжя вирішило з’ясувати стосунки пізніше.

Морестьє вийшла, побажавши всім гарного дня. Відповіддю їй було квапливе і нерозбірливе шепотіння.

На вулиці вона зустріла Іветту із немовлям. Не звернувши уваги на матір, Морестьє майже кинулась до дитини.

— Привіт, сонечко! А як тебе звати? — солодким голоском проспівала вона.

Чотиримісячне дитя, ясна річ, не могло відповісти. Замість нього відказала Іветта:

— Марчелло.

Марі Морестьє, так само ніби не помічаючи жінку, всміхнулася до немовляти, ніби теревенила саме з ним.

— Марчелло? Як мило... Значно краще за якогось Марселя!

— Погоджуюся! — радісно підтримала думку Іветта.

— І скільки в тебе братиків і сестричок?

— Дві сестрички й три братика.

— То ти шостий? Оце добре, чудове число!

— Справді? — здивувалась Іветта.

Марі, не зважаючи на її запитання, продовжила розпитувати дитину:

— А чому саме Марчелло? У тебе тато італієць?

Мати почервоніла. Усе містечко знало, що Іветта, маючи безліч зв’язків, не могла напевно сказати, хто саме був татом як Марчелло, так і решти дітей.

Нарешті Марі обернулася до Іветти, широко всміхнулася їй, а потім зайшла до «Золотої Балабушки». Клієнти м’ясника зацікавлено спостерігали за розмовою і нітилися разом із Іветтою.

Як повелася з нею Марі Морестьє? Була вона люб’язною чи недоброю? Важко сказати напевно. Коли Марі Морестьє висловлювала думку, її не приймали за щирість, вважалося, що отруйниця бреше. Хай там що вона хотіла донести словами чи жестами, вражав передусім її самоконтроль: Морестьє стежила за найменшим порухом вій, віртуозно змінювала тон — вона ніби з уже готової форми виливала лють, мовчанку, ридання, жалі й емоції. Морестьє була неперевершеною акторкою, адже всі добре знали, що вона грає. І вона не приховувала гру, що тільки збільшувало ілюзію природності; сама ж гра була підкреслено штучною. Акторка Марі Морестьє завжди володіла собою і була свідома всього, що відбувалось довкола. Хтось бачив у цьому зайвий доказ її наївності, іншим же це здавалося лише наслідком її надмірних чеснот.

— Половинку багета, будь ласка!

Ніхто, крім Марі Морестьє, не купував половинку багета. А коли хто й наважувався, то ображений молодий пекар виганяв нахабу. Та коли він спробував пояснити Марі Морестьє, що продасть цілий багет або нічого, вона відказала:

— Чудово. Коли навчитеся виробляти хліб, що не черствіє впродовж трьох годин, я купуватиму у вас багет щодва дні. Попередьте мене завчасно. А зараз дайте, будь ласка, половинку багета!

Поки вона чекала на решту, одна з туристок не втрималася:

— Мадам, чи не залишите ви автограф у моєму записнику?

Марі набурмосилась — ніби збиралась розсердитися, та несподівано лагідно відповіла:

— Авжеж.

— О, дякую, мадам, це так люб’язно! Знаєте, я вами захоплююсь! Бачила всі передачі з вами.

Марі проштрикнула панянку поглядом, в якому читалося «бідолашна дурепа», видряпала свій підпис, віддала записник і вийшла.

Як Марі Морестьє вдавалося жити зі «славою», на яку не впливали роки? Якщо явних ознак того, що вона була тягарем для жінки, нібито й не було, то за деякими прикметами можна було здогадатися, що Морестьє сприймає її навіть із гумором; вона незворушно, мовби справді була почесною громадянкою міста, приймала запрошення відвідувати свята, заручини і бенкети. Коли хотіли її сфотографувати або взяти у неї інтерв’ю для газети, вона негайно зв’язувалася з адвокатом і обговорювала суму можливого гонорару. Тієї зими, тяжко занедужавши на грип, вона потайки тішилася, що сусіди, занепокоєні перспективою втратити таку визначну постать, регулярно навідувалися і цікавилися її здоров’ям. А якось чудового літнього дня Марі зайшла до одного з ресторанів, щоби випити м’ятного лимонаду, і коли з’ясувалося, що у неї не було грошей, замість вибачитися перед продавцем, Морестьє заявила: «Я приношу вам стільки прибутку, що могли б і пригостити мене склянкою клятого лимонаду!».

Поволі, дещо зсутулившись, мовби соромлячись свого тіла, вона продовжила шлях і подерлася нагору вуличкою до себе додому. З часом вона вжилася в роль жертви; їй вдавалося зберігати на обличчі геніальну маску судової помилки. Звісна річ, на початку вона припустилася кількох хиб. Скажімо, відразу після звільнення один дуже популярний журнал надрукував кілька її фото: Морестьє, усміхнена, радісна і безжурна пестила свого кота і зрізала розкішні троянди в своєму садку; ефект був катастрофічним — непристойна радість не відповідала ні стану вдови (а Морестьє таки була вдовою), ні образу бідолашної жінки, скаліченої роками несправедливого ув’язнення (такою вона мусила бути). Миттю посипалися жовчні статті, де висловлювалися сумніви й суперечливі міркування, де автори намагалися підживити тему провини Морестьє. І після цього вона стала поводитись обережно, прибрала роль великого пораненого птаха й уже ніколи з неї не виходила.

Марі Морестьє дерлася вулицею, обабіч якої було зведено містечко. Там, на вершині пагорба, понад дахами і висхлими платанами з розпачем розкинулися виснажені виноградники, такі ж понурі, як і палісадники в березні, коли поміж дряпучим дротом подекуди височіють лише вузлуваті стовбури дерев.

Минаючи каплицю, Марі здригнулася.

Із храму долинали звуки гімну. Як?! Хіба могло бути, що...

Марі кинулася до сходів так швидко, як це було можливо з огляду на артроз і мозолі, штовхнула браму, засув якої застугонів, і, спантеличена, скам’яніла, занурившись у потік музики, подібної до п’янкого парфуму, дозволивши звукам торкатися, пестити її, проникати у неї.

Зовсім юний священик грав на фісгармонії.

Його врода була такою чистою — майже страмною! У нефі він був сам-один, блідий, мов напудрений, із ніби підмальованими вустами; у золотавому промінні, що вдало падало з вітража на його плечі, він майже сяяв. Ясніший за вівтар, вабливіший за Спасителя на хресті, саме він був джерелом прекрасних акордів, що, сплітаючись у клуби, піднімалися до склепіння храму; юнак перетворився на центр каплиці. Зачарована білосніжними пальцями, що ніби пестили клавіші фісгармонії, Морестьє зворушено спостерігала за ним, ніби за дивом, аж поки гуркіт мопеда на вулиці не відволік їхню увагу.

Помітивши гостю, священик припинив гру і підвівся, щоб привітатися.

Марі Морестьє ледве знайшла в собі сили, аби не зомліти. Стрункий, напрочуд високий, просякнутий густою мужністю юні, священик поглянув на неї і просвітлів, достоту закоханий, що раптом помітив свою кохану. Він мало не розкрив обіймів, щоби прийняти її.

— Вітаю вас, сестро! Я дуже щасливий своєму призначенню сюди, до Сен-Сорлена! Я щойно вийшов із монастиря, і це моя перша парафія. Хіба мені не пощастило? Це селище таке мальовниче!

Марі, збуджена низьким насичено-оксамитовим голосом хлопця, пробелькотіла, що якраз навпаки, це комуні неабияк поталанило з таким молодим пастором.

Він радісно підійшов до неї.

— Я абат Ґабріель!

Вона затремтіла. Янгольське ім’я дуже контрастувало з глухим голосом.

— Із ким маю честь?.. — поцікавився він, здивований тим, що вона не відрекомендувалася.

— Мене звати Марі...

Вона вагалася — чи варто було промовляти своє прізвище. Вона боялася, що прізвище «Морестьє», стільки разів згадане у кримінальній хроніці, миттю зітре цю дитячу усмішку і кине на його обличчя тінь смутку. І все ж вона зважилася.

— Марі Морестьє.

— Радий знайомству, Марі Морестьє!

Їй перехопило подих: її ім’я явно не відштовхнуло від неї Ґабріеля, він не злякався, не виказав огиди. Неймовірно! Це неможливо... Він звертався до неї такої, якою бачив уперше, не засуджуючи, не зачиняючи в клітці, мовби химерну тварину!

— Марі, ви часто відвідуєте службу?

— Щодня.

— І ніколи не піддавали свою віру сумнівові?

— Господь не стерпів би моїх примх. Якщо я не відповідатиму його вимогам, він просто відмовиться від мене.

Марі хотіла сказати щось розумне, та раптом збагнула, що її слова аж стікали пихою! Порівняти себе із Богом! Та ще й стверджувати, що він до неї звертається! Абат Ґабріель, трохи подумавши, здається, збагнув суть її міркування.

— Віра — це благодать.

— Саме так! Коли віра слабне, Господь дає нам копняка, щоби ми змогли повірити знову!

Вона й сама здивувалася власним словам. «Копняка»?! Навіщо вона використала це чуже для її вуст слово? Що на неї найшло? Завелася з півоберта, мов юний солдат на маневрах! Чи варто було грати роль сильного чоловіка перед лицем такого ніжного створіння? І Морестьє, застидавшись, опустила очі, ладна визнати помилку.

— Що ж, сестро, зустрінемося на службі о сьомій?

Вона округлила вуста і ствердно похитала головою. «Він пробачив мені, — вирішила вона. — Яка великодушність!».

Наступного дня Марі першою прийшла до церкви на холодну вранішню месу.

Коли абат Ґабріель із перев’яззю зеленого шовку на білосніжному стихареві вийшов із ризниці, Марі на мить заклякла: саме таким — свіжим і чарівним — він закарбувався в її пам’яті. Вони удвох посували молитовні ослінчики, опускали сидіння, розставляли букети квітів, складали молитовники в стосик, — ніби разом готувались приймати удома друзів.

Поступово сходилися місцеві віряни. Загалом їм було по вісімдесят років, вбирались вони у чорне і мали сиве волосся. Віряни купчилися групами біля брами, не насмілюючись підійти ближче — і не через вороже ставлення до нового священика, а радше тому, що своєю стриманістю хотіли виказати повагу до його попередника.

Абат Ґабріель, ніби зрозумівши їх, сам вийшов назустріч, представився, знайшов поштиві слова на адресу попереднього абата, що помер, переступивши столітню межу, і запросив вірян сідати ближче до хорів.

Поки абат піднімався до вівтаря, Вера Верне, яку Морестьє подумки називала не інакше як «старою гаргарою», бурмотіла собі під вуса:

— Та єпископ просто знущається з нас! Він же геть зелений! Нам відрядили якогось семінариста!

Марі осміхнулась і не відреагувала. Їй здавалося, ніби вона прийшла на месу вперше в житті! Своїм юним запалом, переконаністю, що бриніла в кожному слові і кожному жесті, абат Ґабріель ніби відроджував католицьку месу. Читаючи Євангеліє, він аж тремтів, молився, заплющивши очі, так, ніби від цього залежав порятунок його душі! Відчувалося, що обряди для нього були не рутиною, а нагальною потребою.

Марі Морестьє дивилася на високоповажних вірян навколо: здається, те, що відбувалося, їм було не вельми приємне. Вони нібито сиділи не на лавах у церкві, а на сидіннях у літаку, що набирав швидкість звуку. І все ж їх також захопила наснага абата, і з поваги до нього вони вирішили не поводитися, як мляві католики. Тож віряни покірно підводилися, сідали і ставали на коліна, різко реагуючи на гуркіт; вони співали на повний голос; вони співучо промовляли «Отче наш», наповнюючи кожне слово сенсом. За півгодини вже стало незрозуміло, хто кого надихав більше — пастир свою паству чи паства свого пастиря; усі випромінювали азарт, навіть дурна коза Вера Верне натхненно кривила писок, беручи проскуру.

— До завтра, отче... — прошепотіла Марі, спускаючись сходинками церковного ґанку.

І вона зітхнула. Ах, яка ж насолода у її поважному віці казати «отче» цьому юнакові!

І поки Марі Морестьє крокувала з меси, її обличчя не залишала світла усмішка, яку вона дбайливо сховала у себе вдома. Ощасливлена появою абата, Марі відчувала недоречну гордість: перемога Ґабріеля чомусь видавалася їй перемогою власною.

Ґабріель швидко здобув прихильність місцевих. Усього за кілька днів всіма діями — частими появами на вулиці й у кафе, відкриттям у парафії курсів грамоти на додачу до катехізису — він лише підтвердив свої добрі наміри: він жартував, знаходив переконливі докази. Невдовзі на його служби стали приходити віряни і з інших комун. Сен-Сорлен тішився появою такого священика. Навіть найнедовірливіші вважали його вельми цікавим.

Марі вслухалась у гомінкі перешіптування, мов мати, що радісно збирає компліменти синові. «Диви, нарешті й вони додумалися до того, що я збагнула одразу!»

Вона й сама не усвідомлювала, як змінювалась у присутності абата. Звісно, її суворі звички і розклад лишилися без змін, проте до них домішалися досить незвичні почуття.

Щоранку о шостій, щойно зістрибнувши з ліжка, Марі думала про те, що Ґабріель, напевно, теж лишень прокинувся. Поки вмивалася голою перед дзеркалом у ванній, уявляла, як він — також голий — готується до їхньої зустрічі. Коли, захекавшись, перетинала поріг церкви, то заходила не так до Божого храму, як до Ґабріелевого обійстя. За часів попереднього пастора Сен-Сорленська церква відгонила Господом, мовби бійні — неживим м’ясом, притхлим вадливим духом гниття; а відколи до церкви вселився абат Ґабріель, тут пахло лілеями, фіміамом і медовим воском; вітражі здавалися блискучішими, плитка — новішою, обруси на вівтарях — рівнішими; словом, складалося враження, ніби подружжя Господа і цього стрункого священика облаштувало собі затишне гніздечко у храмі.

Коли Ґабріель відчиняв двері ризниці, виходив, сяючи зеленою перев’яззю, і промовляв: «Вітаю, сестри мої, я такий радий вас бачити!», — Марі вважала, що він мовив саме до неї. Слухаючись його наказів — «Станьте на коліна», «Підведіться», «Співаймо разом», «Помолимося», — вона корилася чоловікові, а не літургії. Марі побожно ковтала його слова. О, як це різнилося від її поведінки раніше, коли під час проповідей вона вивчала напам’ять усі імена, прізвища й дати, вирізьблені на мармурових табличках, присвячених видатним покійним членам комуни! Завдяки Ґабріелеві перед Марі постали сила і вишуканість Євангелій, адже він переповідав Святе Письмо у свій дивний спосіб, а вона бачила юного абата у ролі Ісуса: прекрасним, вразливим, знесиленим любов’ю до всіх людей — і чоловіків, і жінок. Часто вона уявляла себе Марією Магдалиною і, відчуваючи безмежну ніжність до Ісуса-Ґабріеля, бачила, як годує його, як обмиває йому ноги, а потім витирає їх своїм розпущеним волоссям. І священні писання набували сенсу, вбираючись у плоть.

По неділях Марі було неприємно спостерігати, як збираються люди, які зазвичай не відвідували церкви. І якось уранці, залишившись зі священиком наодинці, вона відчула потребу виказати їхню негідність.

— Знаєте, отче, Дюбрейлі, Морени, Депрері й Ізідори раніше на месу й носа не потикали!

— То й добре! Ніколи не пізно почати. Пам’ятаєте притчу про виноградарів[1]?

— Мене завжди цікавило, чи спадало Ісусові на думку, що подумають перші з найнятих, коли довідаються про ті щедроти, якими він осипав останніх.

— Звісно, він зважав на це: Ісус добре знав, що віруючі, які прийшли першими, матимуть достатньо часу, щоби виплекати добро у собі.

Марі Морестьє не зрозуміла, що йшлося про неї і що так панотець закликав її до більшої стриманості, тож скиміла далі:

— Отож... Усі ці туристи сходяться на месу, аби добре роздивитись «новинку», вас. «Нова мітла по-новому мете», — як казала моя бабуся.

— Сестро, якщо вони справді приходять лише з цікавості, то мій обов’язок — затримати їх тут якомога довше. Сподіваюся, це мені вдасться.

Вона з подивом зиркнула на священика: він здавався таким палким і сповненим доброти; вона не помічала його скепсису. Почервонівши, Морестьє подумки вилаяла себе за песимізм і щиро зазначила:

— Вам усе вдасться, отче! Не маю жодного сумніву, що ви перетворите їх на вірних парафіян.

Насправді ж найдужче вона прагнула потурання собі; Марі Морестьє терпіла піклування панотця іншими прихожанами, його тривалі бесіди з ними і навіть дива, які він чинив, лише якщо Ґабріель приділяв їй, Морестьє, особливу увагу! Та їй навіть на думку не спало б назвати ці складні почуття таким простим словом — ревнощі.

Не дивно, що появу Іветти в церкві вона сприйняла з підозрою.

Іветта була втіленням стегон. Якщо існують жінки, у яких спочатку зауважують очі, вуста чи гарненьке обличчя, то Іветта насамперед відзначалася парою опуклостей. Коли Іветта весело щебетала, ви марно намагалися зосередитися на рисах її обличчя — щойно виникала можливість розслабитися, погляд прикипав до її опуклостей. Дві теплі, ніби налиті молоком м’ясисті колони з м’якенькою шкірою — миттю виникало бажання торкнутися їх, власноруч перевірити на тендітність. Як би не вбиралась Іветта, у ній переважали стегна; коли вона надягала коротеньку сукню, то здавалося, що ту обрізали навмисне, аби всім продемонструвати опуклості; спідниці вкорочувались, аби показати стегна; шорти злітали вгору аж до початку опуклостей; і навіть штани перетворювалися всього лише на тісне вмістилище стегон. Марі була переконана, що сутність Іветти зводилася до двох опуклостей, тож, звертаючись до неї, ніколи не зверталася до верхньої частини її тіла.

До цього, щоправда, треба додати, що Іветта була знаною в містечку повією. Підпрацьовувала цим час від часу. Коли не виходило звести кінці з кінцями наприкінці місяця (а траплялося це щомісяця), Іветта, яка мала годувати шістьох дітлахів, продавала своє тіло чоловікам. Саме це, до речі, було її найбільшою проблемою: усі, окрім неї, вважали її за повію. І всі (окрім неї самої) приймали це — бо, зрештою, як казала бабця Марі Морестьє, у кожному містечку має бути своя повія. Та коли Іветта чула насмішки й відчувала на собі хтиві погляди, вона страждала, ображено кривилась, вбиралась у шати враженої невинності, до останнього ґудзика застібаючи на собі костюм жертви, і несла його гордо, немов медаль.

Марі вважала Іветту кумедною, та коли ця пара опуклостей походжала довкола священика, Морестьє відчувала тривогу.

— Ах ти ж свиня!

Марі було нестерпно бачити, як юний абат усміхався Іветті так само, як і решті парафіян, як він потискав їй руку й уважно її вислуховував.

— От горопашне! Він такий цнотливий, що й не підозрює про її підступну гру! І все ж він чоловік. Зрештою вона візьме своє...

Марі не мала жодного сумніву: Іветта намірялася переспати з абатом.

Коли одного дня, міняючи квіти на вівтарі, Марі побачила, як Іветта з гуркотом вийшла зі сповідальні, несучи свої пишні майже оголені стегна, з набряклими від сліз повіками й розпашілим обличчям вдоволеної жінки, вона вирішила, що сталось найгірше. Марі хотіла кинутися на неї, дати їй ляпас, тож ледве стрималася. На щастя, тієї миті вийшов і абат Ґабріель. Він був такий спокійний, чистий, невинний. Тож Марі дозволила збентеженій жінці залишити церкву, грюкнувши брамою, і повернулася до вази із зів’ялим букетом.

«Абат відштовхнув її, — міркувала Марі, — тому пара опуклостей така розлючена».

І сердечко Марі мирно тенькало, поки вона міняла зів’ялі лілеї на щойно зрізані у власному садку.

Абат із сумним виразом прямував у її бік. Марі зазирнула йому в обличчя. Він, заскочений у мить бентеги, відвернувся від неї.

Марі вирішила скористатися його хвилюванням:

— Гарненька вона, еге ж?

Здивований священик пробелькотів щось невиразне. Та Марі не здавалася:

— Як? Вам вона не здається гарненькою?

— Я не оцінюю своїх парафіян із цього боку.

Він сказав це твердо. Щирість абата заспокоїла Марі, однак настрій було зіпсовано остаточно — достоту суп, що продовжує кипіти навіть коли вимкнули вогонь під казанком.

— Отче, гадаю, вам відомо, хто така ця Іветта?

— Що ви хочете цим сказати?

— Це тутешня проститутка. Сподіваюся, вона від вас цього не приховала?

— Вона від мене нічого не приховала. Так, вона справді велика грішниця. Чому, скажіть на милість, я приділив їй стільки часу?

— Вас захопили її гріхи?

— Зовсім ні. Хіба я тут не для того, щоби лікувати стражденні душі? До речі, це досить дивно: темним душам доводиться віддавати сили значно більше, ніж світлим.

Від цих слів Марі мало не знепритомніла. Он як?! То абат Ґабріель більше присвячує себе лікуванню пороків, аніж плеканню чеснот? І чому вона раніше про це не подумала!

— Отче, приймете в мене сповідь?

І вони увійшли до навощеної дерев’яної будки. Від юнака Марі відділяла лише тонка решітка, тож Морестьє здавалося, що вона торкається абата вустами.

— Чи відомо вам, отче, що кілька років тому мене звинувачували у вбивствах чоловіків?

— Мені це відомо, сестро.

— Обвинувачування стверджувало, буцімто я отруїла трьох своїх чоловіків і позбулася четвертого, що нібито був мені за коханця...

— Так, я знаю про ваш хресний шлях. Знаю також, що земне правосуддя вас виправдало.

— Тоді вам має бути зрозумілим, чому відтоді я зневажаю правосуддя людей.

— Щось я не вловлюю...

— Я боюся лише правосуддя Божого.

— І маєте рацію, сестро.

— Бо якщо для людей я нині невинувата, то перед Господом я стою, вкрита гріхами.

— Звісна річ. Як і всі ми.

— Авжеж, але не настільки...

Вона нахилилася до решітки і прошепотіла:

— Я їх убила.

— Кого?

— Своїх чоловіків.

— Господи милостивий!

— А ще свого коханця, Руді.

— Бідолашна душа...

І вона із похмурою радістю додала:

— А ще його коханку Ольгу, оту росіянку! Будете сміятися, та в цьому мене не звинувачували, адже її зникнення ніхто не помітив. Нікому не бракувало цієї гадюки!

— Ісусе Христе, спаси і помилуй!

Юний священик поклав на себе хрест радше забобонний, аніж духовний: вислуховуючи сповідь про злочини Марі, він відчував, як його охопив страх.

А Марі Морестьє смакувала те враження, яке справила на юнака. О, він миттю забув про Іветту! На перше місце відразу вийшла вона, Марі!

Того дня Марі оповіла Ґабріелеві про своє найдавніше вбивство. Щоб не надто шокувати священика, аби не збридитися йому, перше отруєння вона подала як благодіяння: її бідолашний чоловік так страждав, що вона діяла радше як сестра милосердя, аніж як убивця; якщо вірити Марі, вона не вбила свого Рауля, а приспала, удавшись до евтаназії.

Переляканий юний священик, пополотнівши і подумки засуджуючи, мусив слухати Морестьє.

Він залишив Марі, не зронивши ні слова, лише перехрестивши її.

Наступного дня під час ранкової служби по темних колах під очима вона зрозуміла, що абат мало або погано спав.

По обіді, увійшовши по сповідальні, він зізнався Марі, що всю ніч не міг склепити повік.

Ця звістка її потішила: отже, вона заволоділа ним, він крутився під ковдрою, згадуючи про неї! Оскільки з Марі відбувалось те саме, то можна було сказати, що вони провели ніч разом!

Того дня вона продовжила розповідь про своє перше вбивство — вбивство Рауля — й інстинктивно, далебі сама й не второпавши, чому, повела оповідь геть іншим тоном, похмурішим, реалістичнішим, наполягаючи на своїй відразі до старця, на ненависті до пестощів, до яких він силував Марі. Змальовуючи себе як юну жертву хтивого дідугана, вона мимоволі виказувала злостивість, дріб’язковість і схильність до криміналу; Марі детально описувала довгий процес отруєння миш’яком — цілих дев’ять місяців, поки доза не стала фатальною і водночас непомітною; не приховала вона ні відчуття полегшення, коли він помирав, ні вправно зіграної на похороні ролі безутішної удовиці, ні своїх радощів, коли одержала кошти й будинок і спекалася боргів.

Щодня Марі приходила до церкви і виставляла панотцеві напоказ усі свої злочини. Щоночі юнак, приголомшений почутими страхіттями, втрачав кілька годин безцінного сну.

Марі, розповідаючи свої історії, тішилася, що нарешті могла повідати комусь спогади, а особливо — їхні причини, про які ніхто не здогадувався. Бо якщо убивства було скоєно і подітися від того нікуди, то причини змінювалися ледь не щодня. Котра з них була ліпшою? Та, яку Марі вигадала у вівторок? Чи у середу, п’ятницю або ж суботу? Зрештою, важили всі. Марі насолоджувалася нюансами. Роками вона мусила притримуватися версії «невинувата», тож тепер викладення версії «винувата» давало їй змогу зануритись у найменші дрібниці своєї непростої поведінки, у найнепомітніші відтінки своїх темних мотивів; Марі раювала, відтворюючи себе у такому багатстві нюансів, такій глибині і розмаїтті... Вона отримала додатковий важіль: тепер вона не лише вирішувала, кому з людей жити, кому помирати, — тепер вона могла судити власні вчинки, докопуючись до мотивів, трактуючи їх, вивчаючи знову і знову, порушуючи всі можливі кліше, перетворюючись, зрештою, на справжнісіньку романістку.

Марі справді заволоділа юним кюре. Він втратив сон. Не в змозі цікавитися чимось іншим, він з нетерпінням чекав — хоч і боявся — зустрічей у сповідальні. Свіжість абата хиріла. Марі ніби затягувала його у свій світ, свій вік, свою втому, свою потворність... Звісно, сама вона цього не помічала, він здавався їй таким, як і раніше.

Найпікантнішими для панотця й грішниці стали хвилини, коли Морестьє розповідала про свого коханця, серфера Руді — єдине її плотське захоплення, навіть для неї самої несподівано сильне, адже до того часу Марі було цілком байдуже до сексу. Зненацька заскочена невідчепними думками про молодика, вона спершу вирішила, що це кохання, і вже згодом збагнула, що до вподоби їй радше його пестощі, відчуття його тіла на своєму, лоскітливе біляве волосся на його м’язах, його аромат. Руді було притаманне щось невловиме, що тривожило, утримувало, лоскотало; навколо себе він умів створити атмосферу чуттєвості — коли Руді був поруч, вона заполоняла все, та миттю зникала разом із ним. Від того, що доводилося розповідати Ґабріелеві про чоловіка, якого вона так нестямно бажала, Марі аж трясло, мов у лихоманці, в якій минуле проникало в теперішнє. Зі сповідальні вона виходила, знесилена прагненням вп’ястися у вуста юнака, зірвати з нього сутану і ретельно дослідити своїми пальцями кожен міліметр його шкіри. Їй уже важко було стримувати свою пристрасть до Ґабріеля.

Що більше квітнула весна, то задушливішим ставав тет-а-тет у тісній сповідальні. Він і вона розходилися зазвичай знесилені, зблідлі, та щоразу знаходили сили для нових зустрічей.

Вона з дитячою радістю шокувала юного Ґабріеля: вони ніби були у ліжку, і Марі розохочувала коханця, розкриваючи незвичні, ризиковані, заборонені чуттєві таї́ни. Скажімо, вона навмисне налягала на жорстокості, з якою топила свого коханця: це був порив! Варто сказати, що Руді того вечора випив стільки, що не мав ані сили, ані проворності, щоб опиратися Марі у ванній. Вона перебільшувала спокій, з яким прибирала сліди свого злочину; із задоволенням оповідала, як вони з сестрою Бланш загортали у килим труп, клали його до вкраденої автівки, гнали за сімсот кілометрів і вночі десь у Бретані шукали човен; обклавши мерця камінням, вони кинули його до чорної води; додому повернулися на світанні; ретельно вичистили авто; потім із ключами лишили його на паркінгу, часто відвідуваному шахраями. Усе це відбувалось далеко від Сен-Сорлена, у Біарріці, де завдяки спадщині трьох її чоловіків Марі винайняла будинок.

Уперше в житті вона розповіла про епізод із Ольгою, постійною коханкою Руді, до якої він завжди повертався після зв’язків із жінками поважного віку. Стривожена відсутністю Руді, Ольга увірвалася до будинку Марі і звинуватила її в убивстві серфера, заявивши, що піде до поліції. Марі нічим не виказала своїх почуттів і переляку й запевнила Ольгу, що Руді втік за кордон і просив передати їй солідну суму. Дзенькання монет надало вигадці правдоподібності, тож росіянка вирішила не йти до комісаріату. Марі призначила їй зустріч уночі на терасі бару, де збиралася вся місцева молодь. Там вона дала їй конверт із кількома купюрами, підлила отрути до бокалу жінки, решту грошей пообіцяла віддати вранці й залишила її у компанії залицяльників.

І хоча ні журналісти, ні представники влади ніколи не згадували про зникнення Ольги, Марі була переконана в її смерті, адже росіянка так і не з’явилася по обіцяне.

Ґабріель, вислуховуючи розповіді про вбивства, крадіжки, шантаж і підкуп, почувався зле. Марі зворушувало його збентеження, їй здавалося, ніби вона ініціювала юнака у справжнє життя, у світ у його реальному вимірі: сповнений жорстокості й кривди. Можна сказати, що таким чином вона його позбавляла цноти.

Тепер Іветта самотньо рюмсала у кутку, — Ґабріель сахався, щойно бачив її, і запевняв, що за першої ж нагоди приділить їй хвилинку. Решту сповідальників він намагався спекатись щонайшвидше. І хоча службу він правив велично і вправно, все ж вільним уже не був: його мучили зізнання отруйниці і жахіття її убивств. Марі Морестьє домоглася свого. Вона панувала над Ґабріелем і над усім містечком.

Розчулена тим, що він тримав її зізнання у таємниці, Марі раділа, помічаючи, як він змушений брехати про неї, як вислуховує старих жаб, що своїми скрипучими качачими голосами дивувалися, мовляв, він приділяє їй стільки уваги!

— Месьє абате, ви ж не стверджуватиме, буцімто то була не її провина! Бо тоді чому вона не виходить зі сповідальні!

— Ця душа пережила жахливу несправедливість. Скажімо, всі ці страшні звинувачення, які ви, сестро, закинули їй щойно, геть забувши про доброзичливість!

І він зі сповідника перетворився на спільника. Вони ділили не лише відому тільки їм правду, вони ділили один злочин на двох. Хтозна, чи не вчинили вони його разом?

Марі страшенно збуджувала їхня змова.

Через п’ять тижнів сповідань вона вирішила, що розповіла вже достатньо. Тож, переконана, що вистрілює останні кулі і скоро залишиться без патронів, згадала ще про кілька підступів, скоєних під час двох останніх процесів.

Марі побоювалась, що це покладе край її владі.

Тієї п’ятниці юний пастор повідомив вірянам, що завтра і післязавтра буде відсутній. Отак просто! Без жодних деталей! Сказав, як відрізав! Вона теж не дізналася від нього більше.

Що відбувалося?!

Ґабріель вирішив утекти, бо вона вже не задовольняла його пригніченої уяви? Але ж не вигадувати їй нові злочини! Невже, щоби втримати його, Марі довелося б брехати, перетворитися на Шехерезаду?

Довгі години без Ґабріеля видались їй нестерпними. Марі катувалася. Як?! Фактично оголитися перед цим парубком і отримати тільки це — мовчанку й утечу!.. Зрештою, Ґабріель виявився не ліпшим за інших чоловіків.

У п’ятницю о сьомій вечора знесилена, розчарована і роздратована Марі на кісточках ніг помітила екзему. Щоб покарати себе за надмірне очікування, вона поставила ноги на табурет і розчесала вавки до крові. Її будинок аж стугонів від нудьги. Серед духу церати, яким пропахло її обійстя, Марі не могла зосередитися ні на чому: ні на іржавій підкові над віконницею, ні на перекидному календарі, ні на газетах із оголошеннями...

О восьмій у двері подзвонили.

Там стояв він.

Радощі переповнили її. Хоч він і пішов, проте повернувся він все ж до неї! Марі прикрила закривавлені ноги, запросила священика досередини, запропонувала випити або поїсти. А він із серйозним виглядом відмовився і навіть не став сідати.

— Марі, я багато міркував про те, що ви мені розповіли, про жахливі одкровення, свідком яких я мимоволі став — свідком німим, адже не можу порушити таємницю сповіді. Тож я усамітнювався на два дні, щоб подумати. Переговорив із єпископом, а також зі священиком, який навчав мене у семінарії. Не згадуючи вас прямо, я виклав обставини, щоб збагнути, як мені чинити далі. І вирішив. Це стосується нас обох.

Панотець урочисто — так, ніби питав її руки — взяв Марі за руки і міцно їх стиснув. Вона затремтіла.

— Свої проступки ви виклали перед Господом.

Він стиснув пальці міцніше.

— Тепер у скоєному зізнайтеся перед людьми.

Марі забрала свої руки з рук священика і відступила на крок.

А він наполягав.

— Саме так, Марі! Ви маєте визнати свою провину! Заради правосуддя. Заради рідних усіх жертв. Заради істини.

— Чхати я хотіла на істину!

— Неправда. Істина все ж важить для вас, адже мені ви зізналися!

— Так, вам! Лише вам! І більше нікому!

Тут Марі із жахом збагнула, що юний абат нічого не второпав. Вона не збиралася прислужуватись істині. Ні! Це істина мала прислужитись їй! Марі використала істину, аби заманити і спокусити абата. На противагу тому, що він вирішив, Марі зверталася не до Господа, а до нього, до Ґабріеля, не більше!

Він похитав головою.

— Я хотів би, щоб ви звільнили себе і перед очима людей. Підіть до прокурора і розкажіть йому все.

— Зізнатися?! Оце вже ні! Хіба заради цього я боролася стільки років? Ви не уявляєте, як це — пережити цілих два судові процеси... І я перемогла, розумієте? Перемогла!

— І що ви здобули, Марі?

— Честь і гідність!

— Фальшиву честь і фальшиву гідність...

— У цих царинах важить лише видиме.

— Однак ви все ж пожертвували своїми честю і гідністю. І прийшли до мене із тягарем.

— Так, прийшла до вас. Але тільки до вас!

— І до Господа теж.

— Звісна річ...

— А Господь, як і я, прийняв вас такою, якою ви є: себто винною. Господь, як і я, любить вас, як і раніше.

— Невже?!

І священик знову взяв її руки в свої, сплів свої пальці — такі теплі і ніжні — з її пальцями.

— Марі, скажіть правду, скажіть її на весь світ! А я вам допоможу, підтримаю вас. Тепер це буде моєю метою. У цьому місті я живу лише заради цього, заради вас! Ви — мета мого існування, сенс моїх молитов і моєї віри! Марі, ви — моя місія! Я підштовхну вас, я всім відкрию ревну християнку, яка ховається всередині вас! Полум’ям своєї віри я запалю вашу! І разом у нас усе вийде. Ви зробите це заради мене, заради себе, заради Господа!

Марі поглянула на нього по-новому. Вона — його місія? Чи добре вона розчула?! Вона — місія?..

І коли Ґабріель усміхнувся, їй на мить здалося, що він візьме гору.

Наступні літні місяці стали найщасливішими у житті Марі Морестьє. Ґабріель не відходив від неї. Він прокидався лише для того, щоби побачити її, відкривав церкву, аби вона увійшла, швидко ковтав обід, щоб якнайшвидше зустрітися з нею; він сповідав її щодня, а потім — у церкві або у неї вдома — невтомно, натхненно, красномовно і пристрасно переконував її.

Марі цинічно тішилася цим несподіваним привілеєм: вона вкрала Ґабріеля у решти! Вона знову виграла! Знову! А він міг досхочу розсипатися словами, солодкими усмішками й переконливими аргументами, та вона все одно не піддалася б йому. Усе це було даремно, бо піддався він їй.

Однак Марі, насолоджуючись ситуацією, недооцінювала красномовство абата.

Вона не помітила пастку: Ґабріель наполегливо втягував її в обмін думками та дискусії. І вже з липня — аби не залишатися у боргу — вона почала відповідати йому, посмілішала, взялась оперувати доказами й аргументами. Але в цій площині абат мав значний досвід. Поступово — так, аби вона ні про що не здогадалась і разом із тим вважала, буцімто з успіхом чинить опір, — він впливав на неї, змінював її, давав її міркуванням нове підґрунтя, наближав до ідеалів, досі для неї чужих.

І ім’я Господа залунало з її вуст інакше.

Колись Господь входив до складу її арсеналу; коли Марі казала «Господи!», то ніби стріляла з рушниці; голосно і рішуче вимовивши «Господи!», Марі домагалась мовчанки, виганяла небажаних зайд, сіяла порожнечу довкола себе. Часом, коли треба було наполягати або доводити щось, вона впереміжку цитувала Євангеліє і писання святих отців — ніби цілила шротом у ворогів, ранила їх, примушуючи відступати, часом навіть вбивала; о, Марі завжди цілила влучно! І Господь допоміг їй здобути репутацію чесної жінки і витерпіти всі каверзи.

Тож тепер вона сприймала Господа не як могутнє страхітливе і помстиве божество, а як вибух ніжності. І коли Ґабріель (а він замість просто «Господь» зазвичай казав «Боженька») шепотів із побожним захватом ім’я творця, то ніби згадував про саме джерело життя, про найкраще вино — ліки проти будь-яких негараздів. Поруч із ним Марі ніби пізнавала нову теологію, відмовляючи своєму колишньому захопленню заради справжнього бога кохання, доброго і милосердного Ісуса зростом (як і Ґабріель) метр вісімдесят і рисами обличчя дуже подібного до Ґабріеля.

Перед цим Богом Марі примушувала себе до жорсткої нудної віри, що зводилася до повторення обрядів і заспокоювала її. Їй став цікавим зміст молитов, проповідей і настанов; час від часу увечері вона навіть читала Святе Письмо.

Марі не усвідомлювала, яким авторитетом ставав для неї абат. Якщо її захоплення починалося з сексуального потягу, то зрештою ці стосунки виявились духовними. Марі мріяла про Благо, її зворушували історії про прощення грішників, вона відчувала екстаз, коли слухала про долі святих, зокрема святої Рити[2], житіє якої Ґабріель досліджував у семінарії і про яку навіть написав доповідь.

«Покровителька тих, хто втратив надію? Отже, вона і моя покровителька теж», — міркувала Марі, лягаючи спати.

Їхнє спілкування часом нагадувало бійки — виснажливі для нього та обнадійливі для неї.

Марі, як завжди, була впевнена, буцімто тримала ситуацію під контролем, та насправді зміцнювалась влада абата. У присутності священика Марі аж трусилася.

«Візьми мене! — ніби закликала вона його кожною фразою. — Роби зі мною, що хочеш!»

Уперше в житті вона знаходила втіху в покорі. Хоча юнак не входив у неї фізично, він все ж домінував над нею духовно; вона дозволяла маніпулювати собою і відчувала, як усередині неї зрів мазохіст, що дозволяє прив’язувати себе щонайміцніше. Жорстокість, що ховалася в її душі, нарешті знайшла вихід. Усе життя ця непогамовна істота грала роль сильної і негнучкої жінки, аж раптом знайшла своє справжнє призначення: бути рабинею. Залишивши обридлу гру, вона ніби відпочивала від себе самої. Прагнення контролювати все змінилося байдужістю; пізнавши сластолюбство, забуття і сп’яніння, Марі перетворилася на об’єкт у руках і думках Ґабріеля.

Якось, розсердившись тим, що Марі випробовувала його терпіння, Ґабріель почервонів і гукнув, показавши на неї пальцем:

— Ви справжній диявол, але я оберну вас на янгола!

Того дня глибоко в ній щось зітхнуло, струсивши всім тілом, і відтоді щоночі, пригадуючи ту сцену, Марі відчувала щось схоже на оргазм.

Вона поступово складала зброю. Думати, відчувати і навіть дихати Марі починала так, як і абат.

— Ви і я, ми просякнуті Благом, — повторював він.

І хоча подумки вона казала: «Разом із тобою я піду як за Добром, так і за Злом, бо ти мій володар», — суперечити не насмілилась.

Марі ще чинила опір і навіть не думала зголошуватися. Вечорами, залишаючись на самоті, вона входила в екстатичний стан і запевняла себе: авжеж, треба піти й розповісти людям про свої злочини, авжеж, треба пожертвувати своїм комфортом заради істини. Та щоранку сміливість кудись зникала.

— Отче, якщо я зважуся, ви навідуватимете мене у в’язниці?

— Щодня, Марі, я приходитиму щодня! Якщо мені вдасться вас переконати, ми поєднаємося навіки! І не лише перед людьми, а й перед Господом!

Щось на кшталт шлюбу... Не залишалося жодних сумнівів — він пропонував їй узяти з ним шлюб!

Вона все частіше уявляла, як коментує їхній союз urbi et orbi[3] всюди — перед телекамерами, на інтерв’ю, на допитах, на засіданнях суду... «Це він, це абат Ґабріель переконав мене зізнатись! Якби не він, я й досі не визнавала б провину. Якби не він, я забрала б істину в могилу. Ґабріель навчив мене не лише вірі в Господа, а й вірі в людей!» Під час цих марень Марі, що ніколи не відрізнялася балакучістю, красномовно й невтомно розписувала ту метаморфозу, якою була зобов’язана юнакові. Вона сподівалася, що якось їх навіть сфотографують удвох — або в залі суду, або в кімнаті для побачень в тюрмі.

Іноді — на мить — до неї приходило усвідомлення, що їхні стосунки не були б рівними: він залишився б на свободі, вона — в ув’язненні. Та хіба священик може бути вільним? Певно, що ні! Хіба можна втратити самовладання, коли тебе щодня відвідує коханий? Також ні. Хіба кохання не примушує нас обов’язково віддавати перевагу комусь?

— Жертва є мірою будь-якого кохання!

Такі слова вигукнув абат Ґабріель під час однієї з проповідей. Марі одразу ж збагнула: він звертався до неї! Тож вона миттю вирішила: вона застосує цю максиму й офірує собою! Вона зізнається, аби весь світ знав, що її Ґабріель — великий пастор! Вона терпітиме покарання, щоб увесь світ дізнався про владу цього юнака над нею! Вона каятиметься, щоби весь світ ще довго згадував про їхню гідну поваги пару! Дитя, яке вона не могла дати абатові, вона вирішила замінити славою: Марі збиралася подарувати йому гучний медійний успіх, судовий скандал і безумовну згадку в Історії; їхній дует згадуватимуть іще довго: те, як майстерно вона дурила суд під час двох процесів, і те, як він своєю духовною зброєю навернув таку страшну грішницю, як вона. Без Ґабріеля Марі так ніколи і не зазнала б покарання. Про її справу забули б. Дякую тобі за натхнення і сили, о свята Рито! Часом історія звичаїв впливає на історію релігії... Чому б і ні? Хтозна, можливо, цей випадок допоможе Ґабріелеві дістатися до Рима?

Піднісшись духом, Марі, мов у лихоманці, поринула в мрії.

Опісля дивовижного літа, сповненого тривог і емоцій, напередодні осені вона виструнчилася на повен зріст і відчула себе зміненою.

Тієї неділі вона, як завжди, пішла на месу і була мовчазна й зосереджена. Після служби Марі повернулася додому і не могла проковтнути бодай шматочок. Смаженина дісталася кішці.

О другій годині Марі повернулася до церкви і заявила Ґабріелеві, що таки вирішила зізнатися.

— Присягаюся, отче! Перед Господом і перед вами!

Він обійняв її і міцно притулив до себе. Вона хотіла заплакати, аби якомога довше побути біля цього великого теплого тіла, та, на жаль, видала лише недолугу гикавку.

Абат похвалив Марі, сто разів повторив, як пишається нею, твердістю її віри, пройденим нею шляхом, і попросив стати поруч із ним на коліна й помолитися Господові.

Поки вони промовляли слова молитви, Марі постійно позирала на Ґабріеля. Її, здушену страхом через прийняте рішення і переповнену емоціями, зворушувало те, як вони стоять на колінах поруч, як запах його шкіри й волосся просякає її, як вони разом чинять майже інтимний акт. І вона мріяла про те, як невдовзі абат щодня навідуватиме її у в’язниці, щоб молитися разом, — і якою щасливою вона буде!

Вийшовши з церкви, Марі піднялася на найвищу точку містечка. Умиротворена вбивця вирішила провести свій останній вечір на волі у спогляданні Сен-Сорлена з укритого виноградниками пагорба: спочатку бузкова, потім фіалкова мла вкривала жалобою неозорі лани. На дахи, аби сповна насолодитись заходом сонця, повилазили місцеві коти; на тлі вмираючого урочистого неба десятки котів утворювали подібний до театру тіней орнамент зі священних силуетів.

Отже, цього тижня вона мусить поїхати до Бурґ-ан-Бресса і зустрітися там із прокурором, який керував звинуваченням. Тоді він ще був геть юним і зненавидів її люто, адже виправдний вирок не дав йому змоги отримати підвищення, обіцяне за вирок отруйниці. Марі не сумнівалася, що він залюбки її прийме.

Подекуди темряву прорізали проблиски, охоплюючи світлом то дах, то спальню, то вуличку. Десь позаду під старою гойдалкою сука лабрадора вилизувала своїх малят; довкола великі липи в садку пахтіли ароматом смачного чаю. «Завтра, сусідоньки, вже завтра ви прокинетесь у знаменитому містечку — тому самому, де жила Марі Морестьє, Дияволиця, що обернулася Янголом, убивця, що використовувала усіх, але не встояла перед Господом! Починала вона як Мессаліна[4], а закінчує як свята!» У Марі були дивні відчуття: вона заразна, вона несе добро людям, несе їм світло — світло, отримане від Ґабріеля. «Пані й панове, мені на життєвому шляху трапився надзвичайний пастор! Не просто людина, — янгол! Без нього я не стояла би нині тут перед вами». Нарешті вона зможе розповісти всьому світові про нього і про їхній тісний зв’язок! О, скільки відкриттів нам дивних...

Вона дивилася на зірки, молила Господа дати їй сил і покори, чи радше сил у покорі. Повернулася до себе вже глупої ночі.

Коли Марі зі скрипом повертала ключ, сусідка крикнула їй, прочинивши віконницю:

— Вас шукав абат! Двічі приходив.

— Справді? Дякую, що попередили! Сходжу до церкви.

— Не думаю, що він буде там. По нього щойно приїздило авто.

Авто? Абат не вмів кермувати автомобілем і, ясна річ, ніколи його не мав.

Марі побігла до церкви. Фіранки були щільно запнені — помешкання священика здавалося порожнім і згаслим. Марі постукала в двері, стукала ще і ще, грюкала кулаком. Марно. Ніхто не відповідав.

Вона повернулася до себе, вирішивши не піддаватися паніці. Це вже не мало значення — все одно вже все вирішено, абата це точно потішило б. Він, напевно, хотів іще раз похвалити її, запропонувати поїхати разом із нею до Бурґ-ан-Бресса. Марі заспокоїлася, переконана, що все роз’ясниться завтра.

І справді, на світанку задзеленчав телефон. Упізнавши голос абата Ґабріеля, Марі зраділа.

— Дорога сестро, сталося щось надзвичайне!

— Що ви кажете?!

— Мене призначають до Ватикану!

— Як?!

— Папа ознайомився з моєю доповіддю про святу Риту. Вона йому так сподобалася, що він запросив мене приєднатися до гурту теологів у папській бібліотеці.

— Але ж...

— Авжеж. Це означає, що я мушу залишити вас. Вас і Сен-Сорлен.

— Але ж наші плани...

— Це не міняє нічого. Ви ж уже вирішили!

— Але ж...

— Ви зробите це, бо обіцяли мені. І Господу, звісно!

— Але поруч зі мною не буде вас! Коли я сидітиму у в’язниці, ви не навідуватиметеся щодня!

— Ви зробите це, бо обіцяли мені.

— Авжеж, я це вже чула, — вам і Господу...

І вона кинула слухавку — спантеличено, ніби зав’язнувши між екстазом, у якому провела весь минулий день, і несамовитою люттю. «До Ватикану... Це завдяки мені він мав би поїхати до Ватикану! Святий Отець нагородив би його за мої зізнання. Варто було почекати ще трошки! Адже значно ліпше поїхати до Ватикану, отримавши неможливе — каяття грішниці, аніж за якусь писанину про маловідому святу! Що на нього найшло?! Як він міг так мене зрадити?»

Два дні по тому Вера Верне — «стара гаргара», покручена, мов стара лоза, — з’явилася на порозі Марі Морестьє і писклявим голосом повідомила про появу нового священика.

Марі подалася до церкви.

Абат, запнений в сіру сутану похмурого крою, підмітав сходи, перемовляючись із жителями Сен-Сорлена.

І коли Марі Морестьє побачила його — низенького пухленького червоновидого чоловічка далеко за сорок, — то миттю зрозуміла, як минуть її наступні роки: вона опікуватиметься його садком, годуватиме його кішку, значно рідше відвідуватиме службу і мовчатиме аж до смерті.

Повернення

— Ґреґе...

— Я зайнятий, я працюю!

— Ґреґе...

— Та залиш мене в спокої, чуєш? Мені ще двадцять три труби чистити!

Могутня спина Ґреґа над другою турбіною потужними м’язами випиналася з-під бавовняної майки і рішуче відмовлялась розвертатися до співрозмовника.

Однак матрос Декстер наполягав:

— Ґреґе, на тебе чекає капітан!

Ґреґ різко обернувся, і Декстер від несподіванки відсахнувся. Усе тіло колоса — від оголених пліч до глибокої западини між стегон — стікало потом, і це робило його схожим на варварського ідола: тіло лисніло від жовтогарячих зблисків котлів і сяяло у пару, який від нього линув. Завдяки хисту механіка Ґреґа суховіз «Ґранвіль» прямував, не збавляючи ходу, і цілодобово сім днів на тиждень розрізав океанічні хвилі, доставляючи різноманітні товари з порту у порт.

— Невже він має чим мені дорікнути? — буркнув здоровань, нахмуривши темні брови кожна завширшки з палець.

— Ні. Він просто на тебе чекає.

Ґреґ похитав головою, ніби вже відчувши свою провину. І переконано повторив:

— Певно, має чим мені дорікнути...

Посланець Декстер ледве стримався, гірко зітхнувши; авжеж, він знав, навіщо капітан послав по Ґреґа, та не хотів розповідати про це.

— Та не бери дурного в голову, Ґреґе! Чим він може тобі дорікнути? Ти ж працюєш за чотирьох!

Ґреґ його не слухав. Змирившись, він стирав із рук чорний жир — механік уже був готовий до покарання; адже важливішою за власну честь для нього лишалася дисципліна на борту, тож якщо начальство закидало йому якийсь переступ, то, без сумніву, мало на це підстави.

Ґреґ не став розпитувати — бо все одно мав почути усе від капітана. Ґреґ узагалі не любив думати. Це не дуже йому вдавалося, та й — головне — платили ж йому не за думки! Стосовно роботодавця, з яким він підписав угоду, надмірне думання здавалося Ґреґові зрадництвом, гаянням часу і сил. У свої сорок років він працював так, як і на початку кар’єри, у чотирнадцять: піднімався вдосвіта, аж до ночі бігав по кораблю, чистив, лагодив деталі двигунів — здавалося, ніби він відчував нав’язливу потребу виконувати все якнайкраще, ніби мучився невситимою і нікому не потрібною відданістю. І на своєму вузькому ложі з тоненьким матрацом Ґреґ відпочивав лише для того, щоб якнайшвидше повернутися до роботи.

Він натягнув картату сорочку, зверху накинув дощовик і рушив за Декстером до капітана.

Море того дня було нелагідне; ні збурене, ні спокійне — просто в поганому гуморі. З куцих підступних хвиль стікала піна. Як це часто буває на просторах Тихого океану, все довкола здавалося одноманітним: сіре небо надавало бетонний полиск усьому — ряботинню, хмаркам, палубі, брезенту, трубам, людям; навіть Декстер, який вирізнявся мідяним блиском писку, нині вражав мало не вугільним кольором шкіри.

Пересилюючи свистючий вітер, вони удвох дістались до кают-компанії. Там, зачинивши двері, Ґреґ раптом відчув себе дуже вразливим: далеко від ревіння машин і океану та гіркого духу мазуту і водоростей він уже почувався не на кораблі, а десь у вітальні на суші. Навколо капітана розгублено купчилися кілька чоловіків, і серед них — радист.

— Капітане... — повів Ґреґ, похиливши голову, ніби капітулюючи.

Капітан Монро буркнув у відповідь щось нерозбірливе і прокашлявся, збираючись із думками.

А Ґреґ мовчав, очікуючи на вирок.

Приниження Ґреґа аж ніяк не заохочувало Монро до розмови. Капітан перезирнувся з підлеглими, яким ой як не хотілося бути зараз на його місці! Відчувши, що, вагаючись, він втрачає повагу команди, капітан Монро відкинув емоційний тягар повідомлення, яке мусив переказати, і різко промовив сухим тоном:

— Ми отримали для вас телеграму, Ґреґе. Проблема у вашій родині.

Ґреґ підвів голову і здивовано зирнув на капітана.

— Новини невтішні, — вів далі Монро. — Власне, звістка дуже погана. Ваша донька померла.

Ґреґ вирячив очі. Його обличчям пробіг глибокий подив — інші почуття на ньому ще не промайнули.

А капітан продовжував:

— Ну от... Нас попередив ваш сімейний лікар, доктор Сімбедор із Ванкувера. Більше нам нічого невідомо... Ґреґе, нам усім дуже шкода! Прийміть наші щирі співчуття!

Вираз обличчя Ґреґа, щоправда, не змінювався: його риси спотворило позбавлене емоцій безкрайнє зачудування.

Навколо ніхто не наважувався навіть дихнути.

Ґреґ обертався до кожного, ніби шукаючи відповіді на запитання, яке його мучило. Та, не отримавши відповіді, зрештою мовив:

— Донька? Котра з них?

— Прошу?! — аж підскочив Монро.

— Котра із моїх доньок? У мене ж їх четверо.

Монро почервонів. Він злякався, що неправильно передав послання, вийняв телеграму з кишені і перечитав її, ледве втримуючи в руках, що тремтіли.

— Хм... Ні, більше нічого. Лише це: «Мусимо попередити вас про смерть доньки».

— Котрої? — наполягав Ґреґ, якого лякала невизначеність і який ще достоту не усвідомив зміст звістки. — Кейт? Ґрейс? Джоан? Бетті?

Капітан знову і знову перечитував телеграму, сподіваючись на якесь диво, уповаючи на те, що поміж рядків раптом проступить імення. Однак скупий, стислий текст обмежувався вже виголошеним посланням.

Монро знеможено простягнув папірець Ґреґу, і механік його уважно перечитав.

Він похитав головою, зітхнув, трохи пом’яв телеграму в руках — і віддав її капітану.

— Дякую.

Монро ледве не відповів «Прошу», аж раптом збагнув, як це недоречно, тож тихо вилаявся крізь зуби й замовк, прикипівши поглядом до горизонту.

— Це все? — запитав Ґреґ, прояснівши поглядом так, ніби нічого не трапилось.

Запитання спантеличило команду, що зібралась у каюті. Їм здалося, що вони не розчули. Капітан, який мав щось відповісти, не знав, як реагувати. А Ґреґ вів далі:

— Можна повернутися до роботи?

Перед обличчям такої безчулості капітан відчув напад люті і вирішив додати гуманності позбавленій сенсу сцені:

— Ґреґе, у Ванкувері ми будемо не раніше, ніж за три дні. Якщо хочете, ми можемо спробувати зв’язатися з лікарем і з’ясувати подробиці.

— Справді?

— Авжеж. Прямих контактів у нас немає, адже він телефонував до бюро компанії, та коли добре пошукати, можна докопатися до першоджерела і...

— Так, це було б добре.

— Візьму це на себе.

— Справді, — машинально продовжував Ґреґ, — мені хотілося б знати, котра з моїх доньок...

На цих словах він замовк. У мить, коли хотів вимовити те саме слово, раптом усвідомив, що сталося — пішло з життя одне з його чад. І Ґреґ, роззявивши рот, зненацька почервонівши, занімів, відчуваючи, як відмовляють ноги. Він оперся рукою на ломберний стіл, аби не впасти.

Люди, що зібрались довкола нього, побачивши му́ку механіка, відчули полегшення. Капітан підійшов до Ґреґа і поплескав по плечу.

— Я все зроблю, Ґреґе. Ми з’ясуємо це питання.

Ґреґ подивився на руку, що, торкаючись його зненацька охололого тіла, примусила механіка скрикнути. Капітан миттю прибрав свою руку. Вони заклякли збентежено, не наважуючись дивитись одне одному в очі. Ґреґ боявся виявити свій біль, а капітан не хотів бачити лихо так явно.

— Якщо хочете, візьміть вихідний.

Ґреґ зібрався з силами. Перспектива неробства жахала його. Як він згає час, якщо не працюватиме?! Переляк надав йому сил говорити.

— Ні, краще не треба!

Кожен із присутніх у каюті добре уявляв му́ку, яку мав пережити Ґреґ. Прикутий до корабля, мовчазний, самотній — він буде просто розчавлений горем, не легшим за їхній вантаж, і катуватиметься страхітливим питанням: котра із доньок спочила?

Повернувшись до машинної зали, Ґреґ поквапився до роботи, достоту як, забруднившись, кидаються під душ; труби ніколи ще не були чищені, лощені, вирівняні, скручені з такою дбайливістю й запалом, як того дня.

Однак, незважаючи на важку працю, Ґреґ не міг спекатись однієї-єдиної думки — вона міцно засіла у його черепі. Ґрейс... Перед його очима постало обличчя його другої доньки. Невже це Ґрейс померла?! П’ятнадцятирічна витівниця Ґрейс, сповнена вибухової життєрадісності, завжди осяяна усмішкою, цікава, енергійна, дещо боязка Ґрейс — хіба не вона була найвразливішою з-поміж усіх? Ота її невгасима радість — хіба не заразила вона Ґрейс нервовістю, яка лише справляла враження здорової, однак ані набирала ваги, ані чинила спротив різним недугам? Хіба не могла вона підхопити якусь заразу у друзів із дитсадка, школи або ліцею? Ґрейс була надто доброзичлива і здавалася схильною до всього: ігор, приятелювання, вірусів, бактерій, мікробів. І Ґреґ уявив, що вже не милуватиметься тим, як вона весело чимчикує, як рухається, як похиляє голову, піднімає руки, сміється на повен голос...

Певно, то була саме вона. Жодних сумнівів.

Чому він так вирішив? Відчув інтуїтивно? Чи отримав якийсь телепатичний сигнал? На мить Ґреґ зупинився і почухав потилицю. Насправді, він цього не знав — він цього боявся. Якщо він спершу подумав про Ґрейс, то лише тому, що... вона була його улюбленицею.

І він миттю сів, пригнічений цим відкриттям. Раніше механік ніколи не здавав собі справ про ієрархію серед доньок. Отже, в нього є фаворитка... Цікаво, чи він виказував це? Чи було це помітно їй і решті дівчат? Певно, що ні. Першість Ґрейс темною агресивною масою досі неприступно лежала десь на дні душі Ґреґа.

Ґрейс... Він сумував за дівчам із розкуйовдженими косами і тоненькою шиєю. Її було так легко любити! В усьому блискуча, не така поміркована, як його старша донька — жвавіша за решту, Ґрейс не знала нудьги і в будь-якій ситуації знаходила безліч цікавих деталей. Ґреґ вирішив, що, коли продовжуватиме думати про її смерть, страждання стане нестерпним. Тож він із подвоєними силами взявся до праці.

— Тільки б це була не Ґрейс!

І він крутив шворні, поки ключ не випадав із рук.

— Краще то була би Джоан!

О, втрата Джоан засмутила б його значно менше! Джоан мала лискучі каштанові патли, жорсткі, мов солома, що густо вкривали їй скроні, і відзначалася різкістю, хитрощами й певною вайлуватістю. Ґреґові вона нагадувала щура. Вони не мали нічого спільного. Тут варто зазначити, що Джоан народилася третьою, тож її поява не супроводжувалася ні ефектом новизни, як у першої доньки, ні тихим спокоєм, як у другої. Третя з’явилася, ніби сама собою, цій події не приділили такої уваги, нею займалися сестри. Ґреґ навіть не мав нагоди побачити новонароджену — вона народилася, коли він працював на нову компанію, що здійснювала рейси аж до Еміратів. До того ж, йому не подобалась її кольорова гама: ні її шкіра, ні очі, ні губи; дивлячись на Джоан, Ґреґ не бачив у ній дружину і доньок, вона здавалась йому чужою. Звісно, він не мав жодного сумніву в тому, що Джоан була його донькою, бо добре пам’ятав ніч її зачаття — тоді він якраз повернувся з Оману, — та й сусіди не раз казали, що вона дуже на нього схожа. Авжеж, така сама густа кучма, як і у нього! Можливо, бентежило його саме це: дівча, подібне до хлопця, але не хлопець...

Справа в тому, що Ґреґ міг творити лише дівчат і його сі́м’я, нездатне надихнути черево Мері на самців, виробляло тільки дитинчат жіночої статі. Ґреґ цим картався. Бо за чоловіче начало в їхньому шлюбі відповідав саме він — колос, якому з невідомих і невидимих причин бракувало чоловічої сили, щоб поповнити хлопцем цю повну жіноти мушлю.

А й справді, мало чого бракувало, щоби Джоан народилася хлопцем... Хлопчиком, якого так не вистачало. Джоан була живим свідченням слабкості Ґреґа. Він щоразу напружувався, коли хтось хвалив його дівчат — бачив у цьому підступні кпини.

— Месьє Ґреґе, як вам пощастило — у вас аж чотири доньки! І доньки обожнюють свого тата! Певно, вони перед вами благоговіють?

Ясна річ, вони його обожнювали! Яким би лихим він із ними не був, як довго не був би відсутнім, зникаючи серед хвиль і заробляючи на обійстя, на їжу, одяг, освіту... Звісно, благоговіли! Якби це було не так, то якими ж невдячними вони виявили себе — адже майже все зароблене потрапляло до їхніх рук, а собі він залишав самі крихти! Звісно ж, благоговіли...

Ґреґ був переконаний, що любов — це обов’язок, зобов’язання. Він офірував себе донькам — а вони мусили любити його! Свою ж батьківську відданість Ґреґ виявляв у наполегливій праці. Йому і на думку не спало б, що кохання складається з усмішок, пестощів, ніжності, підсмішків, турботи, спільних ігор, жертвування своїм часом тощо. Він був переконаний, що є взірцевим батьком.

— Отже, померла Джоан.

Оскільки формулювати думки йому було складно, то це припущення полегшило його муку.

А ввечері, коли капітан телеграфував керівництву, Ґреґ спрагло чекав на справдження гіпотези.

Поставши перед начальником, механік із подивом спіймав себе на раптовій думці — подібній до короткої і наполегливої молитви:

«Тільки б він не назвав імені Ґрейс! Не Ґрейс, а Джоан! Джоан, Джоан...»

— Любий мій Ґреґе! — повів капітан. — Нам не вдалося знайти хоч якийсь контакт. Небо захмарене, море схвильоване — зв’язок напрочуд поганий... Словом, нам не відомо, котра з ваших доньок...

— Дякую, капітане.

Ґреґ гратулював і вийшов.

Він прожогом кинувся до своєї каюти і зачинився там, відчуваючи, як від сорому в нього палали вуха. Хіба не бажав він смерті одній зі своїх доньок? Хіба не обрав він сам, яку краще у нього забрати? І за яким правом?! Хто дозволив йому промовляти ім’я Джоан у присутності капітана? Хіба, вказавши на неї, він не повівся, мов убивця? Хіба гідні батька смертельні думки, що заволоділи ним? Адже справжній батько бився б на смерть за своїх доньок — за кожну із них...

Відчуваючи до себе болючу відразу, він відчайдушно бігав тісною каютою, щодуху лушпенив по металевій перетинці.

— Господи, як же соромно! Сором який! Коли тобі кажуть «Ваша донька», ти одразу згадуєш Ґрейс. А коли тобі повідомляють, що «Ваша донька померла», то ти кладеш до ями Джоан?! Та ти здохнути маєш від сорому!

Звісно, патяків Ґреґа ніхто не чув, але йому достатньо було себе самого: він знав, який він насправді — жорстокий і підлий. І йому ніколи вже не залікувати цієї кривавої рани.

— Я не маю жодних підстав любити Джоан менше, ніж решту! І любити Ґрейс дужче, ніж інших. Чому я не думаю про Кейт і Бетті?!

Поки він так ревів, у двері постукав Декстер.

— Ґреґе, усе гаразд?

— Так!

— Не кажи дурниць. Відчини. У мене є дещо, що допоможе тобі.

Ґреґ штовхнув двері і заволав із люттю:

— Ніхто не може мені помогти!

Декстер, ніби погоджуючись, похитав головою і простягнув йому книжку.

— Тримай.

— Що це таке?

— Моя Біблія.

Ґреґ був так збентежений, що на якусь мить навіть забув про своє горе. Його руки відмовлялися брати книжку, очі з підозрою бігали старою полотняною палітуркою, вкритою плямами — у ньому все ніби волало: «Що я, в біса, маю робити з цим?!».

— Хай буде в тебе, про всяк випадок... Хтозна, може тут знайдеться текст і для тебе.

— Я не люблю читати.

— Розгортати Біблію — не означає читати. Це означає розмірковувати.

Декстер сунув томик йому у руки і пішов заступати на чергування.

Ґреґ пожбурив Біблію на вутлий матрац, зрозумів, що спати уже не зможе, натягнув кросівки і теплу куртку й вирішив бігати палубою, поки втома не звалить із ніг.

Наступного дня Ґреґ прокинувся із переконанням, що Джоан мертва.

І цього разу це його аж ніяк не заспокоювало — навпаки, лише ятрило рану: вві сні він дізнавався, буцімто Джоан страшно агонізувала через те, що він був поганим батьком, байдужим запліднювачем. І Ґреґ, не відриваючи голову від подушки, ридав над долею дівчинки, над її недовгим життям поруч із жорстоким батьком — адже, якщо свою схильність від Ґрейс він ретельно приховував, то Джоан добре знала, що дратувала батька: він часто сварив її, робив зауваження, казав замовкнути і дати слово решті сестер. Чи обіймав він її хоч раз від чистого серця? Дівча, певно, відчувало, як вагався він у своїх почуттях і схилявся до неї радше з потреби рівного ставлення, аніж у щирому пориванні.

Вертячись у ліжку, раптом він стегном відчув Біблію Декстера. Ґреґ рефлективно взяв її, розгорнув, байдуже подивився на дрібний текст, пробіг очима зміст і витяг листівку, сховану між сторінками. Це був розфарбований наївний образок, надрукований рельєфним друком на білосніжному картоні: обличчя жінки — святої Рити — у золотистому ореолі.

Ґреґа зворушила доброзичлива усмішка. Цей усміх ніби символізував його дружину і доньок, їхню чистоту, красу й покору.

— Благаю тебе, хай це буде не Джоан, — прошепотів Ґреґ, звертаючись до іконки, — тільки не Джоан! Я зможу надолужити з нею згаяний час. Приділю їй увагу, дам любов, на яку вона заслуговує. Зроби так, щоб це була не Джоан, будь ласка!

Він був здивований, що вирішив звернутися до картонного образку — не менший подив від своєї поведінки Ґреґ відчув би, якби йому явилась свята з плоті й крові, адже він вважав, що не вірить ні в Бога, ні у святих. Однак у непевному стані після телеграми доктора Сімбедора Ґреґ був готовий спробувати все — навіть молитву. І якщо ще вчора він волів, щоби померла Джоан, то сьогодні прагнув, щоби вона жила, аби вони могли надолужити час і невитрачені почуття.

До праці Ґреґ повернувся з меншим завзяттям, адже докори сумління певною мірою виснажували його. Звістка збурила в ньому цілий вир страдних думок — перед механіком ніби відчинили браму душевних страждань.

Він згадав свою старшу доньку, Кейт — мовчазну дівчину, дуже подібну до матері зовнішністю, а до батька — норовом; у свої вісімнадцять вона вже працювала в одній із крамниць Ванкувера... Невже померла вона?! Якщо це була Кейт, то які мрії урвала ця нагла смерть?

Зненацька Ґреґ усвідомив, що геть нічого не знав про власних доньок. Він міг розказати про риси їхніх характерів, вік і звички, однак не мав уявлення про їхні думки. Вони були рідні — і чужі водночас. І ці загадкові люди повністю перебували у його владі. Чотири доньки — чотири незнайомки...

Під час перерви Ґреґ вирішив усамітнитися, сказав усім, що хоче прийняти душ, зачинився у комірчині, що слугувала за ванну кімнату, і роздягнувся.

Він подивився на себе у дзеркало. Ґреґ був здоровенним чолов’ягою; його плечі — як і думки — здавалися ідеально прямокутними. Він мав дуже красномовну зовнішність: вузьке чоло не залишало місця для інтелекту; могутні стегна і широкий таз (хоч і не так, як торс, що м’язами випинався з-під пліч) свідчили, що цей чоловік повністю віддає себе фізичній праці. Роками щовечора він пишався тим, що почувався виснаженим, адже втома давала йому впевненість виконаного обов’язку. Ґреґ жив дуже простим життям, не позначеним навіть нудьгою, бо щоби втомитись від чогось, треба принаймні мати уявлення про щось відмінне...

Роздивляючись своє віддзеркалення, Ґреґ намагався аналізувати себе. Усе життя він, уникаючи суші, жив у морі. У море подався, аби втекти із першої родини, де батько прикладався до пляшки, а мати все більше ста́рілася. У море тікав і від другої родини, яку створив сам — і «створив» було надто серйозним словом, адже Ґреґ обмежився укладанням законних стосунків із жінкою: зрештою, хіба не для цього існують шлюби? Ґреґ побачив увесь світ, погойдуючись на хвилях — і, звісна річ, не побачив нічого. Коли суховіз причалював у порту, Ґреґ брав приклад із корабля — не віддалявся від причалів, кидав якір у портовій частині міста, ніби остерігався, боявся чогось невідомого, побоювався пропустити відхід корабля. Так і склалося, що, незважаючи на мільйони подоланих кілометрів, усі міста, народи й мандрівки він уявляв із палуби судна або із шинка у доках, і вони так і залишилися для нього далекими і недосяжними.

Як і доньки. Екзотичні. Примхливі. І — все.

Що міг він згадати про свою молодшеньку, Бетті? Що їй було дев’ять років, що вчилась вона непогано, що облюбувала собі комірчину, яку Ґреґ перетворив на крихітну кімнатку? Що іще? Він спробував згадати про неї щось певне. І зрозумів, що ніколи не цікавився ні її смаками, ні бажаннями, ні страхами, ні сподіваннями... Чому він ніколи не міг викраяти час на своїх доньок? Життя Ґреґове було примітивним, сам він скидався на в’ючака — такого собі вола, що вперто орав море...

Він востаннє зирнув на м’язисте тіло, яким так пишався ще вчора, обмився й одягнувся.

Аж до вечора він уникав розмов із іншими членами команди, які, поважаючи те, що їм здавалося Ґреґовим болем, не наполягали на спілкуванні, бо підозрювали, що механік переживає страшні тортури. Та одного вони не могли уявити: до лиха батьківської втрати додався біль усвідомлення того, яким поганим батьком він був.

Опівночі, коли над кораблем розчахнулося чорне, мов паща дракона, небо, а Ґреґ із останніх сил викачував воду, Декстер несподівано поцікавився:

— То ти досі не знаєш, котра із них?..

Ґреґ хотів крикнути «Байдуже! Я жодну з них не знаю достатньо добре», однак обмежився неприязним «Ні».

— Не знаю, як реагував би я, якби щось подібне сталося б зі мною... — пробурмотів Декстер.

— Я також не знаю!

Відповідь вийшла такою влучною, що Декстер, який не звик чути з вуст Ґреґа розумні речі, розгубився.

Механік переживав незвичне для нього болісне відчуття: він раптом почав міркувати. Усередині нього тривала невпинна робота — механіка думки, що виснажувала його. Ні, зовні він не змінився — однак там, під його шкірою, оселився хтось інший, хто заволодів колишнім Ґреґом; до колись тихої примітивної заводі заселилися духовні й інтелектуальні докори.

Повернувшись у ліжко, він довго бездумно ридав, вже не намагаючись зрозуміти, хто саме помер; і помалу ним оволоділа байдужість, він заплющив очі. Ґреґ заснув, не маючи сил ні скинути одяг, ні залізти під ковдру — заснув важким і глибоким сном, що вимотує і залишає на ранок у стані повного знесилення.

Коли Ґреґ прокинувся, йому спало на думку, що після отримання фатальної телеграми він жодного разу не згадав про свою дружину. А втім, для нього Мері була вже не дружиною, а партнеркою по родині, колегою по вихованню дівчат: він заробляв гроші, вона витрачала свій час. Ось так. Рівновага. Класика. Але ж вона могла від цього страждати, — і він згадав те дівча, яке зустрів двадцять років тому... «А зараз, — подумав Ґреґ, — оте чутливе струнке дівча нидіє у жалобі». Скільки років минуло, відколи він востаннє освідчувався їй у коханні? Скільки років, відколи востаннє кохав? Це раптове осяяння вразило Ґреґа.

Розверзлися прірви бентеги. З ранку до ночі механік напружено міркував, картався — це було нестерпно, це його душило, виснажувало.

Щогодини він ставив собі нові й нові запитання про дружину і доньок. Навіть коли працював, то в душі залишався легкий слід смутку, гіркий присмак і меланхолія, позбавити яких не могла жодна тяжка фізична праця.

Останній день перед поверненням додому механік провів на палубі, опершись на поруччя. Аж до обрію тягнулися хвилі, вони затуляли все; тому, закинувши голову, Ґреґ дивився у небо. Коли ти у морі, тебе вабить небо, бо воно яскравіше, мінливіше аніж примхливі, мов жінка, хвилі. Усі моряки закохані в хмари.

Увага Ґреґа перестрибувала з милування зовнішнім сяйвом на внутрішнє хвилювання; ніколи ще він не мав подібної нагоди — бути чоловіком, звичайнісіньким чоловіком, загубленим посеред безмежного океану, поміж безмежжям природи й бездонним проваллям думок.

Уночі, ніби вивершуючи медитативний день, він довго ридав.

Відколи на кораблі отримали телеграму, Ґреґ упевнився, що фактично був удівцем ще досить молодої жінки на ім’я Мері.

Батько, що завтра мав зійти на пристань Ванкувера, упродовж трьох днів по черзі втрачав доньок.

Усіх. Не одну з них. Усіх чотирьох.

Суховіз наближався до суші. На обрії вимальовувався Ванкувер.

Мартини — веселі й невимушені — упевнено висіли в повітрі, мов справжні володарі узбережжя, яке вони знали краще, ніж моряки, і яке пролітали швидше, ніж будь-який корабель.

На суші після спекотного літа квітнула осінь; дерева спліталися кронами у яскраві — жовті і помаранчеві — шатра; листя повільно конало, ніби в останні миті існування насиченими барвами дякуючи життєдайному сонцю.

Корабель нарешті зайшов у Ванкуверський порт. Пильні стрункі хмарочоси віддзеркалювали хмари і хвилі, ніби закарбувавши в собі ностальгію по далеких краях. Погода часто мінилася, вагаючись між сяйливим теплом і дощем: тутешні мешканці називали ці зливи «рідким сонцем».

«Ґранвіль» підійшов до причалу, над яким нависали червоні здійми.

Ґреґ здригнувся. Він помітив серед доків знайомі силуети. На нього чекали.

Він одразу порахував. Одразу зауважив дружину і трьох доньок.

Бракувало однієї.

Ґреґ поки не відчував бажання знати, котрої. Він відвів очі, зосередився на швартуванні.

Коли корабель нарешті було надійно пришвартовано, механік уважно вдивився у вкритих жалобою жінок, що вишикувалися двадцятьма метрами вище — такі маленькі, але впізнавані.

Ну ось...

Тепер він знав...

Знав, котра з них померла, а хто лишилися живими.

Серце мало не вистрибнуло із грудей. З одного боку, у нього щойно відібрали одну донечку, з іншого — повернули одразу трьох. Одна згинула, однак решта урятувались. Ґреґ закляк, не в змозі якось відреагувати, йому хотілося водночас сміятись і плакати.

Бетті... Отже, це була Бетті, молодша донька, та, любити яку у нього не було часу...

Із палуби перекинули місток, Ґреґ зійшов.

Але що це? Щойно він ступив на причал, як із-за ящика, де вона ховалася, вихопилася Бетті — вона підбігла до сестричок і стала поруч, щоб разом зустріти тата.

Як таке можливо?!

Ґреґ, наче прибитий, рахував знову і знову: у кількох десятках кроків від нього стояли всі чотири доньки! Він нічого не розумів і не міг і кроку ступити: адже всі чотири були живі-живісінькі! Ґреґ схопився за поручень, відчуваючи, як пересохло у горлі. Отже, сталася помилка? І від початку... Телеграму було адресовано не йому! Комусь іншому! Передали звістку йому, але стосувалась вона іншого моряка і його доньки! Смерть не зачепила його родину!

Зрадівши, Ґреґ побіг до своїх. Спочатку, розсміявшись, схопив у обійми дружину Мері, міцно притиснув до себе. Вона із подивом дозволила чоловіку душити себе. Давно він не кидався до неї з таким запалом. Потім Ґреґ довго обіймав своїх доньок, торкався їх, мацав, ніби перевіряв, чи дійсно вони живі; він не зронив ані слова, лише кричав, кричав радісно, і його очі повнились вологою вдячності. Що ж, і нехай! Він вже не соромився, не ховав своїх сліз — він, завжди такий цнотливий і стриманий, мужній і неговіркий, цілував їх, притискав до себе, а особливо Джоан, що аж тремтіла від подиву. Кожна з них здавалася Ґреґові дивом.

Нарешті він прошепотів:

— Я такий щасливий бачити вас усіх...

— Тебе попередили? — запитала зненацька дружина.

Про що це вона? О ні, тільки не це... Не знову... Він не хотів, щоби йому нагадували про кляту звістку! Він уже забув про неї. Геть прикру помилку!

— Ти про що?

— Доктор Сімбедор запевнив мене, що надіслав звістку на корабель.

Ґреґ напружився. Що?! То ця новина не була злим жартом? І призначалась таки йому?

Мері похилила голову і сумно мовила:

— Почалися болі. Я пішла до лікарні. Стався викидень. І я втратила наше дитя...

І Ґреґ раптом збагнув те, що раніше йому не спадало на думку: коли він відпливав, дружина була при надії — а він про це геть забув! Очікування дитини було таким примарним, живота взагалі не було помітно. Певно, Мері носила дівчинку. І якщо доктор Сімбедор не називав імені, то лише тому, що зародок ще не встигли назвати...

Усі наступні дні Мері і її чотири доньки були спантеличені поведінкою батька. Він не лише піклувався про дружину так, як ніколи раніше, радісно приділяючи їй дорогоцінну увагу, а й наполіг на тому, щоби їхню ненароджену дівчинку охрестили.

— Рита. Я хочу, щоби її звали Ритою.

Він домігся і похорону. Щодня Ґреґ ходив на могилку і залишав там квіти; щодня він лив сльози над маленьким останнім спочинком Рити — дитини, яку він не мав змоги ані побачити, ані обійняти — і тихо й ніжно розмовляв із нею. Кейт, Ґрейс, Джоан і Бетті навіть не підозрювали, що цей грубий чолов’яга здатен на таку чуйність, таку турботу... Вони звикли згадувати про нього як про відсутнього, побоюватись його фізичної сили і коритись наказам, і тепер ніби дивилися на батька іншими очима, відчуваючи, як зростає благоговійний страх до нього.

Тож, коли за два місяці Ґреґ заявив, що більше ніколи не вирушить у плавання і погодився на посаду вантажника у порту, родина зраділа, що цей незнайомий їй чоловік, колись байдужий і небезпечний, нарешті повертається до неї батьком.

Концерт пам’яті янгола

Лише почувши гру Акселя на скрипці, Кріс усвідомив, що йому до такого рівня ще далеко.

Акорди «Концерту пам’яті янгола» підносилися серед дерев і зливалися із блакиттю, тропічним серпанком, пташиними трелями, легкістю хмар. Аксель не просто виконував фрагмент концерту — він його переживав; мелодію писав заново; додавав зміни настрою, підсилення і сповільнення ритму, вів за собою оркестр, секунда за секундою, ніби формуючи пальцями спів, що втілював його думку. Скрипка Акселя була його голосом — голосом, що знемагав, вагався, пружнів, підносився знову і знову.

Кріс відчував на собі чари гри, хоч і щосили стримувався, запідозривши небезпеку: якщо він занадто полюбить Акселя, то, зрештою, зненавидить самого себе.

Звичайні музиканти ніби виходять просто із зали, підводяться з крісел і піднімаються на сцену; такою була більшість студентства, з якого складався фестивальний оркестр — недоладні постави, дешеві оправи, недбало підібраний одяг. Аксель же, навпаки, ніби приїхав здалеку, зійшов із дивовижної планети, де панували розум, смак і шляхетність. Ні рославий, ні малорослий, статурний Аксель мав могутні випнуті груди, трикутну кошачу мордочку, що просто причаровувала величезними очима. Темні м’які неслухняні кучері Акселя нагадували Крісу його молоді роки. Інші юнаки, хай навіть і мали подібні правильні риси обличчя, здавалися сумними або нудними — адже були порожніми; а він випромінював жар завзяття. Щирий, непідкупний, нестримний і водночас суворий Аксель сяяв, мов ідол — вартий довіри, сповнений рідного й доброго, натхненний генієм. Він із осяйним авторитетом музи медитував над скрипкою, ніби посилюючи лікувальну дію музики, викликаючи у слухача зцілюючі думки про духовне. Аксель, вправно працюючи ліктем і поблискуючи потом на чолі, ніби перетворював філософію на кантилену.

Стривожений Кріс перевів погляд на його ноги. Він ніколи не грав на піаніно так майстерно. Чи варто було облишити музику? У свої дев’ятнадцять років Кріс отримав чимало медалей, призів і звань — він був, як-то кажуть, зубрилом, віртуозно обходячи всі відомі пастки у Ліста й Рахманінова; та перед дивом на ім’я Аксель він усвідомлював, що всі свої перемоги виборов винятково завдяки надриву і праці. Кріс умів лише те, чому можна навчитися, Акселеві ж було відомо те, чому не навчишся. Коли стоїш посеред сцени сам, правильно грати мало — слід грати правдиво. Ясна річ, Аксель грав саме правдиво; а Крісові гра вдавалася лише завдяки вправам, рефлексії і наслідуванню.

Кріс стрепенувся — на цьому тайському острові сонце розжарювало повітря до тридцяти п’яти градусів. Здригання виказало роздратування Кріса: він із нетерпінням чекав, коли Аксель нарешті припинить тортури своїм умінням і знову почнеться змагання.

Курс «Music and Sports in Winter»[5] пропонував студентам консерваторій, аматорам-віртуозам і майбутнім професіоналам можливість сполучати розваги й фізичне навантаження із заняттями з їхніми інструментами. Кожен по дві години на день займався з особистим викладачем, а потім усі збиралися для спільних концертів і спортивних ігор. Опісля вітрильного спорту, підводного плавання, велоперегонів і бігу невдовзі помпезне ралі мало закривати курс, де всі змагалися за перше місце, винагородою за яке мав би стати тиждень у Берлінській Філармонії — одному з найпрестижніших оркестрів світу.

Аксель перейшов до другої частини концерту. Крісові цей пасаж завжди здавався грубим, слабше написаним, тож він тішив себе сподіванням, що Аксель зашпортається, чари розвіються і присутні знудяться. Але даремно. Аксель забарвив акорди в образу, бунт, лють, — і уривок одразу набув змісту і форми. Якщо у першій частині твору Альбана Берґа[6] йшлося про «янгола» — себто померле дитя, то у другій змальовувалося горе батьків.

— Феєрично! Він грає краще за всіх, кого я слухав у запису!

Як цьому двадцятирічному хлопчині вдалося перевершити всіх цих Ферра, Ґрюмйо, Менухіних, Перлманів і різних там Штернів[7]?!

Концерт віртуозно завершився легким натяком смичка на один із хоралів Баха, який in extremis[8] втілював переконаність у тому, що виправдано все — навіть трагедія; для модерністського композитора — досить дивна думка, однак Акселеві вдалося передати її зворушливо і переконати у ній усіх.

Публіка вибухнула оплесками, а оркестранти мало не потрощили смичками пюпітри. Збентежений австралієць, що лише хотів прислужитися Альбанові Берґу і не відтіняти себе, вважав непристойним, що так приймали саме його, звичайного виконавця. Тож він незграбно вклонився, однак навіть його незграбність вражала грацією.

Кріс, за прикладом сусідів, був змушений підвестися й аплодувати Акселеві; він, роззираючись, кусав губи: скрипалеві вдалося захопити додекафонічним концертом неосвічену публіку — пляжників, купальників, словом, усіх тутешніх! Коли Акселя викликали «на біс» утретє, Крісові урвався терпець; він проштовхнувся між захопленими слухачами, залишив імпровізовану залу на відкритому повітрі серед пальм і подався до свого намету.

Дорогою йому трапився Пол Браун із Нью-Йорка — він організовував ці міжнародні з’їзди.

— Ну як, нашому маленькому Корто сподобався концерт?

Пол Браун називав Кріса «маленьким Корто», бо Кріс був піаністом і французом, а для освітян із Штатів Корто був взірцем французького піаніста[9].

— Аксель заново відкрив мені твір, від якого раніше я був не в захваті!

— Ти ніби сердишся? Склав зброю, щойно побачив запину? Таке враження, що тебе не потішила ні музика Берґа, ні гра Акселя!

— Ніколи не вмів «тішитися». Мені ближчі виклик, змагання і перемога!

— Я знаю. Ви з Акселем геть різні. Дві протилежності. Перший усміхається, другий пітніє. Ти — боєць, він — прихильник дзену. Ти сприймаєш життя як бій, Аксель прямує, навіть не здогадуючись про небезпеку.

Пол Браун зміряв Кріса поглядом. Дев’ятнадцятирічний юнак, темні похмурі очі, дике клоччя на голові, пихаті пухнасті вії; з кремезного і досі цнотливого тіла Кріса ніби звисали поетові окуляри і гостра мужня борідка, дбайливо підстрижена ножицями — так, ніби власник її хотів, щоб до його зрілого віку ставилися з повагою.

— І хто з нас має рацію? — запитав Кріс.

— Боюся, що ти.

— Отакої...

— Недаремно ж я американець, дорогий мій маленький Корто! Цнота й довірливість — це прекрасно, авжеж, але не годиться для нашого світу. І якщо треба стримувати свій талант, щоби розпочати кар’єру і стати відомим, то слід бути рішучим, амбітним і злим! У тебе саме така вдача!

— О, то на твою думку я заграю краще за Акселя?

— Я цього не казав. Ніхто не заграє краще за нього. Натомість, маю певність у більшому успіхові твоєї кар’єри.

І за цим зауваженням крилося застереження — а може й осуд, — та Кріс мав це за комплімент. Пол Браун раптом ляснув себе по чолу і скрикнув:

— Каїн і Авель! Якби вас довелося перейменовувати, я запропонував би саме ці ймення! Двоє братів із протилежними характерами: незламний Каїн і смиренний Авель.

Американець, пишаючись власною вигадкою, дивився на Кріса, з нетерпінням чекаючи коментаря. А Кріс лише знизав плечима і кинув:

— Маленький Корто мені більш до вподоби. Сподіваюся, до речі, що «маленький» стосується лише мого віку.

Уранці останньої неділі курсу Кріс піднявся з ліжка з настовбурченим волоссям і охоплений нетерплячкою: він більше не міг спати, він мусив діяти, кожним м’язом тіла він відчував нестерпний свербіж до змагання!

Ще вчора він боявся проґавити фінальне ралі, тому що на ранок вівторка батьки записали його на прослуховування перед впливовими паризькими продюсерами. Розум підказував, що вирушати слід негайно, щойно отримав звістку, бо спочатку мав дістатися до берега на катері, доїхати до Банґкока (а це чотири години шляху) і потім дванадцять годин скніти у літаку, перетинаючи півземної кулі; та навіть припустивши можливість такої подорожі, навряд чи він устиг би оговтатися від величезної часової різниці у Франції. Кріс відкинув це розумне рішення, іще раз вивчив транспортне сполучення і — вправним акробатичним трюком — зумів врятувати свою участь у змаганні, довівши, що і в неділю увечері зможе стрибнути у катер.

Чому він так прагнув цього стресу? Премія його не цікавила, адже для піаніста вливання на тиждень в оркестр — хай навіть у берлінський — дало б невелику можливість для гри, а він волів викликати Акселя на двобій, здолати цього австралійця, залишити його, довівши свою вищість, і примусити Акселя визнати свою поразку.

За сніданком Кріс перестрибнув через лавку і сів перед скрипалем, що підвів голову.

— Вітання, Крісе! — мовив Аксель. — Радий тебе бачити!

Аксель усміхався невловимою ніжністю повік із майже жіночою зреченістю, що зворушувала серця дівчат і бентежила чоловіків. Широко розплющені блакитні очі, завжди прикуті до когось, справляли відчуття, ніби Аксель радше опромінював, а не дивився.

— Привіт, Акселю! Що, сьогодні таки варто підкріпитися?

— Тобто? Чому саме сьогодні? Авжеж, це ралі...

Коли Аксель сміявся, він відкидав голову назад і мовби підставляв шию під поцілунок.

Кріс не міг збагнути, чому Аксель не переймається змаганням. «Та він із мене глузує! Вдає байдужість, але насправді прокинувся з думкою про ралі».

— Я ще не вирішив, — вів далі Аксель, — чи мені варто туди йти. Мені кортить ополудні почитати на пляжі — є кілька цікавих партитур і незакінчена книжка...

— Не можна так зневажати колег! — з обуренням відказав Кріс. — Якщо всі оцінили твою сольну гру, то віддалене соло можуть, боюся, сприйняти погано.

Аксель почервонів.

— Твоя правда. Даруй. Я візьму участь. Дякую за те, що повернув мене до реального світу. Часом я поводжуся мов справжнє чудовисько, думаю тільки про себе, замість думати про колег.

Кріс буркнув: «Подумай краще про мене, бо я дам тобі гарного прочухана!».

О дев’ятій розпочалося дійство. Кожен із кандидатів отримав по роверу, план острова й першу підказку; після сигналу на початок учасники мали гнати від знахідки до знахідки — кожне з цих місць мало вказівку на наступну зупинку; мчали до останньої схованки, де на них чекав скарб. Той, хто першим зламав би замок на піратській скрині, отримав би предмет номер один, другий — предмет номер два, і так далі.

— Хай переможе найкращий! — гукнув, почервонівши й надувши вени на шиї, Пол Браун.

І у блакитному небі вибухнула петарда.

Кріс рушив, виплеснувши всю міць фінального спринту — він заглибився у думки і налягав на педалі, ліктями розштовхуючи решту учасників.

Опісля третього етапу він очолив перегони. Загадки здавалися йому по-дитячому простими, однак він не дозволяв собі здавати темп.

Його непокоїло тільки одне: у потилицю йому дихали Боб і Кім, техасець і кореєць. І Кріс ображено пхикав: «Я не з цими двома змагаюся! Сурмач і барабанщик!». Кріс, як і всі музиканти, шанував ієрархію: нагорі були видатні солісти — піаністи, скрипалі і віолончелісти; наступний поверх займали флейтисти, альтисти, арфісти і кларнетисти різного штибу; внизу була челядь — гравці на простих, обмежених у можливостях додаткових інструментах на кшталт труби і барабанів!

«Чому Аксель тягнеться так повільно?!»

Намагаючись збагнути колегу через призму себе, Кріс вирішив, що Аксель навмисно гальмував, уповільнювався, аби уникнути зустрічі з ним, Крісом; змагаючись упівсили, Аксель міг би потім розповідати, що переміг би, якби захотів.

— Негідник! Шахрай! Нікчема! — бурмотів Кріс, викручуючи ровер і пнучися на небезпечний бескет.

На десятій вказівці Кріс, обернувшись, зауважив, що Аксель наздогнав Боба і Кіма.

— Нарешті він узявся до справи!

Цінність суперників дорівнює цінності змагання і перемоги; тож, помітивши, що Аксель насідає, Кріс відчув прилив сил.

Незважаючи на те, що сонце було в зеніті, на останніх етапах Кріс щодуху тиснув на педалі. Загадки ускладнювалися, Боб і Кім уповільнювалися, решта учасників залишилася далеко позаду; невдовзі вони опинилися вдвох, один на один, Кріс і австралієць; перегони перетворилися на дуель, якої так прагнув Кріс.

— Дуель, дует... Старий дурень Пастелла, що викладав камерну музику, твердив, буцімто я плутаю два поняття! «Дует — це коли ви граєте разом, сеньйоре Кріс, а дуель — це грати один проти одного», — повторював цей йолоп. Не дивно, що він зогнив у якомусь виші, не помічений публікою. Він так і не зрозумів, що все і завжди — дуель!

До слова, минулої середи Пол Браун попросив Акселя й Кріса виконати разом сонату Франка для скрипки і піаніно[10]. І що сталося? Через кілька тактів, зрозумівши, що Аксель взявся за твір з легкістю й свіжістю, ніби сам склав його цього ранку, Кріс вирішив привернути увагу до себе, демонструючи свої здібності, примножуючи нюанси, підкреслюючи контрасти, пожвавлюючись, коли слід бути жвавим, потім стаючи тендітнішим, замріяним, кипучим, надмірним, манерним, майстерно тлумачачи Фра́нків твір, аби гра Акселя в порівнянні здавалася скромнішою, менш блискучою. Задум удався: всі хвалили Кріса; і лише Пол Браун, скептично скривившись, зауважив одному французові, що, зрозумівши хитрість, не оцінив вигадку Кріса.

Двадцята позначка! За вказівками Кріс уже вирахував, що скарб мав міститися десь під водою, попід коралами. Отже, він міг нарешті скористатися цілим місяцем тренувань.

Випереджаючи Акселя на цілих чотири хвилини, він добувся берега, сховав ровер у кущах, добіг до бухти, вказаної на карті.

Там на нього чекала буда з фірмовим обладнанням для пірнання.

— Чудово! Я не помилився.

Щодесять секунд він стривожено озирався назад. Кріс натягнув на себе жилет, напнув на спину балон, узув ласти і приладнав маску.

Вигулькнув Аксель. Кріс, мовби вжалений, кинувся у воду — він прагнув лишатися на чолі перегонів і щодуху плив до коралів.

— За моїми розрахунками, це має бути на сході.

І він, раз-у-раз виринаючи на поверхню, плив далі. Щосто метрів він рефлекторно озирався на Акселя, — а той тим часом вирушив на захід.

— Захід? Чому він іде на захід?

Якби йшлося про когось іншого, Кріс не надав би цьому значення, та зважаючи на кмітливість Акселя, його мозок аж закипів сумнівом.

Хутко рухаючи ногами, Кріс міркував, роззираючись навсібіч — і зупинився зненацька:

— Таж він має рацію!

Він розвернувся, вповільнився, потім спробував набрати швидкості, злякавши риб, що купчилися навколо нього. Хтозна, можливо, він і мав шанс, адже Аксель мусив зрізати по скелях, а Кріс пересувався у воді.

Біля коралових рифів на достатньо великій відстані у рідкій прерії моря Крісові здалося, що він помітив якийсь невиразний обрис. Невже це скриня?! Він пришвидшився, ризикуючи задихнутися чи розтягнути м’язи.

Аксель праворуч обійшов корали і занурився вниз, поміж велетенських гострокутих масивів. Чому він раптом звернув — злякався якогось морського звіра? Чи зненацька утратив сили? Чи, може, оперся на крихку скелю? Спочатку відломився один камінь, потім другий — і ось постать Акселя зникла серед гуркоту й диму.

Кріс зупинився. Він вагався. Що робити? Кинутися до нього? Допомогти? Саме цьому його вчили на курсах пірнання. Та водночас йому кортіло переконатися, що брунатна пляма отам, ліворуч, на глибині десяти метрів — піратська скриня.

Знехотя підкорившись кодексу, Кріс підплив до збурених вод, де брикався Аксель. Опісля падіння його ноги затиснуло в проломі. Помітивши Кріса, він засмучено подав йому знак.

— Та гаразд, гаразд, я допоможу! — жестами показав Кріс. — Та спочатку витягну на узбережжя доказ своєї перемоги — предмет номер один.

Аксель, закочуючи очі, протестував і закликав на допомогу.

«Ні, старий, даруй, але на мене це не подіє! — думав Кріс, звертаючи ліворуч. — Знаю я ці виверти: спочатку я тобі допоможу, ти звільнишся, відштовхнеш мене і кинешся до предмета номер один. До речі, ти матимеш рацію, я не можу тримати на тебе серце за це, бо вчинив би так само. Та оскільки я маю вибір, спершу послужуся собі. Тож, номере другий, до скорої зустрічі!»

Поки Кріс віддалявся, Аксель все дужче смикав рукою, кривився, горлав, ризикуючи захлинутися.

— Звичайна людина, — виснував Кріс, зирнувши на супротивника, — відчуває поразку і впадає в істерику.

Кріс неквапом, доклавши чимало зусиль, підняв важку кришку, з-під якої сяйнули жовті монети, знайшов позначену першим номером, кинув її до кишені жилету; тоді він повільно розвернувся і поплив у бік Акселя.

За кілька метрів Кріс помітив тривожний знак: з-за спини — не з-під маски — Акселя піднімалися бульбашки, а тіло його було непорушним. Що сталося?

Раптом він здригнувся від лихого передчуття. А що, як кисневі трубки від’єдналися під час занурення Акселя? Кріс, панікуючи, сильно забив ластами. Пізно: Аксель, зі склепленими повіками і роззявленим ротом, був непорушним і здавався мертвим. Скелі, що стиснули його ноги, тримали австралійця на дні.

Зненацька Кріс помітив удалині якусь тінь. Кім переривав усе довкола в пошуках останньої підказки.

Піаніст миттю зметикував: або він залишиться, і тоді доведеться пояснювати, чому він не допоміг Акселеві раніше, або він потай піде, залишивши труп на Кіма.

Не гаючи часу на роздуми, Кріс заплив у рифи, аби його не помітив Кім, який саме подався у хибному напрямку. Кріс, звиваючись, досягнув пляжу, сховався за пальмами, скинув спорядження, ретельно озираючи море і сушу, де щомиті міг вигулькнути хтось із учасників.

Потім Кріс кинувся до свого ровера, похваливши себе за те, що сховав його подалі від Кіма, тож суперник уже не стверджуватиме, що Кріс був десь тут, — і щодуху вдарив по педалях. Захеканий, відчуваючи, як серце мало не вистрибує з грудей, Кріс дістався табору і переможно перетнув лінію прибуття.

Ті, кому не пощастило взяти участь у ралі або хто залишив перегони передчасно, радо вітали Кріса. Пол Браун — його рудувата шкіра аж палала на сонці, чоло вкривав піт, під пахвами темніли вологі плями — вийшов уперед і посміхнувся:

— Браво, Крісе! Я не здивований. Усі, хто брали участь у парí, вагалися між тобою і Акселем.

— Дякую.

— А хто за тобою?

— Не знаю. Востаннє я бачив Кіма. У певну мить я помітив Акселя — він спочатку наблизився, потім віддалився. Гадаю, на друге місце претендують Кім і Аксель, проте вони далеко позаду. Під час останнього випробування, залишаючи бухту, я не бачив жодного з них.

Подумки він похвалив себе за завбачливість: невеличка брехня лише додасть переконливості його відсутності на місці, де потонув Аксель, і позбавить відповідальності. Пол ствердно похитав головою і сказав одному зі своїх помічників принести речі.

— Мій дорогий маленький Корто, чи відомо тобі, що вже час рушати — можливо, навіть до того, як з’явиться решта учасників?

— Знаю. А чому ти вірив у те, що я прийду першим?

— Бери валізу, на тебе чекає човен. Що ж, браво. Бажаю тобі прекрасного життя. Щодо кар’єри розводитися немає сенсу — я й так знаю, що ти її зробиш.

Пол Браун обійняв юнака по-американськи, притиснувши його до себе і поплескавши руками по спині. Кріс, із відразою відчувши доторк великого м’якого черева, подумав, що у віці Пола заборонить собі набирати зайву вагу.

— Радий нашому знайомству, Крісе.

— Навзаєм, Поле... навзаєм...

Навіть коротка відповідь давалася йому тяжко — так кортіло щонайшвидше втекти.

Наступні години — на кораблі, у джипі й у літаку — Кріс міркував, перетравлюючи отруйні думки: він раз-у-раз перевіряв правдоподібність своєї версії, відповідав на можливі закиди, уявляв найгірше і обмірковував, як вийти із прикрої ситуації. Кріса мало цікавив Аксель, він турбувався про себе, лише про себе, про свою імовірну провину — чи радше про те, в чому його могли звинуватити.

Коли 4 вересня 1980 року він, ні на мить не склепивши очей, приземлився в Парижі і пройшов митницю без зайвих питань, то відчув себе урятованим. «Сюди по мене ніхто не поїде, отже, усе позаду! Ура!» Кріс утік до вбиральні, де зробив кілька радісних па — ніби знову переживав свою перемогу.

Чекаючи перед конвеєром на валізу, Кріс добродушно роздивлявся інших пасажирів — він ніби по-новому бачив цей світ, високі білі стіни, мармурову підлогу, блискучий хром, ажурну стелю, звідки просочувалося блякле паризьке сонце. Раптом за високими скляними дверима у холі Кріс помітив матір. Вона виглядала його. Стривожена затримкою рейсу, збентежена тим, що не бачить єдиного сина, вона із розпачем роззиралася. Яке горе! І скільки любові крилося у її занепокоєнні...

Кріс здригнувся.

Десь у Сіднеї інша мати з таким же переляканим обличчям щойно дізналася про зникнення свого сина.

Приголомшений очевидністю цього факту, Кріс усвідомив, що Аксель помер, а він — став його вбивцею.

*

Того спекотного червня 2001 року мадам і месьє Бомон, що крамували предметами культу, ошелешені, ходили Шанхаєм.

Щомиті вони підводили голови і переводили сповнені захвату очі від столика з тикового дерева, заставленого брязкальцями, до величезного вікна із задимленого скла, за яким — скільки сягало око — простягалося фантастичне китайське місто на двадцять мільйонів жителів, скупчення різноманітних споруд, наїжачені голки антен, пухлини поцяткованих ієрогліфами реклам — цілий штучний ліс, що парував і де хмарочоси, достоту шпаги, фехтували із хмарами.

— Отам, люба, бачиш оту мерехтливу будівлю, подібну до ракети? Як гадаєш: п’ятдесят поверхів мінімум?

— Як мінімум! — підтвердила мадам Бомон.

Мадемуазель Мі своєю соковитою французькою, що рясніла короткими і м’якими нотами, закликала торговців до порядку:

— Месьє, мадам, дозвольте мені підбити підсумок?

— Давайте! — зверхньо, мов монарх, відказав Бомон своїй постачальниці.

— Давайте! — додала мадам Бомон, що звикла повторювати останню фразу свого чоловіка — найкращий спосіб ніколи йому не суперечити.

Мадемуазель Мі взяла ручку і з незаперечним авторитетом стала вказувати у зошиті кожен рядок:

— Отже, ви обрали дармовіс святої Рити по акції (15 тисяч штук із металу і 15 тисяч штук із гуми), автомобільну іконку із зображенням святої Рити (4 тисячі штук), чотки з двадцяти двох бусин із медаллю з зображенням святої (50 тисяч штук), а також чашку (4 тисячі штук), підставку під яйце (4 тисячі штук), підсвічники (5 тисяч штук) і чаші (10 тисяч штук). І за акційною ціною в один долар я додаю сотню пористих слинявчиків зі святою Ритою для діток. Не хочете взяти оцю чудову статуетку святої висотою шість сантиметрів і прикрасити нею своє авто? Липка підставка дає змогу встановити її будь-де.

— Скільки?

— Чотири долари. Ціна мізерна, але якість відмінна! Це посріблений метал.

Мадемуазель Мі вимовила оте «посріблений метал» із таким пафосом, ніби йшлося про чисте срібло.

— Дайте тисячу штук, часом трапляються вельми побожні водії, — зауважив месьє Бомон.

— А петельки зі святою Ритою?

— У Франції вже ніхто не носить петельки.

Раптом утрутилася мадам Бомон:

— А як щодо пілюльниць?

— Пілю... чого? — перепитала мадемуазель Мі, яка не знала цього слова.

— Такі коробочки для пігулок. Для хворих. Прихильники святої Рити, покровительки див, дуже часто проходять складне лікування. За пілюльниці вони напевно влаштовуватимуть справжні бійки!

— Додайте сорок тисяч пілюльниць, мадемуазель. І підводимо риску.

Мадемуазель Мі простягнула їм бланк замовлення, месьє Бомон підписав його, почервонівши, усвідомлюючи значущість своїх дій.

— Чи матимемо ми честь привітатися з паном Ленґом?

— Авжеж, — зголосливо кивнула мадемуазель Мі, — адже пан голова вам обіцяв.

— Відколи ми маємо з ним справи... — продовжував месьє Бомон. — Я вважав би за честь потиснути руку месьє Ленґу.

— Загадковому месьє Ленґу! — промурмотіла мадам Бомон.

Мадемуазель Мі утрималася від відповіді; на її думку, її начальник пан Ленґ аж ніяк не був загадковим — навпаки, це був чи не найбільший негідник, який траплявся в її житті!

Вона потелефонувала секретареві пана голови і залишила Бомонів у кімнаті самих.

Поки подружжя ахало й охало, роздивляючись панораму з вікна, за ними з’явився чоловік.

— Мої вітання! — пропищав він.

Бомони обернулися, готові розсипатися у люб’язностях, однак вигляд незнайомця, що з інвалідного візка свердлив їх очима, охолодив їхній запал.

Убраний у вкриті масними плямами темні шати месьє Ленґ із триденною щетиною, що, ніби пухлина, пухирилася на шкірі хворобливого кольору, приховував очі за темними окулярами; його волосся — якщо воно в нього лишилося — таїлося під безформним капелюхом, а емоції — якщо він їх мав — принишкли за сталевою маскою. Лівицею він рухав крісло, і ніхто не знав, що трапилося з його ногами і правицею, — вони просто звисали, худі й обм’яклі. То була не людина — начерк людини, графіті, ескіз; словом, сердега.

— Хочете, проведу вас нашими майстернями?

Вражена мадам Бомон спершу вирішила, що він робив це навмисне — так, навмисне говорив різким, монотонним голосом, неприємним, достоту скрипіт нігтя по склу. Вона схопила чоловіка за руку і стиснула її пальцями.

— То як? — наполягав месьє Ленґ, збентежений мовчанням французів.

Месьє Бомон стріпнувся, ніби прокинувся від тяжкого сну.

— Та ми із радістю..!

— Авжеж, із радістю... — пробурмотіла мадам Бомон.

Месьє Ленґ покотив крісло прямо до ліфта, мовби запрошуючи слідувати за ним. Бомони перезирнулися. Ніби закрижанілі, охоплені неясною тривогою, французи вже не могли поводитися нормально; зазвичай до хворих вони відчували співчуття, але у випадку Ленґа воно обернулося на таку шалену ворожість, що Бомони мало не дорікали йому каліцтвом, звинувачували у використанні і цієї провокації, закидали рафіновану пиху і відкриту агресію.

Коли ліфт досягнув підземного рівня, Ленґ виїхав із нього, роздратований необхідністю цілих двадцять п’ять поверхів дихати одним повітрям з клятими туристами, і показав освітлену неоновими лампами майстерню, де працювало з сотню китайців.

— Отут ми виготовляємо наш товар.

— Чому саме свята Рита? — солодкаво-приязно поцікавився Бомон.

Він переможно підморгнув дружині, переконаний, що це хитре запитання допоможе пояснити стан месьє Ленґа і зробить його подібнішим до людини.

Господар сухо відказав:

— Вільна ніша.

— Перепрошую?

— Саме так. Ісус і Діва Марія вже домінували на ринку. У Європі святі вже не в моді, всі, окрім святих Рити й Тадея[11] — але слід було попрацювати над маркетингом.

— Святий Тадей?

Бомони ніколи не чули про святого Тадея, ніколи не продавали пов’язаних із ним предметів. Ленґ, розсерджений їхнім невіглаством, продовжував:

— Це покровитель автостоянок! Саме до святого Тадея слід звертати молитву, коли не знаходите місця для паркування: оскільки він маловідомий, то обов’язково знайде для вас час. Усе швидко владнає.

— Невже? Це справді працює?

— Та ви жартуєте! Я переповідаю вам байки, необхідні, аби продати його. Хіба мадемуазель Мі вам про це не казала?

— Ні.

— Нетямуща! Звільню її завтра ж!

Мадам Бомон почервоніла, помітивши, що саме виймав із форми один із працівників.

— Але ж... але...

— Що? Так, це ми виробляємо також, — підтвердив Ленґ. — Причандалля для порнографії. Вам це також цікаво?

Месьє Бомон підійшов до пластикового фалоса, що самотньо стояв серед силіконових перс.

— Яка гидота!

— Помиляєтеся, — не погодився Ленґ, — це дуже якісний товар, продається не гірше за предмети культу. Знаєте, коли йдеться про виготовлення муляжів, то справу маєш із однаковими матеріалами й технікою.

— Але ж це неподобство! Наші святі Рити побачили світ поруч із цим... і цим...

— І поруч із нами також, месьє! Ви лише релігійні товари гуртом скупаєте? Шкода, бо варто лише взятися до торгівлі...

Задзеленчав телефон. Ленґ уважно вислухав, нічого не відповів, поклав телефон до кишені і коротко кинув, уже майже забувши про Бомонів:

— Я їду нагору.

Не встигли французи попрощатися з ним, як дверцята ліфту зачинилися за Ленґом.

Заїхавши до свого кабінету, Ленґ запитав у секретаря — довготелесого, мов мотузка, корейця двадцяти п’яти років:

— Ну що?

— Знайшли, пане!

І секретар уперше побачив, як усміхається його патрон: вуста Ленґа розм’якли і з горлянки вихопилося гмикання.

— Ну нарешті!

Секретар, вирішивши, що нарешті сподобався тирану, виклав усю відому йому інформацію:

— Він працює не в тій галузі, де ми весь цей час шукали. Ви ж нам вказали на академічну музику, правда?

— Так. І чим він займається? Грає у вар’єте?

— Його діяльність ніяк не пов’язана з мистецтвом. Ось буклет про місце, де він працює.

Ленґ схопив папірець. Зазвичай непроникний і холодний, цього разу він не стримався, і брови поповзли вгору, виказуючи крайній подив.

— Ви певні, що це він?

— Цілком!

Ленґ кивнув головою.

— Хочу з’їздити! Причому негайно! Замовте рейс.

Секретар підійшов до столу і зняв слухавку. Поки він набирав номер, Ленґ кинув байдужим тоном:

— Сьогодні ж увечері викиньте геть мадемуазель Мі. Профнепридатність.

А секретар уже говорив із туристичною агенцією.

— Хочу забронювати один квиток до Франції. Місто Аннесі[12]... Що, прямих немає? Ви впевнені? Спершу Шанхай–Париж, потім Париж–Гренобль, а звідти автом до Аннесі? Або Шанхай–Женева, а звідти вже на таксі?

Він прикрив слухавку долонею і запитав у патрона:

— Вам так краще, шефе?

Монополіст релігійного і порнографічного реманенту кивнув на знак згоди.

— Гаразд, — далі повів секретар. — Беремо Шанхай–Женева. Так, якомога швидше. Бізнес-клас. На ім’я Ленґа. Аксель Ленґ.

Соваючи крісло до вікна, аби насолодитися денним сонцем, Аксель гортав буклет, поданий йому секретарем, і намагався розпізнати на мініатюрних фотографіях людину, яку він шукав уже кілька місяців і спогади про яку двадцять років не давали йому спокою.

Масажист Суніл — огрядний колос, колишній чемпіон із дзюдо — урвав перегляд буклета, плеснувши в долоні.

— Час масажу, месьє!

І вже за кілька хвилин намащений олією Аксель відбував щоденні вправи, необхідні для реабілітації. Через проріз для очей і носа в масажному столі він напам’ять, наспівуючи, вивчав буклет.

— Пане Ленґ, а вам явно сьогодні ліпше!

«Та куди він лізе, недоумок?! — бурмотів подумки Ленґ. — Хіба це його обходить — задоволений я сьогодні чи не задоволений у якийсь інший день? Цей йолоп, зрештою, масажист, а не психіатр!»

За п’ять хвилин, коли Аксель знову замуркотів, колишній дзюдоїст, відчуваючи до клієнта щиру симпатію, насмілився на повторне зауваження, припустивши, що з ним поділяться емоціями.

— Чим це ви так тішитеся, месьє Ленґ?

— Обіцянкою. Я присягнувся, що, заробивши перший мільярд, здійсню одну мрію. Свою мрію.

— Справді? Мої вітання! З мільярдом, звичайно.

— Ідіот, мені боляче!

— Даруйте, месьє. І що ж то за мрія?

— Відвідати Францію.

— О, я розумію...

— Аннесі.

— Де це?

— Зеленої думки не маю! Але там є Вілла Сократа.

— Вілла Сократа? Що це таке? — масажист, розтягуючи слова, виказав подив. — Ресторан? Центр відпочинку? Сучасна клініка?

— А от і ні! Це просто місце, де я здійсню свою помсту. І я ще вагаюся між тортурами й убивством.

— Який ви кумедний, месьє Ленґ!

Колос розсипався фальшивим сміхом, в якому дурості було більше, ніж радощів. Аксель же подумав, що Суніл масує його вже півроку і більше не варто терпіти вічно насупленого дзюдоїста, його спітнілі руки й ідіотські зауваження. Завтра ж, перед від’їздом, він його звільнить.

Заспокоївшись, він іще раз поглянув на світлини у буклеті, де позували, обійнявшись за плечі, дорослі чоловіки. Де він тепер? Серед оцих, на фото? Котрий? На кого Кріс схожий тепер?

*

«Концерт пам’яті янгола» тихо і боязко лився з колонок. Радше спогад, ніж музика. Кріс у своїй кімнаті під самим дахом завжди стежив за гучністю: у велетенському дерев’яному будинку, що приліпився до гір, звуки немов мандрували кімнатами; Кріс не хотів, аби хтось з підлітків із Вілли Сократа, якими він опікувався, вилаяв його через дурний смак — і не тому, що боявся цього, просто цей твір належав до його приватного життя, яке він ні з ким не хотів ділити.

Скрипка, зведена до смичка, й оркестр, перетворений на рідку звукову магму, вихоплювалися з дешевого програвача — і цього Крісові було достатньо, аби насолоджуватися цим твором і поринати у спогади. Кріс слухав цей диск так, як інші переглядають старі світлини, обертаючи музику на опертя своїх мрій.

Опісля загибелі Акселя він постійно думав про нього. Спочатку ці думки були подібні на крихітне джерельце, потічок води серед масивів пам’яті, та з часом ручай набув сили і перетворився на річку. Аксель, навіки застигнувши у своєму генії, своїй вишуканості, бездоганності, посів головне місце в думках Кріса, став іконою, святим, майже божеством, до якого цей атеїст звертався в усі складні миті.

Кріс, сидячи на стільці перед невеличким робочим столом, залитим денним світлом, милувався своїм улюбленим краєвидом, на який впливала лише зміна пір року. Зі свого віконця він бачив більше води і неба, аніж землі. Чи відкривалося це віконце у вічність? Унизу, попід схилом, під чистим небом, де шугали орли, куняло озеро Аннесі. Будиночки серед глиці на спадах протилежного берега скидалися на стежки на темних луках, а вгорі блукали білі отари вершин, через відстань подібні до туманних примар.

— Гей, Крісе, ходи хутчіш, у нас тут проблема!

До нього зайшла Лаура — одна з колег; її джинси а-ля Лоліта і надто широка футболка тільки підкреслювали худий стан.

Кріс пішов за нею. Вони крокували мовчки, бо не хотіли, щоб хтось із учнів почув їх, і невдовзі увійшли до кабінету директора — єдиної кімнати в шале, яку зачиняли на замок.

Засновник школи — Монтіньйо — зібрав усіх сімох учителів і заявив:

— Наш новенький, Карім, утік. Уранці його ніхто не бачив — ані в ліжку, ні у майстерні, ні в клуні.

— Треба повідомити жандармів! — скрикнула Лаура.

Монтіньйо насупився.

— Це, Лауро, буде останнє, що ми зробимо. Спочатку спробуймо пошукати самі. Не варто відряджати жандармів на пошуки хлопця, який і так у попередньому житті частенько навідувався до поліційного відділку. Він або краще сховається, або нападе на них, або — коли його схоплять — образиться на нас і вважатиме, що ми заодно з фараонами. Ні, Лауро, це контрпродуктивно. Ми втратимо авторитет.

Усі, зокрема і Лаура, погодилися з директором. У цьому центрі для складних підлітків — наркоманів, злодюжок, жертв побоїв і зґвалтувань — захоплені своєю місією вчителі відкидали власне еґо і визнавали, що можуть і помилятись. Діти важили більше, аніж вони.

— Чи вдалося комусь із вас потоваришувати з ним? Хто з вас його знає краще?

Кріс підняв руку.

— Гаразд, Крісе. Розповідай.

— Боюся, що йдеться не про втечу.

— Що ти хочеш сказати? — стривожено запитав Монтіньйо.

— У Каріма є схильність до суїциду.

Запанувала бентежна мовчанка. Вихователі миттю всілися навколо столу і стали вираховувати, до якого зі способів самогубства міг вдатися Карім.

Уже за двадцять хвилин Кріс прямував до залізничної колії, що проходила трохи нижче Вілли Сократа. Він поставив себе на місце Каріма — хлопчини, який ріс у небезпечному кварталі. Оскільки прагнення смерті — це крок назад, учинок, що має на меті повернення у затишок дитинства, то хлопчик мусив знайти серед цього альпійського краєвиду (для нього вельми екзотичного) щось, що нагадувало б рідні місця, передмістя Парижа. А що може бути звичнішим за залізницю? За містом і в місті вона пахне однаково — сумішшю мастил, вугілля, сміття. Усюди однакові вказівники над металевими загорожами. Усюди однакова небезпека при наближенні потягу.

Кріс спустився вздовж річечки, що вуркотіла, пінилася і петляла серед каміння, на якому подекуди їжачилися кучми трави. Морозний вітер хляскотів по обличчю Кріса. Вочевидь наближалася зима.

Дійшовши до колії, Кріс роззирнувся і нікого не помітив.

Раптом він збагнув, що увагу хлопця могла привернути й інша деталь краєвиду — автоміст над залізничним тунелем. Пригадавши ту місцину, Кріс вирішив, що Карім напевно вже там, чекає на поїзд, щоб кинутися під колеса.

Він майже побіг, хоч і намагався пересуватися тихо, аби його не зауважили; пробіг майже кілометр. Здогадка була вірною! На мосту Кріс побачив постать, що вдивлялася за обрій.

Карім стояв до нього спиною, тож Кріс наближався мовчки і звернувся до хлопця лише на відстані кількох сантиметрів.

— Каріме, здається, тобі сьогодні дуже болить.

Хлопець розвернувся, вагаючись між люттю через те, що його знайшли, подивом від появи Кріса — вихователя, з яким він заприязнився, й емоційною реакцією на його слова.

— Болить, правда ж, дуже болить? — ніжно випитував Кріс.

Карімові кортіло сказати «так», та це означало б відповісти, а він не хотів нікому давати відповідей.

— Каріме, це твоє життя, і ти можеш робити з ним, що заманеться.

Маленькому бунтареві здалося, що Кріс читав його думки.

— Не хочу ні впливати на твоє рішення, ні псувати прекрасну мить у цій місцині. Однак я залишуся з тобою і, коли з’явиться поїзд, не дозволю тобі стрибнути. Знаю, авжеж, я нудний.

Карім відвернувся, збентежений таким розумінням своїх почуттів.

— Каріме, пропоную наступне — перекусимо моїм коштом отам.

І Кріс вказав на кав’ярню далеко вгорі — ледве помітну, хіба червона цятка посеред запаморочливого спаду.

— Там ми зможемо поговорити. А потім роби, що хочеш.

— Я повернуся сюди! — гукнув Карім, намагаючись показати, що він не флюгер і не маріонетка.

— Гаразд, — погодився Кріс. — Хочеш — повертайся сюди, я дам тобі спокій. Тим часом випий кави або гарячого шоколаду зі мною.

— Ти обіцяєш потім залишити мене в спокої?

— Обіцяю.

Вразливу самоповагу хлопчика було задоволено, він засунув руки в кишені, зігнув плечі й понурив голову — це означало «Ходімо».

А високо на спаді з тераси кав’ярні за сценою із цікавістю спостерігав один чоловік. Коли він переконався, що дві маленькі постаті піднімаються у його бік, то відкотив свій інвалідний візок, заїхав усередину і сховався за двома колонами — він сподівався, що там його не помітять.

Карім, потрапивши до зали з фіранками і обрусами, вкритими яскравими червоними квадратами, й альпійськими дзвіночками на підвіконнях, вгадав, що це кав’ярня, лише за двома деталями: кавоваркою за блискучою барною стійкою і електричним більярдом біля вбиральні.

Кріс замовив гарячого шоколаду, і, перш ніж поласувати, вони притулили змерзлі руки до керамічних чашок.

— Чому ти хочеш знищити себе?

— Бо я ні на що не здатний. Роблю самі лише дурниці.

— Скільки тобі років?

— Шістнадцять.

— Тоді погляньмо на це інакше: ти до шістнадцяти років збирав дурниці. А далі...

— Фігня! Якщо ти залізний, то завжди будеш залізним. Якщо дерев’яний — назавжди лишишся дерев’яним. А якщо із гівна, як я, то так і залишишся гівнюком!

— Неправда. Люди змінюються. Я — живий доказ.

— Хто, ти? Та ти завжди був таким!

— Та невже? Ти справді віриш, що я завжди був таким-собі сенбернаром, який думає перш за все про інших? Насправді в твоєму віці мені плювати було на інших людей, я йшов по головах, дбав тільки про себе.

— Ти кажеш це лише тому...

— Я так кажу, бо це правда. Каріме, можна не завжди бути поганим! Якщо ти вчасно це усвідомиш, то станеш кращим! Каріме, ми вільні! Вільні!

— Хто вільний, я? Відколи я досягнув віку, коли мене можна саджати за ґрати, вони мене туди запроторили! І мали рацію. Тож краще покінчити з цим якомога швидше.

— Тож у покуту ти вочевидь не віриш...

— Що ти верзеш?!

Аксель перебував у двох метрах від них, він чув кожне слово і що далі, то важче дихав. Він забився ще глибше в свій закуток, аби чути й не бути поміченим.

— Зміни свою долю, Каріме. Злодій може стати чесною людиною, вбивця здатен збагнути, що негідно вчинив, — і зупинитися. Каріме, хоча ти почав життя з хуліганства, крадіжок і продажу героїну, тобі ніхто не забороняє поводитися гідно. І доказом цього є те, що тобі самому гидко від тих вчинків. Справжній негідник переконаний у тому, що він — достойна людина. Так само дурні не відають, що вони дурні. Ти ж уже піднявся на щабель вище. І я вірю у тебе, Каріме. Ось тобі моє слово: я допомагатиму тобі, скільки сил стане!

Вони замовкли. Карім зігрівався шоколадом і словами Кріса.

Аби не сповзти у сентименти і лишитися незворушним — бо так він себе уявляв, — Карім знову кинувся на амбразуру:

— Та хто ти такий? Чого ти вчепився до мене? Ти мені не брат!

— Не рідний, авжеж.

— Це ж як?

— Це означає, що я можу почуватися твоїм братом навіть якщо я не твоя рідна кров.

— Цілковита дурня! Братами можна бути тільки по крові, а решта — це збочення!

— Справді? Ти ніколи не бачив у своєму кварталі рідних братів, які билися чи зневажали б одне одного? А що зробили для тебе твої брати?

— Вони ще надто малі, я старший брат.

— І ти вирішив самоусунутися. Браво! Чудовий приклад братерської любові!

— Та ну... те, що я роблю, стосується лише мене.

— А от і ні! Тобі відома історія двох братів, Каїна й Авеля?

— Ясна річ, це ж є у Корані!

— У Біблії теж. Ці двоє, сини Адама і Єви, жили собі без турбот, поки не посварилися через жертву. Один із них, Авель, приніс Господові продукти своєї пастушої праці — певно, бика і барана, а Каїн запропонував фрукти й овочі, продукти землеробства. І Бог, не пояснюючи своїх дій, прийняв дар Авеля і відмовився від дару Каїна. Тобі має бути відомо, що життя саме таке — несправедливе, непередбачуване, неоднозначне. Його треба приймати таким. Проте гордий Каїн не сприйняв вчинку Господа, збурився і побіг. Бог гукав його, вмовляв заспокоїтися. Але даремно! Розлючений Каїн убив свого брата Авеля, бо позаздрив йому. Бог побачив це надто пізно і запитав у Каїна, навіщо він так вчинив. І Каїн, підсміюючись, відказав: «Хіба я — сторож брату своєму?». Але ж саме він і мав бути сторожем брату! Однак Каїн цього не зрозумів, не подумав про велику родину людей. Кожна людина несе відповідальність за будь-яку іншу людину, байдуже, брат це чи хтось інший. І вбивати означає забувати про це. Бути жорстоким — також забувати про це. Я ж не хочу про це забувати, Каріме, я — твій сторож, я не дам тобі впасти. А ти — сторож своїм маленьким братам. Ти не просто не можеш залишити їх — ти мусиш підтримувати їх в усьому!

— Окей... А що далі?

— Господь вигнав Каїна до місцини, де він мусив тяжко працювати і виховувати дітей; усе людство аж до Ноя було приречене вести початок від Каїна. Таким чином ніщо не заважало жорстокості ширитися далі. Ніби саме життя не може існувати без жорстокості — треба лише загнуздати її.

— Коли я казав «А що далі?», то мав на увазі себе, а не вашого Каїна!

— Ти повертаєшся разом зі мною, ти довіряєш мені, довіряєш собі. Можливо, ти станеш тим, ким ти є, — справжнім Карімом, а не тим, кого виховали шахраї у твоєму кварталі.

— Ти віриш у Бога?

— Ні. Але я обожнюю різні історії — почуваюся менш самотнім і не таким дурним.

— А я вірю! — гукнув Карім радісно, бо отримав змогу показати свою віру і вищість.

Тут Кріс зрозумів, що переміг: хлопчик уже не піде кидатися під поїзд.

Невдовзі вони залишили кав’ярню і разом, пліч-о-пліч, почвалали стежкою вгору, до Вілли Сократа.

Аксель визирав, стежачи за ними, поки постаті не зникли удалині. «Розчарування» — єдине слово пекло його мозок. Авжеж, він був «глибоко розчарований», бо не міг припустити, що зустріне Кріса за таких обставин.

Бо Аксель і сам відчував у собі зміни.

Куди поділася втіха, на яку він так розраховував? Чому його вже не вабила можливість легкої помсти? Чому не піднімалася хвилею чорна радість від того, що скоро він зможе завдати удару? Нічого, треба лише оговтатися...

*

Басейн із величезними вікнами було задумано так, щоб створювати ілюзію купання посеред альпійського краєвиду, серед луків на вершинах і о́зера, розпластаного внизу, під спокійними поглядами гір у сніжних каптурах; того ж дня басейн здавався відокремленим від усього світу — пара обліпила скло, холод приваблював теплі краплини, затуляючи вид на долину.

Кілька пливунів перетинали великий басейн, гнучко повторюючи вправні рухи і не звертаючи уваги одне на одного. Один старий, дуже подібний на комаху — роздуте черево на рахітичних ніжках, — стояв поруч із трампліном, мляво роблячи кола руками.

Тренер — гладко голений, з великими обм’яклими стегнами — сидів, куняючи, на високому стільці, звідки міг бачити весь периметр, зі свистком у губах, мов гігантське дитя із соскою.

Один із працівників допхав візок Акселя до меншого басейну; укутаний у халат, він очей не відводив від того, про кого думав постійно.

Кріс у воді займався із ревматичною старою. Його руки використовували легкість, яку давало занурення у воду, виконуючи рухи, що їх важко було б виконати на суші, руки міцнішали, жести ставали вільними, м’язи і сухожилки витягувалися. Цей метод мав назву «водна гімнастика», був винайдений нещодавно, а Кріс був одним із небагатьох, хто його практикував.

Аксель дізнався про це у готелі, коли попросив знайти фахівця для щоденних вправ. У списку, запропонованому лікарем, він зауважив ім’я Кріса в рубриці «Новинка: аквамасаж!».

— Справді, — підтвердив власник готелю, — є такий хлоп! Працює вихователем на Віллі Сократа. Знаєте, є такий центр для проблемних підлітків? Ніби бувають підлітки не проблемні! Щодо Кріса, то залюбки вам його раджу! Ним усі задоволені. Призначити зустріч?

— Буду вдячний, але тільки від імені готелю, а не від мого.

Аксель хотів скористатися цією зустріччю. Якщо розкидатися своїм іменем, викриють тебе швидко; а якщо Кріс упізнає його не одразу, то Аксель зможе вповні насолодитися несподіванкою.

Аксель вивчав Кріса, користуючись його зосередженістю: він бачив і не був помічений. Кріс був утіленням шляхетності. Яке турботливе ставлення до цього динозавра із зім’ятою часом плоттю... До невідомої людини... Якби пацієнтка була його матір’ю — чи ставився б він до неї ніжніше і запопадливіше? Навряд. Схилившись над поморщеним обличчям, обіймаючи цей живий кістяк, мов закоханий танцюрист, Кріс дивився пацієнтці просто в очі, ніби підсилюючи тим самим грацію своїх рухів. Яка в нього зовнішність... У свої сорок років засмаглий Кріс, що мав у кутиках очей різкі зморшки, подібні до порізів, зберіг таку ж, як і замолоду, русяву чуприну і міг похвалитися відсутністю жиру, твердими блискучими м’язами, підтягнутим животом, широкими плечима, вузькою талією — цей торс вражав рідким і дуже вишуканим волосяним покривом, схожим на макіяж, що затіняв низ живота і підкреслював груди. Аксель дивився на нього із захватом і водночас сумом, адже не міг не порівнювати себе із ним. Найбільше він заздрив могутнім ногам під пружними сідницями; про це Аксель з часу нещасного випадку не міг навіть мріяти, адже сідниці і стегна, паралічем позбавлені руху, безсило обвисли.

— І хто в цьому винен? — із люттю пробурмотів він, помацавши правою рукою свої непорушні, мов чавунні стовпи, ноги.

Атлетична статура Кріса зробила його рішучішим: жодного співчуття!

Поки, склавшись мало не вдвоє, Аксель обдумував помсту, Кріс помітив його і торкнувся його руки.

— Ваша черга, месьє.

Аксель схвильовано підвів голову. А що, як Аксель одразу впізнає його?

— Мене звати Крісом, і я масуватиму вас. Сеанс триває годину. Гаразд?

Аксель кивнув головою.

— Як вас звати, месьє?

І Аксель назвав перше-ліпше ім’я, яке спало на гадку:

— Альбан.

Він прикусив губу. Ідіот! Він став жертвою їхнього спільного спогаду — адже колись він грав перед Крісом «Концерт пам’яті янгола» Альбана Берґа! Така очевидна підказка — «Альбан» — одразу вказувала на нього!

— Що ж, Альбане, зараз я допоможу вам спуститися у воду. Дозвольте мені підштовхнути візок, а потім знести вас східцями. Гаразд?

— Е... ну, гаразд...

Кріс його не впізнав. Спостерігаючи за ним краєм ока, Аксель зрозумів, чому: крім того, що Кріс не очікував побачити Акселя, поводився він дуже професійно; він дбав про те, щоб не виказати шоку чи відрази від каліцтва і не принизити пацієнта, тому зосереджувався на технічних деталях — обережно знімав халат, прибирав сталеві підпорки для ніг, підхоплював Акселя з потрібного боку.

Заспокоївшись, Аксель вирішив розслабитися і віддатися у руки Кріса.

Поклавши Акселя на воду, Кріс запитав, чи є якісь протипоказання, рухи, яких варто уникати. Аксель заперечливо похитав головою. Тоді Кріс наказав заплющити очі й почав масаж, спокійним голосом супроводжуючи кожен рух.

Це шепотіння на вухо, зрештою, збентежило Акселя. Зазвичай дві людські істоти шепочуться, заплющивши очі і торкаючись одне одного своїми майже голими тілами лише в одному випадку — кохаючись. Аксель же був у руках свого заклятого ворога, людини, яка колись, через злочинне недбальство, мало не вбила його. Це ж абсурд...

Однак у хвилюванні Акселя не було нічого болісного. Навпаки. За Крісової допомоги, ставши невагомим, він ніби раптово перестав бути калікою. Аксель плив, обертався навколо себе, пірнав. Непередбачуваний благодатний сеанс буцімто повертав його до дитинства, до перших купань разом із татом у басейні в Сіднеї; Аксель пригадав своє худе тільце поруч із масивним дорослим тілом, їхні запливи у блакитні води Тихого океану на пляжі Вайтгевен[13], як він, маленький хлопчик, збентежено чіплявся за дорослого чоловіка, що робив потужні махи руками.

Так дивно було відчувати повні ніжності торкання вбивці до своєї шкіри... А якщо реванш полягав саме в цьому: перетворити Кріса на свого раба і примусити його вправлятися з ним щодня?.. Що ж, ці тортури були б явно чимось незвичайним — як для ката, так і для жертви.

— Альбане, як ви почуваєтеся?

Аксель розплющив очі. Обличчя Кріса, що дбайливо гойдав пацієнта, знаходилося в якихось двадцяти сантиметрах від його обличчя.

— Добре, дуже добре.

Вони зустрілися поглядами, Кріс указав на ноги Акселя.

— Що з вами сталося?

— Нещасний випадок двадцять років тому.

Кріс здригнувся. Не тому, що упізнав Акселя, а тому, що відрізок часу — двадцять років — дещо йому нагадав. Аксель вирішив відволікти увагу Кріса:

— Чому ви займаєтеся саме цим методом — аквамасажем?

— Навіть не знаю... Певно, шукав, що доброго можна робити саме у воді.

— Чому? Хіба у воді можна зробити щось лихе?

Кріс відвернувся, щоби відповісти на усмішку однієї з пливунок, яка прямувала до душу, і не відповів. Тоді Аксель продовжив:

— Зі мною нещасний випадок стався саме у воді.

Кріс обернувся і заціпеніло прикипів поглядом до Акселя — спочатку спантеличено, потім із сумнівом і тривогою, нарешті — нажахано. Аксель витримав його погляд. Він бачив, як Кріс потроху усвідомлював — ніби завіса піднімалася над його пам’яттю, поволі пропускаючи всередину світло. Кріс ковтнув слину і запитав голосом, позбавленим барв:

— Це ти, Акселю?

— Так, це я.

Із його очей порснули сльози. Він намагався стримати щасливу усмішку.

— Виходить, ти... живий?

— А ти собі думав як? — скрикнув Аксель.

Упродовж цих двадцяти років австралієць жодного разу не припускав, що його вважають мертвим; він мав переконання, що Крісу відомо про його подальшу долю.

Кріс похилив голову, ніби йому дали потиличник.

— Я гадав, що...

— Невже я схожий на мертвого? Радше на каліку, еге ж? Мене вийняли з води, повернули до життя, я провів п’ять місяців у комі, а прийшовши до тями, був лише овочем. Мусив заново вчитися усьому — говорити, писати, рахувати, пересуватися. Мій розум не було ушкоджено. А натомість...

Він показав свою безвольну правицю.

— Довелося забути про скрипку.

Показав на свої ноги.

— Про спорт.

Показав на плавки.

— Про секс. А втім, саме цього я не встиг розсмакувати, правда ж?

Кріс, ошелешений цими зізнаннями, раптом відчув збентеженість через те, що торкався Акселя. Він дбайливо і з повагою посадив його на східці басейну.

— Господи, я такий радий бачити тебе живим, такий радий!

Він роздивився це покручене тіло, рідке волосся й зітхнув: бідолашний Аксель! Куди й поділося правильне, бездоганне обличчя — замість нього постала застигла маска, перекривлена на лівий бік; на ній не було почуттів, навпаки — віджилі спотворені наслідки трагічного випадку.

— Чи зможеш ти бодай колись пробачити мені?

— А що це змінить?

Аксель відповідав сповненим ненависті голосом.

Збентежений Кріс задумався.

Аксель, відчуваючи, як піднімається в ньому гнів, уперто вів далі:

— Що це змінить, га? Хіба це поверне мені тіло, музику, втрачені роки?

— Ні...

— О, можливо, це змінить твій тягар! Так, напевно, твоє життя стане легшим!

— Ні. Я назавжди розчавлений вагою своєї провини.

— То що це змінить? Скажи мені, що? Та не мовчи ж!

Аксель, уже не в силах стримуватися, горлав своїм металевим голосом, що важко відлунював від вологих склепінь басейну. Старигань припинив крутити руками, а рум’яний тренер нахилився, готовий зіскочити зі стільця і втрутитися.

Аксель і Кріс якусь мить мовчки дивилися один на одного. Нарешті останній визнав:

— Ти маєш рацію. Це нічого не змінить.

— Отож... Тому я не пробачаю. Приїхав я не для цього.

Кріс знову поглянув на нього. Він зненацька збагнув, що, здійснивши таку довгу подорож, Аксель мав певний задум.

— Чого ти хочеш?

— Зустрінемося о пів на восьму вечора у ресторані «Грізлі» поруч із готелем.

Кріс, повернувшись на Віллу Сократа, певний час гаряче сперечався з Карімом у столярній майстерні, а потім піднявся до себе готуватися до вечірньої зустрічі.

Він не уявляв, чого очікувати. І не знав, що й думати після сьогоднішньої несподіванки. Те, що Аксель іще живий, було чудовою новиною, однак це не позбавляло його, Кріса, провини — еге ж, зовсім ні; цей розлючений каліка з неприємним голосом і зламаною долею був живим свідченням того, як вічна мука може заступити смерть. Хіба не краще було б...

Страх! Ці думки раптом видалися йому жахливими! Він знову хотів уникнути відповідальності. Оце так бевзь...

Для Кріса болісною була думка про те, що зраджений Аксель не пішов на той світ одразу. Єдиний, хто відав про його огидний учинок, вижив; і ця людина двадцять років носила в собі це знання. Ось що так пригнічувало його... Кріс раптом зненавидів сам себе.

У ресторані на нього чекав Аксель, що зручно вмостився в інвалідному візку за столиком.

Вони спочатку замовили вечерю, потім завели розмову.

І якщо Кріс коротко розповів про своє повернення, миттєве осяяння, рішення перервати плин життя і піти іншим шляхом, спрямованим на допомогу іншим, то Аксель пускався у непотрібні деталі: по-перше, раніше він ніколи ні перед ким не сповідався, по-друге, хотів того вечора полюбити себе — і відчути себе любимим.

Що далі оповіді нашаровувалися одна на одну, то більше відкривалося Крісові, на кого перетворився Аксель. І це лякало його... Куди подівся янгол, якого він знав, де той хлопець, який думав лише про мистецтво, про музику, такий близький до духовних висот? За тарілкою навпроти сидів жорстокий ділок, позбавлений докорів сумління, готовий до переступу, до перестрибування з підпільної комерції до аморального краму, за умови, що це ще тугіше наб’є кишені; цей тип крамував усім — навіть іграшками, виготовленими з використанням отруйних фарб, — а коли його повідомляли про загибель дітей, то лише сміявся; він обманював державу, мав зиск із людського горя; словом, це був магнат із порожнім життям, позбавлений кохання, друзів і ідеалів. Тим часом піднесений Аксель навіть не здогадувався про те, який він справляв ефект; навпаки, він милувався собою, йому навіть здавалося, що він причаровував Кріса. Адже двадцять років тому Кріс із захопленням слухав би розповідь про карколомний злет, купу грошей, безмежну владу — однак новому Крісу, фахівцеві з перевиховання складних підлітків, — ці деталі були огидні.

Між двома дорослими чоловіками, що смакували вечерею, поступово наростало нерозуміння. Кожен тривалий час уявляв іншого, наділяючи його сильною особистістю з чіткими рисами. Аксель для Кріса став справжнім каноном безгрішності, а Кріс для Акселя — взірцем успіху. Вони побудували свої життя, взявши для себе одне одного за зразок, із більш-менш свідомим бажанням замінити, а то й перевершити відсутнього. А тепер їхні химери танули просто на очах.

Лише за десертом Аксель помітив, що його похвальба викликає у співрозмовника недружнє мовчання. Він зрозумів це по-своєму: кожен із них змінився і ненавидів те, чого досягнув інший. Ця прикра істина ставала тим боліснішою, чим більше Кріс нагадував Акселеві ту шляхетну людину, якою він був і якою уже ніколи не стане, натомість Аксель явив Крісові витравленого із себе кар’єриста.

Вони замовкли, минув певний час, і тоді Кріс, зітхнувши, зважився запитати:

— Акселю, навіщо ти повернувся?

— Щоб запропонувати тобі дещо.

— Я згоден.

— Від сьогодні ти коришся тільки мені.

— Але я...

— Я вимагаю відплати. Від сьогодні ти виконуватимеш усе, що я накажу.

— І все ж...

— Я тебе не примушую. Можеш відмовитися. Тоді я покличу своїх адвокатів, відкрию справу, заявлю, що впізнав тебе, — і почнеться судовий процес. Нам із тобою добре відомо, що терміну давнини у таких справах немає.

— Давай. Викажи мене. Я нічого не заперечуватиму. Я готовий сплатити по всіх рахунках — давно чекаю на це.

— Зажди, не жени! Якщо ти оплатиш свій борг у тюрмі, то оплатиш його суспільству, а не мені. Якщо ти зогниєш за ґратами, мені це ніяк не допоможе. Авжеж, справедливість буде встановлено, але що від того мені? Невже ти не хочеш зробити мені послугу?

— Звісно, Акселю, хочу. Я просто прагну прислужитися тобі!

— Тоді від сьогодні коришся мені.

— Гаразд.

— Присягнися.

— Присягаюся.

Аксель замовив другу пляшку шампанського і наповнив келихи.

— За нас!

— За нас... — відповів Кріс, марно намагаючись приховати шок.

Аксель одним ковтком спорожнив келих і налив собі ще.

— Завтра ж звільняєшся. Бувай, Сократова вілла! Опівночі у нас виліт на Шанхай. Ось, тримай, це адреса, яку ти можеш залишити тим, хто захоче зв’язатися з тобою.

І він силою всунув Крісові між пальців візитівку: англійською на лицевому і китайською на зворотному боці.

Тієї ночі Кріс, повернувшись до себе, машинально ввімкнув на програвачі «Концерт пам’яті янгола». По кількох акордах Кріс сів на ліжко — він хотів плакати, та не міг. Він, саме він перетворив талановитого митця на жорстокого параноїдального безсовісного холерика-тирана! Мимоволі він не просто вбив невинну людину — він загубив невинність! Його жертва стала катом. Під музику Альбана Берґа Кріс ніби чув альтернативну історію: померли не тільки дитина, а й янгол. Від колишнього Акселя лишилося мало що — його захопило зло. І скорбота.

Коли ми стаємо тими, ким маємо стати? Замолоду чи пізніше? Незважаючи на наші розумові здібності і темперамент, у підлітковому віці нас переважно формують виховання, середовище і батьки; подорослішавши, ми формуємо себе самі — власним вибором. Якщо Кріс і був амбітним задерикуватим пристосуванцем, то лише під тиском своєї матері-одиначки, якій кортіло, щоб замість неї успіху досягнув єдиний син. Аби не засмучувати її, він мусив боротися і перемагати. Коли Крісів тато пішов від них, то мати вирішила: це тому, що вона була недостатньо вродливою для нього. Та з часом Кріс зрозумів, що батько був безвідповідальним егоїстом, звичайнісіньким негідником. Коли у двадцять років він повернувся із Таїланду, то вже мав сили чинити опір материному тиску; те, як він вчинив із Акселем, показало Крісу, що він, можливо, помилився із напрямком руху; тож він почав усе з початку, спираючись на нові цінності. Однак Кріс не зумів передбачити, що може відбутися і навпаки: порядна людина цілком здатна перетворитися на наволоч. Якщо є покаяння, то є і падіння. І падіння завжди — свідомий вибір. Коли сліпий випадок робить тріщину у житті людини, усі реагують по-різному; щодо Акселя, то він замкнувся у цинічній відразі до людства, щодо Кріса — він відкрив себе любові інших людей.

Цікаво, якщо Кріс був переконаний у справжності себе нинішнього, то чи відчував те саме й Аксель? Де в його виборі була свобода, а де — доля? Ці складні запитання мучили Кріса і не давали йому заснути.

Аксель також не спав. Відстежував у мережі роботу своїх компаній. Випадково прочитавши про те, що в світі продаються мільйони різноманітних антидепресантів, він одразу вигадав хитрість: створити еліксир святої Рити, нібито здатний побороти депресію. Називатиметься він «чудотворною водою Рити». Предмети культу були лише одним із різноманітних товарів, якими крамував Аксель, — іграшки, одяг, ґаджети і порнографія, — та саме ця галузь тішила його найбільше. «Відколи люди втратили віру в Бога, вони готові повірити у будь-що! Астрологія, нумерологія, нью-ейдж, ренесанс святих... Гріх цим не скористатися!» Дехристиянізація Європи аж ніяк не сприяла раціоналізму — навпаки, вона лише поглибила й урізноманітнила забобони; раніше християнство ставило певні межі у вірі, нині ж рамок не існувало, тож Аксель міг скористатися вигідним бізнесом на довірі. Чому він обрав саме святу Риту? Через гравюру. Коли він одужував, наново вчився читати й писати, вона прикрашала його палату в Сіднеї; замість полюбити цей благосний образ, він зненавидів його так, ніби зневажав усі ритуальні втілення добра. Одного дня, вкотре плюнувши на святу, він вирішив, що опиниться в таборі переможців — і обов’язково залишиться там до кінця.

Наступного дня Кріс приніс Монтіньйо заяву про звільнення; коли перший подив минув, директор щиро зізнався, що школі бракуватиме Кріса. Після цього Кріс зустрівся з Карімом, дав йому свою нову китайську адресу і відвідав прощальну вечірку, яку влаштували колеги.

— Коли ти їдеш?

— Уночі. Лечу до Шанхая.

Вони хотіли довідатися більше, тож Кріс розповів, що мусив піклуватися про друга дитинства, який мав серйозні проблеми зі здоров’ям, жив там і просив про допомогу. Це було так типово для Кріса — їхнього Кріса, чемпіона із альтруїзму, — що друзі просто мовчки обійняли і поцілували його.

О сьомій вечора Кріс із валізою вже чекав біля готелю на Акселя, який розраховувався.

Лімузин об’їхав озеро і зупинився перед розкішним особняком.

— Хіба ми не летимо до Шанхая через Женеву? — здивувався Кріс.

— Це буде післязавтра.

Дві ночі вони провели в цьому палаці. Кріс так і не дізнався — навіщо. Весь цей час Аксель примушував виконувати його безглузді завдання, допомагати підніматися з ліжка, мити себе, розкладати по місцях речі. Кріс, як і обіцяв, корився. Це не вимагало від нього значних зусиль, особливо коли щотри години він мусив відвозити Акселя до басейну і вправлятися з ним — хоча щоразу відчуття цього тіла, легких, невагомих кісток і недоладних рухів викликало у нього страх. «Невже так мине й решта життя», — думав Кріс...

Час від часу він краєм вуха чув телефонні розмови, з яких зрозумів, що Аксель поводився як справжній злочинець: він був різкий, деспотичний, усіх зневажав і любив принижувати.

— Слухай, Акселю, упродовж усіх цих років ти бодай щось добре — я хочу сказати, шляхетне — зробив?

— Нічого, — посміхнувся Аксель. — Диявол мене береже.

— А я примушу тебе до цього!

Під час вільних годин Кріс роздивлявся альпійський краєвид, який мав невдовзі залишити. Для опису цього гірського озера бракувало слів... Складалося враження, буцімто вода заповнила бездонну прірву, накривши кришкою жахливе провалля — іноді ж краї озера ввижалися гармонійними, ніби колиска, в якій гойдаються хвилі. Словом, місцина, де Кріс прожив останні десять років, що далі, то більше здавалася йому то страхітливою, то прекрасною.

На початку їхньої останньої ночі у Франції за їхнім багажем заїхало таксі — наступного дня їх самих мали відвезти в аеропорт. За кермо чорного авта сів якийсь китаєць із Женеви. З його перемовин із Акселем Кріс не зрозумів ані слова, адже спілкувалися вони китайською; він лише зауважив, як переляканий азіат записував на папірці все, що диктував Аксель.

Світанку вони не дочекалися.

О п’ятій Аксель попросив Кріса допомогти йому прийняти душ, потім одягнутися, всадити на інвалідний візок і відвезти до автівки.

День мружився сіризною і ніби й не збирався прокидатися, вони ж тим часом залишили особняк, з’їхали вниз до озера і обережно — адже береги було вкрито густою імлою — вирушили дорогою круг нього.

— Стоп! Зупини тут, — наказав Аксель.

На узбіччі стояв, виструнчившись, учорашній китаєць і подавав їм знаки.

Вони вийшли з автівки. У повітрі завис різкий дух плісняви й мертвого гілля.

Китаєць уклонився і показав на низький дерев’яний човен біля старого понтону з укритих попелом дощок.

Кріс, за наказом Акселя, обережно переніс візок до човна; щойно він сів на кормі, каліка з останніх сил відштовхнув човен.

І вони попливли, поставивши двигун на невелику швидкість, щоб не зчиняти гучного шуму. Силует китайця на березі озера меншав, танув у тумані і зрештою розчинився у світанковій імлі.

— Куди ми?

— Побачиш.

Кріса хвилював уміст торб, що стояли між ними на дні човна.

Що далі просувався човник, то більше заглиблювалися вони у туман. Посередині озера, серед страшенного холоду, де мла зовсім стерла з обрію гори і береги, Аксель вимкнув двигун.

— Наша подорож закінчується тут.

— Тут?

— Тут, посеред озера.

Кріс раптом збагнув задум свого сусіди по човну: темне альпійське озеро ніби повторювало блакитну бухту під спекотним тайським сонцем. Аксель хотів, щоби Кріс теж дізнався, як це — тонути. Він машинально підвівся, готовий стрибнути у воду, аби уникнути смерті.

— Не руш!

На нього був націлений револьвер. Аксель щойно дістав його із кишені.

— Я не жартую, — вів далі він. — Повернися на своє місце. Я стрілятиму, якщо ти не зробиш того, що скажу.

Кріс знову сів. Він хотів умовити Акселя, відкрив рот...

— Мовчи! Сьогодні слухати будеш мене.

Аксель хоч і намагався видаватися рішучим, та все ж тремтів. Що було тому причиною — холод, емоції, страх чи лють? Його позбавлене м’язів обличчя, закам’яніле внаслідок коми, не передавало нюансів. І лише міцно стиснуті вуста виказували внутрішню напругу.

— Колись ти перший приз поставив вище за мене. Звісно, ти міг не знати, що я можу померти, та у виборі між перемогою і допомогою мені ти не вагався. Цього разу тобі не виграти. Розгортай торби.

Сталь дула вилискувала відблисками у воді, нагадуючи блискавки.

Кріс дуже повільно схилився над клунками — вони виявилися надто важкими; він підтягнув їх до себе по дну. Коли Кріс їх розв’язав, то побачив з’єднані шматки свинцю, до яких кріпився пояс.

— Прив’яжи це на себе.

Кріс хотів заперечити. Та замість відповіді Аксель приставив дуло до його чола.

Тож Кріс, спохмурнівши, став прив’язувати до себе вантаж.

— Міцніше! Нехай вузли будуть складними! Щоб вибратися тобі не вдалося.

Аксель безжально тримав палець на гачку.

Десь понад ним різко і ніби жалісно крякнув крук.

Зненацька Кріс припинив баритися і взявся до справи. Він рішуче в’язав вузли. Аксель здивувався, помітивши це, але змовчав.

— Ну от, — вигукнув Кріс, — мене зв’язано! Що буде далі?

— Бач, який ти квапливий...

— Немає потреби відтягувати — кінець же відомий! То як — стрибати у воду чи ти пристрелиш мене?

— Спокійно. Таке враження, ніби тобі це подобається.

— Мені це здається просто необхідним.

— А я тобі кажу ще раз: спокійно! Діяти будемо у моєму ритмі. Усе це влаштував я. А не ти.

— Неправда. Я теж причетний. Я відповідальний за те, на кого ти перетворився.

— І на кого ж я перетворився? На мільярдера? — гмикнув Аксель.

— Ні, на вбивцю. Пам’ятаєш, як назвав нас Пол Браун — отой американець, який керував стажуванням? Братами-ворогами, Каїном і Авелем. Я був поганцем Каїном, а ти добродушним Авелем. Я був тим, кому судилося убити брата. Я так і зробив.

Аксель дивився на нього, не приховуючи ненависті.

— Тож провину ти таки відчуваєш?

— Ще й яку! А тепер поглянь, як все склалося: ти — Каїн, а Авель — я! Хіба це не дурня? Минуло двадцять років — і ми помінялися ролями. Ти тепер — гіркий клубок страждання, відчаю і ненависті. Тебе, який був справжнісіньким дивом, я перетворив на чудовисько! І мені соромно.

Аксель націлив на нього зброю, готовий розрядити револьвер.

— Замовкни.

А Кріс із запалом вів далі:

— Акселю, я спаплюжив тебе! Зіпсував не лише твоє життя, а тебе самого! Ти став протилежністю того, ким був. Я був знайомий із янголом, натомість сотворив демона...

— Ще раз кажу: замовкни! Я сам відповідаю за те, ким став. Я цього хотів. «Більше такого не буде», — ось що сказав я собі, коли вийшов із коми. «Більше такого не буде, я більше ніколи не стану жертвою».

— Дивно. «Більше такого не буде», — точнісінько те саме я пообіцяв собі, повернувшись до Парижа. «Більше такого не буде, я більше ніколи не стану вбивцею».

На мить обидва замислилися щодо іронії долі, яка, відштовхнувшись від нещасного випадку, трансформувала негідника в альтруїста, а святого — у покидька.

Рухливий густий і легкий білий туман огортав їх безшумно, ніби ховаючи під важкою звуконепроникною ковдрою.

Аксель замислено повів далі:

— Коли я побачив тебе у ресторані, ти розповідав одному зі своїх підлітків-відчайдухів про «покаяння». Багато років я не чув цього слова, давно вже не замислювався над тим, що воно означає. У твоїх словах було стільки впевненості, що я відчув — ти говорив про себе. Залишивши мене на дні, мов стару рибальську сіть, ти вирішив покаятися! І тоді я збагнув, що здійснив зворотній шлях; я спускався, поки ти піднімався. А яка протилежність каяттю? Декаданс? Падіння? Прокляття? Авжеж, напевно вічне прокляття... Коли я вимовляю це слово, то відчуваю біль, удруге почуваюся жертвою.

— Це неправильно. Якщо ти завжди будеш чиєюсь жертвою, то ніколи не станеш жертвою самого себе. Це тобі під силу. Це залежить тільки від тебе.

— У мене не лишилося сил, Крісе. Варто лише ступити в цинізм — і вже не вибратися; у тебе зникають ідеали, тебе не хвилює нічого, крім болю. Відколи ж я відшукав тебе, біль не відпускає мене, біль сильнішає... Бо ситуація змінилася... Раніше я відчував ненависть до тебе. А тепер я ненавиджу себе. Я бачу себе твоїми очима, пригадую, яким я був, порівнюю. Крісе, що залишилося від мене, що залишилося, га?

Якби Кріс міг зняти з Акселя темні окуляри, то побачив би сльози в його очах.

Кріс підвівся.

— Я можу дещо зробити для тебе.

— Ніхто і нічого для мене зробити не може.

— Неправда! Я можу. Можу допомогти тобі знову стати порядною людиною.

— Це неможливо. І передусім тому, що я цього не хочу.

— А я примушу тебе!

Мовивши це, Кріс схопив шматки свинцю, зирнув праворуч себе у туман і стрибнув у воду.

Це сталося так раптово, що Аксель збагнув, що сталося, лише тоді, коли тіло плюхнулося у хвилі.

Якусь мить голова Кріса трималася на поверхні — якусь мить, та не більше, він тримався на поверхні, лише мить його м’язи могли чинити опір тяжінню, і він міг дивитися на Акселя. Та потім вага потягнула його на дно.

Бульбашок не було. Певно, Кріс рефлекторно затримав дихання.

Аксель дивився на кола, що меншали, на озеро, що знову стало гладеньким.

Він думав, що мав би тішитися. Це підказували йому його бажання, однак сам Аксель не відчував нічого.

Раптом поверхню збурили бульбашки; вони виринали з дна і лунали, мов людський голос, неначе волання, ніби вони верещали радісно, нарешті вирвавшись із ворожого середовища до повітря.

Для Акселя це видовище виявилося нестерпним. Лише тепер він збагнув, що його компаньйон задихався.

— Крісе! — заволав він.

Крик, вібруючи, злетів у байдужу тишу поснулих гір. І згас. І відповіді не було.

І тоді Аксель, щоб урятувати Кріса, кинувся у воду.

*

Роками старий Кераз — затятий рибалка-савоєць із обличчям, що підрум’янилося через життя на свіжому повітрі — розповідав усім цікавим і туристам, які погоджувалися вислухати його, історію, що його непокоїла.

Якось уранці він дражнив рибку на мисі біля шляху, що спускається від шале Комбаза, на скелястому виступі, яким користуються зазвичай у дні, коли не можна вийти на озеро на човні; і тоді старий Кераз став свідком неймовірної сцени. Як завжди буває у листопаді, рухливий туман ліниво переминався над озером, то запинаючи, то відкриваючи воду. Раптом Кераз помітив удалині човен із вимкненим двигуном, а на ньому спокійно розмовляли двоє чоловіків. Імла на певний час заслала човен. Кераз знову побачив його — аж раптом один із чоловіків стрибнув у воду з двома мішками! Пірнач? У другого — явно спантеличеного — спершу від подиву відвалилася щелепа, а потім він, своєю чергою, ринувся у воду. Туман знову заслав увесь краєвид. За дві хвилини, коли роз’яснилося, Кераз помітив на поверхні дві голови — так, йому здалося, що другий чоловік виловив першого, однак вони надто далеко відпливли від човна. І знову вітер дмухнув і нагнав туману. Не менше десяти хвилин усе було затягнуте млою. Нарешті, коли повітря знову стало прозорим, серед хвиль гойдався порожній човен. Куди поділися ті двоє? Пішли на дно чи випливли на берег? Потонули чи урятувалися? А втім, спершу старий Кераз вирішив, що йому примарилося.

Тиждень він вагався і міркував, потім хильнув для сміливості і розповів про свою пригоду жандармам.

— Якщо хтось заявить про зникнення двох осіб, — відповів старому, підсміюючись, бригадир, — до тебе звернуться, щоби ще раз послухати цю новелу. А поки йди погуляй!

Жандарми, яким не сподобався запах рибалки, не захотіли слухати його далі.

Це так образило старого Кераза, що відтоді він курив лише коричневі «Ґолуаз» без фільтру і невпинно цмулив полиновий лікер — одну з альпійських принад.

Коли трунок остаточно отруїв його мозок, він забув про ту дивну пригоду — аж раптом один випадок знову про неї нагадав.

А й справді — за десять років, коли озеро вирішили осушити і почистити, знайшлися трупи. На ложі із мулу валетом, схопившись один за одного, лежали двоє небіжчиків — вони скидалися на близнюків, що скрутилися у животі матері.

Ніхто так і не довідався, ким вони були. Та оскільки подібність двох кістяків уразила робітників, які їх знайшли, то скелясте урвище, навпроти якого ті двоє загинули і звідки старий Кераз спостерігав за їхньою останньою спробою врятуватися, назвали бескидом Каїна й Авеля.

Кохання в Єлисейському палаці

Щойно вона повернулася додому, тікаючи від галасливих вулиць, та, не встигнувши увійти, відчула бажання втекти. Щодня вона все більше страждала від цієї недуги: ніде не почувалася добре.

Очима вона шукала навколо себе деталь — щось із меблів, картину, річ, — яка заспокоїла б її, розбудила б довіру, замирила би з минулим. Даремно. Квартира, облаштована під дахом палацу, свідчила про бездоганний смак: усе — від найменшого завитка ліпнини до оббивки стільців — було обраховане одним із найкращих сучасних архітекторів; пересунувши один із фотелів чи кинувши плямистий светр на гармонійне сполучення бежевого і лимонного, легко можна було порушити рівновагу; будь-яка ознака життя — особистого, байдужого до осяянь митця — оберталася на образу, кричуще блюзнірство. І серед обстави, яка нібито мала належати їй, вона почувалась чужою.

Вирішивши не запалювати світло, вона сіла на власну канапу так, ніби зайшла до когось у гості.

День був млявий — тьмяно виблискували хіба срібні шабатури. А за вікном неквапно сіяв сніг. З боку вулиці глухо, ніби притлумлено, лунав квапливий погук автівок.

Катрін раптом спало на думку, що її життя подібне до недільної днини — тривалої, непорушної, сповненої туманних сподівань і жалів, днини, коли непереможна гіркота заважає пригубити дрібку смакоти.

Нудьгуючи, Катрін схопила журнал, який її особиста секретарка залишила на видноті. Обкладинка складалася з їхнього спільного з чоловіком портрета і заголовка: «Взірцеве кохання».

Катрін із усмішкою схилилася над журналом. Її обличчя було таким вишуканим, хистким і прозорим, немов бісквітна порцеляна[14].

— Взірцеве кохання... Ач, яке вигадали!

Самими кінчиками пальців — з червоними, відчайдушного сліпучого кольору порічки й автомобільного шику нігтиками — Катрін гортала сторінки найпопулярнішого у Франції тижневика, реготливої «жовтухи», яку зазвичай ніхто не купує, але, на диво, усі читають і де фотографії їхньої пари сяяли мало не на кожній шпальті. Заголовок репортажу — «Взірцеве кохання» — ніби коментував кожну їхню позу. Вони з Анрі всміхалися об’єктиву, трималися за руки, схилялися плече до плеча — такі чистенькі, люб’язні, доглянуті, штучні, вдало розміщені у бездоганних інтер’єрах президентських апартаментів.

— Невже ми справді такі вродливі? — замислилася Катрін.

Знайти відповідь було непросто; після двадцяти п’яти років у політиці вона вміла оцінити професійність фотографа. Та як щодо них? Ясна річ, макіяж приховав усі недоліки, ретуш підкреслила вдалі риси, і кожен начепив ретельно підібраний одяг. Авжеж, вони перемогли дію часу, стали у вигідному ракурсі, відповідаючи власним же іконам. А втім, чи були вони дійсно вродливими?

— Чи сподобалася б мені ця пара, якби я їх зустріла десь?

Відповісти було важко. Коли їй вдавалося відігнати від себе думку про них, перед очима ставало двійко могутніх людей, які жили вище за інших. Дивно, та це відштовхувало її. Незважаючи на карколомний злет соціальною драбиною, у ній ще животіла студентка Академії красних мистецтв, яка своїм фахом обрала нонконформізм і навчання без профорієнтування, юна дикунка, яка місяцями їла самі макарони, аби уникнути тиску батьків, вільна жінка, яка зустріла Анрі в одному барі неподалік від містечка Ассас, навіть не підозрюючи, що цей трапунок матиме такий розвиток. Минуло двадцять п’ять років — і богемну студентку ніби ланцюгом припнули до слави, вона мовби закам’яніла в образі офіційної особи, мадам Морель, першої леді Франції, дружини президента Республіки, пришпиленої до позолоченого шику Єлисейського палацу.

— Зрештою, єдине, у чому можна бути впевненою, — це у тому, що до тієї добропорядної пані на фото я в гості точно не навідуюся!

Вона сама собі винесла вирок — без можливості оскарження: костюм, шитий на неї із дорогої, але на вигляд простої тканини, черевики на високих підборах, але далекі від сексуальності, подібна до шолому масивна зачіска, цнотлива подоба — Катрін була втіленням буржуазності. Ця метаморфоза відбувалася поволі і мимоволі. Спочатку Катрін навіть не замислювалася над тим, як одягається, натягала на себе сукні, блузки, довгі спідниці і дешеві барвисті індіанські жилети, які за звичкою купувала у простому кварталі, де винаймала мансарду, неподалік Північного вокзалу; аби виправдати свій вибір, вона зазвичай запевняла усіх, буцімто обожнювала сухість бавовни, любила відчувати доторк легкої тканини на хирлявому тілі. Та згодом, з легкої руки чоловіка, що дерся сходинками влади, її недбальство стало помітним: хоча сама Катрін не звертала уваги на своє вбрання, її безладний стиль став об’єктом пересудів і навіть викликав суперечки. У її байдужості до моди побачили волюнтаризм, певну тактику, вигадану її чоловіком; при згадці мадам Морель зазвичай починали або закінчували її вбранням — то вихваляючи його, то (частіше) глузуючи з нього. Щоб покласти край цим кпинам, вона зрештою здалася на милість консерватизму, викинувши із шаф лахи у стилі гіпі і заповнивши гардеробну шатами, вигаданими спеціально для відповідальних жінок її віку. Тоді на кону стояло її достоїнство...

— Достоїнство! Чуєш, бідолашна Катрін? Ти вже висловлюєшся, як дама, переконана, буцімто вбиратися слід саме «пристойно»! Ідіоти нарешті перемогли — заразили твій мозок.

Вона нахилилася, роздивляючись фото: холодний хол палацу, прийом на честь канцлера Німеччини, — і зрозуміла, що зневажає себе, цю жінку на знімку. Звісно, вона була бездоганною, приязною, елегантною, та все ж злилася на себе за те, що штучно всміхається, блискуче грає комедію, не дозволяє роздратуванню вийти назовні. До неї ніби приклеїли роль, якої вона не хотіла — роль дружини політика; спершу вона була дружиною депутата, потім мера, потім міністра — і щоразу все більше втрачала свободу; а після катастрофічно невдалих виборів перетворилася на дружину очільника опозиції — і це був найкращий, справді найсмішніший період у її житті; та зрештою, на її горе, ось уже кілька років як вона вовтузилася на посаді президентської дружини.

— Хто повірив би, якби я сказала, що змарнувала собі життя?

Вона далі гортала сторінки репортажу про «Взірцеве кохання» і підсміювалася, роздивляючись їхні портрети на тлі позолоченої вітальні — вони начебто із захватом роздивлялися якийсь альбом; журналіст писав: «Мадам Морель намагається розділити зі своїм чоловіком його захоплення сучасним живописом». О, так, цей партач мав рацію! Приблизно півхвилини (може, навіть цілу хвилину — стільки, скільки тримав процес зйомки) вона дійсно «намагалася»; тицяючи пальцем у репродукції, верзла казна-що: а навіщо казати щось варте уваги? Адже Анрі все одно не слухав її, то була лише сценка, німа картинка в ідеальному помешканні президента.

— А як щодо Анрі? Уявімо, я вперше зустріла б його нині. Що я відчула б до нього?

Ця думка зацікавила її значно більше, ніж усі попередні. Вона уважно роздивлялася свого чоловіка на глянсовому папері.

— Ану пограйся, Катрін! Прибери спогади, уяви, буцімто ви не знайомі.

Вона здригнулася: він і справді подобався їй.

Атож, їй подобалися ці шахрайські вуста, іронічні брови, бездоганні зуби, це лискуче чорне волосся, подібне до крила крука, ця міцна шия, що визирала зі взірцевого білого комірця. Як таке можливо? Опісля двадцяти п’яти років шлюбу вона досі з тремтінням дивилася на сильні руки, ніби створені, щоб хапати жінок за талії; її досі хвилював нахабний вигнутий ніс, що випромінював енергію; її досі збуджував темний вогонь, що палав у його очах. Отже, зустрінь вона цього чоловіка нині, могла би покохати його?..

Катрін підняла голову від журналу і задивилася, ледве стримуючи схвильоване серце, на засніжений парк. Жовчні сердиті мартини гарчали, розсівшись на замерзлих басейнах перед Єлисейським палацом.

Їй було не по собі від цього відкриття: доброю чи поганою варто вважати цю новину?

Поганою, певна річ! Так зручно було вважати, буцімто відтоді, як їх ув’язнено у нових ролях, почуття померли! Навіщо будити статую? Катрін не була впевнена, що воскові фігури з Музею Ґревен[15] зраділи б оживленню, що Жанні д’Арк сподобалося б іще раз палати на вогнищі, Людовикові XVI — сходити на ґільйотину, а Джульєтті — переживати фатальне захоплення телепнем Ромео. Ні, старих маріонеток краще не оживляти, їх краще залишити вкриватися пилом і забуттям, тускніти і поступово вивітрюватися з пам’яті ще живих людей. Саме так Катрін Морель хотіла прожити те, що їй залишалося. Тож усвідомлення того, що вона досі бажала п’ятдесятирічного чоловіка, на якого перетворився месьє Морель, а не лише Анрі, того юнака з буйною кучмою, якого живцем поховали у президентському костюмі — о, доброю новиною це не було! Аж ніяк!

Однак... Якщо все ж це правда... Якби їм вдалося струсити з себе цю кригу звички... Якби вдалося спалахнути пристрастю знову... Вдихнути нове життя у свої ролі...

Катрін інстинктивно кинулася до кімнати Анрі — того місця, куди вона, мов дружина Синьої Бороди, зазвичай не мала права заходити. Насправді вона там бувала часто, адже вдень ванна кімната перетворювалася на загадкову місцину — Анрі там не було, та начебто він був присутній, усе було насичене ним, напахчений лавандою рушник віддавав ним, так само як і зубна паста, і холодна вода на холодному мармурі, і пінка для гоління з ароматом алое; у цій загадковій місцині ніби витав дух її чоловіка; він завжди забороняв Катрін заходити туди разом із ним; ця загадкова місцина скидалася на коридор, що вів до насолоди, до ночі, коли під ковдрою єдналися їхні тіла. Ця ванна кімната була передпокоєм до кохання...

Катрін зітхнула. На жаль, у цих сінях вона давно вже не томилася в очікуванні насолоди... Вони хоч і спали в одному ліжку, все ж не торкалися одне до одного. Кохання постраждало від ерозії...

Катрін повернулася до вітальні, схопила тижневик, укотре подивилася на чоловіка.

— Він вабить мене тому, що я погано його знаю! Скажімо, я можу думати, що він прямий, як і його постава, щирий, як і його усмішка. Однак я знаю... і вже запізно... я знаю, який він, знаю, на що він здатний... я знаю, що...

Цієї миті увійшов убраний у все синє, почервонілий, спітнілий президент Морель, ледве втримуючи на вустах більше подібну до гримаси усмішку.

— О, то ти тут! — здивовано і навіть грубувато промовив він. — А я гадав, ти ходиш по крамницях...

— Вибач. Мені нічого не припало до душі, тож я повернулася досить швидко.

Він стривожився і підійшов до неї.

— Усе гаразд?

А вона подумала: він щиро хвилюється за неї чи лише удає?

— Усе гаразд. Ось, читаю статтю про нас.

— Правда, це дивовижа? Ріґо дуже задоволений.

— О, ну якщо вже сам Ріґо задоволений...

Катрін хотіла додати: «Коли вже сам радник з питань комунікацій президента задоволений, то іграшці президента краще мовчати». Однак вона стрималася і вирішила інакше сформулювати думку.

— Усім ти видалася дивовижною, — заявив він, прямуючи до ванної кімнати.

— Хто ці «усі»? Ти що, опитування замовляв? Чи референдум провів?

— Усі — це всі члени мого кабінету міністрів.

— Жінки також?

— Атож.

Причинивши двері, він висував шухляди, вмикав воду, дзенькав флаконами.

На якусь мить Катрін страшенно захотілося вчинити сварку, запідозривши його в тому, що він збирається до коханки; до зради їй було байдуже, щодо цього вона була спокійна, адже він зраджував їй уже багато років. Однак вона вважала несправедливим, грубим і непристойним те, як він поводився з нею: вкривав її грубим шаром лестощів і водночас чепурився для іншої. Вона мало не крикнула йому: «Отій своїй чаплі, заради якої так рядишся, ти теж відвішуватимеш усі ці компліменти, га?! Якщо вона не цілковита дурепа, то точно образиться. Зрештою, як і я». Однак Катрін лише зауважила, зітхнувши:

— Обов’язок кличе? Знову?

— Зустріч в Університеті Жуссьє.

Вона знала, що він заздалегідь готував офіційні приводи, щоби навідуватися до коханок; він був дуже організованим чоловіком; і лише водій і охоронці допомагали йому в цих авантурах; поки він задовольняв свою потребу, авто чекало внизу; у нього був час, щоб утішитися зі своєю Помпадур — проте не втішити її. Зрештою, Катрін не заздрила їм, не було сенсу заздрити долі підстилок цього завжди надто заклопотаного ділка...

Катрін усміхнулася і поставила один зі своїх улюблених дисків.

Анрі вийшов із ванної у свіжій сорочці, швидко зав’язуючи краватку.

— Тож до побачення, Катрін, до вечора!

— Ні, я йду до театру. Нова п’єса Шмітта.

— Невже це так важливо?

— Для поціновувачів театру — так, безперечно. Для решти ж його взагалі не існує. Не хвилюйся — я йду туди від нас обох. Як завжди, жертвую собою.

— Та не злися, ти ж любиш театр!

І він невимушено нахилився до неї, витягнувши губи — цей ділок старанно намагався бути ніжним.

Саме тієї миті вона відчула його аромат. І закам’яніла. Звідки взявся цей парфум? Чий це подарунок? Хто вибрав цей невідомий їй запах? Одразу підозр стало більше: у нього нова коханка, причому постійна! Адже повії парфумів не дарують — на таке наважиться лише відчайдушно закохана жінка. І поки Катрін за звичаєм ретельно приховувала думки, із подивом раптом почула свій голос:

— Хто подарував тобі цей парфум?

— Як хто?.. Ти...

— Ні, не я.

— Справді... мені здавалося...

— Ні.

— Слухай... не знаю... Я навіть не зауважив... Я отримую стільки подарунків... Може, то був Ріґо?

— Відколи це ти носиш парфуми, обрані чоловіками?!

— А чому б ні? Ти ж не ревнуватимеш через якийсь парфум?

— Ні, я не така дурепа. Для сцени маю причини вагоміші за парфум. І їх стільки, що я вагаюся, з якої почати!

Він стривожено зирнув на неї, готовий кинутися у бій — цей політичний хижак міг навіть лисаня переконати в доцільності нової зачіски.

Та вона випередила його, м’яко відзначивши:

— Я не влаштовуватиму скандалу. І ревнощів не відчуваю.

— Що ж... добре.

— Ні краплиночки не ревную. Я спокійна, як штиль. Аж дивно... Хтозна, можливо, прислів’я не помиляється: ревнощі — перша ознака кохання?

Цього разу він здригнувся, відчувши укол. (Бідолашний Президенте, — тішилася вона, — він так звик до лестощів, що, хоч і захищений із усіх боків, став надзвичайно вразливим; невинна ремарка образила його не менше, аніж провал на виборах!)

— Не впевнений, що зрозумів правильно, — пробурмотів Анрі.

Він наполягав, адже зазвичай подібна дискусія йому не загрожувала — Катрін призвичаїлася тримати докори при собі. Їй раптом згадалася ця звичка, і Катрін зрозуміла, що Анрі надто таланить; тож вона вирішила діяти у противагу звичці.

— Ти все зрозумів, Анрі. Я тебе вже не кохаю. Зовсім не кохаю.

Зненацька Президент перетворився на маленького здивованого хлопчика, якого покарали, гірко розчарували; цей хлопчик намагався чинити опір болю, поводитися, як справжній мужчина. На завершення вона додала:

— І вже давно!

— Катрін, це що, жарт такий?

— А тобі смішно?

— Ні.

— Отже, це геть не жарт.

Анрі захлеснула лють, він щось нерозбірливо забурмотів. Переляканий, мов заєць, що потрапив у світло фар, він не міг стримати хвилювання, сахнувся, насупив носа і затремтів усім тілом. Мугикаючи безладно, він уже був готовий промовити якусь фразу, аж тут Катрін урвала його:

— Запевняю, Анрі, насправді ти не страждаєш. Просто твоє самолюбство вражене. А для тебе самолюбство багато важить. Скільки в тобі самолюбства? Вісімдесят, вісімдесят п’ять відсотків твоєї особистості? Добре, що вже за кілька хвилин коханка — ота, парфманіячка — тебе втішить.

Він пополотнів, не в змозі збагнути, що шокувало його більше — слова Катрін чи її тон, стриманий, веселий, майже байдужий.

— Невже так давно?

— Що давно, Анрі?

— Давно ти... ти... не... Те, що ти щойно сказала...

— Чи давно я тебе не кохаю?

Вона замислилася.

— Дуже давно. Могла сказати б, що відтоді, як у тебе й годинки на день для мене не знаходиться, однак це неправда, все почалося раніше. Могла сказати б, що відтоді, як ти використовуєш наше подружжя, аби переконати французів, буцімто ти такий, як і вони, — але і це неправда, все почалося раніше. Могла сказати б, що відтоді, як ти цілуєш мене на публіці і ніколи не цілуєш, коли ми самі — і це теж неправда, все почалося раніше. Могла сказати б, що відтоді, як у тебе з’явилися коханки — та і це також неправда, все почалося раніше. Могла сказати б, що відтоді, як ти насмілився використати глухоту нашої доньки, аби розжалобити громадську думку — однак усе почалося раніше! Правда в тому, що все почалося з нападу. Нападу на вулиці Фурмільйон.

Він поточився, губи його аж тіпалися від гніву. Холодний різкий голос відбився від столітньої ліпнини:

— Що ти хочеш сказати?

— Ти мене зрозумів. Я знаю.

— Знаєш?! Що знаєш?

Кожен француз пам’ятав про напад на вулиці Фурмільйон. На думку політологів, те, що Анрі того року отримав голоси, яких раніше йому так бракувало, пов’язане з тим, що він став жертвою жахливого нападу. Двоє чоловіків у масках обстріляли його авто. Поранений Анрі намагався переслідувати нападників, та мусив повернутися, щоби надати допомогу своєму закривавленому водію. Громадська думка із захватом прийняла мужність політика; наступного ж дня він перетворився на героя; а через дві доби його критиків уже називали екстремістами, фундаменталістами, негідниками, здатними на замовне вбивство. Ця справа дискредитувала його суперників, і Анрі переміг на президентських виборах.

— Мій любий Анрі, так, я знаю. Знаю те, що підозрювали й інші, проте не наважилися написати. Я знаю те, що ти вперто і обурено заперечуватимеш до кінця своїх днів. Я знаю, що ти зробив: ти задумав, організував і оплатив цей напад. Це був чистий піар. Блискучий, до речі, адже ти все вірно розрахував і таки став президентом. Шкода, втім, що через твої амбіції твій колишній працівник назавжди прикутий із тетраплегією[16] до інвалідного візка. Відтоді я зневажаю тебе.

Між ними запала тиша і водночас ніби встановилася ще більша відстань. Холодна ненависть заливала кімнату.

— Ти, здається, втрачаєш здоровий глузд, — повільно промовив Анрі.

Вона схопила журнал і простягнула йому.

— Поглянь! Тепер тобі відомо, що я знаю... Поглянь, з якою великою актрисою ти живеш... Я знаю, який ти ниций, проте всміхаюся тобі. Мені нудно, та я всміхаюся. Я нещасна — та все ж усміхаюся. Я тебе ненавиджу — але всміхаюся. Неперевершена гра, еге ж? Я не схожа ані на жертву, ані на ката. Ну ж бо, чому ти не аплодуєш мені? Ти мав би мене привітати, адже ти єдиний, хто здатний оцінити перформенс. «Взірцеве кохання»! Твій Ріґо буде в захваті від цієї статті: ти уникнув найгіршого!

— Он як? То це війна? — запитав Анрі.

— Зовсім ні. Це наше життя.

Він хотів щось іще зауважити, але, не дібравши слів, бундючний і розлючений подався до виходу.

У дверях Анрі обернувся і кинув їй:

— Чого це ти раптом вивалила це на мене саме сьогодні? Звідки такий напад щирості?

Вона широко — мов два циферблати — розкрила очі.

— Оцього вже не знаю! Чесно.

— Та невже? — скептично пробурмотів Анрі.

— Клянуся! Але тепер мені стало так легко, що я дивуюся, як не здогадалася відкритися раніше.

Він знизав плечима, переступив поріг, клацнув дверима і шумно скотився по сходах.

І якби він не був охоплений люттю, то міг би нахилитися до обличчя Катрін і помітити, що вона плакала вже кілька хвилин.

Упродовж кількох наступних місяців напруга між ними зростала.

Зовні нічого не змінилося: президентське подружжя, як і раніше, виконувало свої обов’язки — прийоми, візити, поїздки — і серед основних повинностей була гра у любов; не пролунало жодного грізного слова — ні на публіці, ні наодинці.

Однак ця мовчанка їх аж ніяк не заспокоювала; навпаки, лише спотворювала і перекручувала фатальну розмову, що призвела до незгоди; щодо їхньої бездоганної поведінки, натренованої роками спільного життя, вона перетворилася на таку собі завісу, за якою наростала ворожість.

Збентежений несподіваним зізнанням Анрі, напевно, страждав більше ніж Катрін: як і будь-який інший гордій, він звикся із тим, що його не любили, але, натомість, не міг прийняти те, що його зневажали; ще ж менше був схильний терпіти презирство від рідної людини. Він бачив три шляхи розв’язання проблеми: або визнати правоту Катрін, тобто потвердити, що він використав близьких і обманом виграв вибори; або спробувати виправдатися в очах дружини; або взагалі все відкидати. Анрі, природно, обрав третій шлях. Він заспокоїв своє сумління, не вірячи, що обурення його половини має якісь дійсно серйозні підстави — тож він миттю виправдав себе і переписав історію наново: корінням проблеми вже був не Анрі, а Катрін. Він почав картати себе за те, що обрав таку дружину — нестриману озлоблену шизофреничку, що заздрила його успіхові, ні, краще так: його численним успіхам! Яка дивна жінка! Фальшива і лицемірна, зовні чарівна, насправді ж — жовчна, немов доктор Джекіл, що час від часу перекидається на містера Гайда.

А Катрін ця нова ситуація лише тішила. Їй подобалося мучити чоловіка. Нарешті вона перестала грати роль дешевого брязкальця, безсилої зрадженої дівулі! Він боявся її! Вона нав’язала йому присутність непередбачуваної жінки, небезпечної чужинки; авжеж, він побоювався її — про це свідчили посіпування чола і вирячені очі, темні зіниці яких ніби питали тривожно: «Що вона робитиме далі? Що скаже? Про що вона думає?». І для неї справою честі було не дати йому ні відповіді, ні знаку; вона не збиралася давати жодного приводу для здогаду; навпаки, що більше вона приховувала розгадку, то частіше він дивився на неї — дивився, мов маніяк! На сцену життя вона вийшла тільки заради Анрі. Роками у неї були мільйони глядачів — як у Франції, так і за її межами, — адже стан президентської дружини вимагав постійно бути в центрі уваги; та досі вона причаровувала тільки наївних, недалеких роззяв, на чию думку вона без тями кохала Анрі і раділа своєму становищу першої леді. Зізнавшись у своїх підозрах, Катрін отримала уважного глядача, що вмів цінувати гру, міг збагнути, що насправді відчуває вона геть протилежне тому, що каже; і Анрі не просто усвідомлював це — він жахався. Яка насолода!.. Однак президент був досвідченим політиком і добре знав, що ніхто не буває постійно щирим, що люди обманюють, хитрують, дають обіцянки і забувають про них; як справжній політик, він майже не вірив у те, що удавав: емоції, відразу, гнів, рішучість, силу й безсилля. Тож абсолютний цинізм Катрін видався йому страхітливою прірвою, де вічно карталися прокляті душі.

Анрі дуже не подобалося неуникне співіснування з дружиною. А з часом — ніби зараза проникла глибше — він зненавидів і саму Катрін.

Свої почуття він приховував все менше й менше. Машкару уважного чоловіка знімав, щойно зникали свідки; варто було подружжю сісти до авта чи повернутися до палацу, як лють і ворожість спотворювали обличчя президента Мореля. Він повнився злобою, жовчу, постійно гинув від шалу!

Катрін насолоджувалася цим сплеском негативної пристрасті, що ніби підганяла, підживлювала її, вириваючи з мулу нудьги; вона відчувала її так, як будь-яке дерево навесні відчуває підйом соків. Оживало не їхнє кохання, ні — оживала їхня спільна історія.

Якось, блукаючи від крамниці до крамниці кварталом Сен-Жермен-де-Пре разом із двома охоронцями і водієм, удалині вона помітила чоловічка у бежевому плащі, що раз-у-раз потрапляв у її поле зору.

Вона миттю збагнула, що відбувається: чоловік призначив за нею стеження. Катрін зраділа. І не просто вдала, ніби не помітила детектива, а й кілька разів відвернула увагу охоронців, щоб і вони нічого не запідозрили.

— Що саме шукає Анрі? Про що хоче дізнатися?

Приблизно за місяць вона дізналася про мету стеження: президент складав список друзів своєї дружини; після цього він надіслав кожному запрошення до Єлисейського палацу на «неформальний сніданок»; під час спілкування за відсутності самої Катрін президент вправно випитував інформацію. Співрозмовники навіть не здогадувалися, що колишній адвокат, який очолив цілу державу, оцінював ступінь їхньої близькості із Катрін, захопливе або вороже ставлення до нього самого; і мав він тільки одну мету — дізнатися, чи могла Катрін повідомити співрозмовнику чи співрозмовниці відомі їй небезпечні секрети?

Вона насолоджувалася розповідями друзів. Збентежені, підлещені, не в змозі опиратися впливу, вони й не здогадувалися про справжні мотиви Анрі — його власну безпеку.

— За мною він стежить, тому що непокоїться про себе. Йому цікавий лише він сам.

Оскільки чоловічок у плащі і його бляклий помічник продовжували стежити, Катрін вирішила погратися з ними.

Шарля, свого випадкового приятеля, антиквара з лівого берега Парижа, вона попросила приймати її час від часу у його «ґарсоньєр» — спеціальній квартирі для побачень. Цей високий стрункий елегантний сорокарічний красень, ще енергійний, незважаючи на срібні нитки у темній гриві, радо погодився — ще б пак, для нього це була честь! Відтоді щодня з п’ятої до сьомої вечора Катрін із підкресленою таємничістю проводила час у нього. За запненими шторами вони пили чай, сперечалися, реготали, слухали музику — тож коли Катрін виходила із будинку (клац — фото!) насолоду від спілкування їй не треба було удавати. Чи достатньо було цього для виправдання підозр президента Мореля?

Через тиждень по очах Анрі вона зрозуміла, що він у курсі. Як вона це помітила? По радісному блиску: він сподівався нарешті спіймати дружину на гарячому.

І другий тиждень минув у щоденних візитах до Шарля.

Анрі, переконавшись у підозрах, ледве приховував радість. Натомість Катрін маскувалася бездоганно.

На третій тиждень вона зробила контрольний постріл: прогулялася з Шарлем Парижем; вони разом сходили до ресторану й у театр. Оскільки далі чекати на бажану реакцію не було сил, Катрін зробила кілька потрібних дзвінків — і вже всі папараці ганялися за парою друзів!

На ранок суботи у найгіршому з жовтих видань з’явилося їхнє спільне фото із підписом: «З таким фаворитом перша леді не скоро викличе у Президента ревнощі». Журналіст наполягав на гомосексуальності паризького антиквара як на загальновідомому факті. Справді, будь-хто, вирішивши довідатися більше про Шарля, дізнався б, що той цікавився винятково чоловіками. Тільки двоє вивідачів у плащах (через власну недоумкуватість) і її чоловік (бо надто любив жінок) могли цього не помітити й вирішити, що Шарль і Катрін стали коханцями.

Того ж вечора під час прийому в Єлисейському палаці на честь російського президента, убравшись у довгу сукню і пройшовши нескінченними розкішними коридорами, вона побачила нахмуреного Анрі — він нібито сердився на неї за те, що вона не припустилася зради. Таємно радіючи, вона вже у тисячний раз пережила офіційну вечерю, ретельно підготовлену, без жодної зів’ялої квітки, жодного надто гучного звуку, жодного надто жвавого жесту, жодної оригінальної думки — словом, вечерю воскових фігур під височенним склепінням і серед гобеленів.

Після прийому, коли президентське подружжя повернулося до апартаментів, щойно вони залишилися на сходах удвох, Анрі наважився зауважити їй:

— Як тобі вдається терпіти моїх коханок?

— Я тішуся, що інші жінки можуть виконувати те, до чого у мене бажання немає.

Він зупинився й зирнув на неї, ледве стримуючись від ляпасу.

— Ти розумієш, що будь-який інший чоловік вдарив би тебе за ці слова?

Катрін замислено похитала головою.

— Можливо. Та чи сказала б я це іншому чоловікові?

Він загрозливо навис над нею.

— Чому б тобі просто мене не залишити?

— Тобі стало б значно легше.

— А тобі не стало б легше?

— Моя помста в тому, щоби залишатися з тобою.

— Але ж ти отримала би свободу!

— Ти теж. І ти, дорогий мій Анрі, мав би більше можливостей скористатися своєю свободою, аніж я — моєю. Отож, аби позбавити тебе цієї нагоди, я вирішила прикувати себе до тебе. Завдяки самопожертві я завжди лишатимуся кращою за тебе.

Вона говорила щиро. Саме через агресію вона залишатиметься вірною дружиною — як і на початку його президентського терміну. Святою. Їй не можна буде нічого закинути. Жодна жінка до неї не докладала стільки зусиль, щоби не зрадити чоловіка: та якщо спершу вона робила це з поваги до нього, то тепер — аби принизити.

Він тим часом додав:

— Ти збоченка.

— Що ж, любий, можливо, саме тому колись давно ми так сподобалися одне одному?

Президентське подружжя увійшло до апартаментів. Анрі зачинив двері. До ранку вони не обмінялися жодним словом.

Наступного ранку галявини перед Єлисейським палацом виблискували сонцем, мов обіцянка дива.

Порушивши звичку, Анрі наполіг на спільному сніданку з дружиною, замовив дві таці нагору, сам поставив їх у їдальні і, ніби забувши про вчорашню сварку, люб’язно звернувся до Катрін:

— Через півтора року вийде мій термін. Катрін, я хочу вибороти другий!

— Хто сумнівався б!

— Що ти про це думаєш?

— Немає певності, що тебе оберуть удруге.

— Знаю. Я буду боротися.

— Яким чином? Новий «теракт» дозволити собі ти не можеш.

Його голова сіпнулася. Він скривився:

— Не розумію, про що ти.

— Певна річ, не розумієш.

Кожен мовчки дбайливо: аби не замастити стіл або пальці — хвилину намащував хліб маслом і джемом.

Анрі, ніби нічого не відбулося, повів собі далі:

— Пропоную розлучитися до виборів.

— Чому?

— А ти вважаєш...

— Любий Анрі, це неабиякий політичний ризик.

— Що саме? Розлучений президент? О, звичаї значно змінилися!

— Але це буде прикра несподіванка для всіх. Від початку, завдяки газетам, радіо і телебаченню всі вірять у наші ідеальні стосунки. «Взірцеве кохання» — ось наша легенда. І відкрити всім, що це фальшивка, вигадка, мана, означало би посіяти в серцях твоїх виборців (а ще більше у тих, хто ще не визначився) недовіру: невже президент Морель нас надурив? Скільки правди в його словах? Зрештою, чи можна назвати зроблене ним «позитивом»? Чи не є всі його слова і жести лише ретельно продуманою стратегією?

— Мені байдуже. З мене досить.

— Досить мене?

— Тебе! І нас!

— Невже з’явилася нова коханка, що мріє виштовхати мене геть?

— Ні.

— То в чому ж річ?

— Те, як ти дивишся на мене — нестерпно!

Катрін розреготалася.

— Оце точно: я ж бачу тебе таким, яким ти насправді є! І те, що я бачу — потворне.

Він знову скривився, ковтнув слину, потім, поклавши, щоби заспокоїтися, долоні на стіл, зробив висновок:

— То ти розглянеш мою пропозицію?

— Уже розглянула: я не згодна.

— Чому?

— Я знайшла свій шлях. Що робити, збагнувши, що вже тебе не кохаю? Ненавидіти тебе! Це мене цілковито влаштовує.

— Катрін, для мене нестерпно бути поруч з тобою.

— Однак доведеться звикнути. Дозволь розібратися самій. Передусім, ти не отримаєш нового мандата без моєї згоди.

— Прошу?!

— Я мушу замовкнути, мушу мовчати, не виказувати твої гидкі таємниці, не патякати про напад на вулиці Фурмільйон.

Анрі сіпнувся, ніби отримав удар у живіт. А Катрін, впевнена, що він її розуміє, вела далі:

— По-друге, під час наступного терміну я буду поруч із тобою. Не можна ж нехтувати «взірцевим коханням»!

Він зробив ковток кави. Його очі, що дивилися на неї над чашкою, здавалося, випромінювали смерть.

— Навіщо тобі це пекло?

— Ти маєш спокутувати те, що накоїв. За те, що зробив зі мною, з нашою донькою, зі своїми принципами, з нашим життям, зі своїм водієм.

— Катрін, ти збожеволіла! Ти вже не просто моя дружина — ти кара Божа!

— Атож!

Вона схопилася на підбори і випурхнула з кімнати.

Наступного тижня стався випадок, якому спершу вона не приділила уваги. Дорогою до Інституту з проблем осіб із поганим слухом в альпійському містечку Коньєн — там перебувала їхня донька, і там Катрін збиралася провести вихідні — водій, проїхавши кілька кілометрів, зупинився перевірити гальма, що працювали дивно. Його підозру підтвердив місцевий механік. Катрін подякувала Мартенові за те, що він помітив це вчасно: зигзаги шосе уздовж гір були для них украй небезпечними.

Та вже через десять днів, коли Катрін поверталася з опери у Комп’єні[17], де виконували забутий твір ХІХ століття «Чорне доміно», сталась аварія.

О першій ночі, перетнувши безлюдний Париж, лімузин, за кермом якого був Мартен, виїжджав на міст Альма з тунелів уздовж берега Сени[18] — аж раптом позаду вигулькнуло біле авто зі сліпучим світлом фар. Загрозливий примарний автомобіль їхав так близько, що їм довелося пришвидшитися. Зненацька інше авто виїхало проти руху, назустріч, і Мартен мусив різко крутнути кермо. І вже за секунду президентський лімузин урізався у колону.

Серед гучного клацання, зминання салону і криків болю Мартена Катрін, яка сиділа позаду, відчула, як зламалося її коліно.

«Швидка» і пожежники прибули оперативно, пасажирів вивільнили з-під уламків. Понівечених, але при свідомості.

Дорогою до лікарні Катрін збагнула, що вони із шофером уникнули великої халепи. Та це її не заспокоїло, бо тепер вона розуміла, хто був її справжнім ворогом: це Анрі!

Сирена «швидкої» розривала паризьку ніч, а Катрін обмірковувала жахливу ситуацію, в якій опинилася: Анрі наказав прибрати її. Він не хотів, щоб Катрін жила разом із ним, не хотів, щоб удруге стала першою леді, — і ніщо не могло його зупинити.

Потрапивши до реанімаційної палати в лікарні Пітьє-Сальпетрієр, вона зітхнула із радістю — адже потрапила до державного закладу, а не приватної клініки, де Анрі міг би ув’язнити її і діяти на свій розсуд.

Катрін обстежили найвідоміші світила травматології, їй зробили укол, дали кисневу маску, взяли кров на аналіз — і зрештою заявили, що ногу негайно треба оперувати.

Прокинувшись, перше, що вона побачила, було обличчя Анрі — він турботливо схилився над нею.

Анрі миттю прояснів, усміхнувся, схопив Катрін за руку, поцілував у скроню. Катрін, перелякана і оглушена, не могла опиратися. Він звертався до неї, а вона у відповідь бурмотіла; він скористався цим, щоб поринути у пристрасний монолог. Довго — Катрін цей час видався безкінечним — він говорив, мов зразковий чоловік, приголомшений і зажурений; він ніби й справді боявся втратити її, ніби й справді цінував її і навіть кохав. Анрі без тіні сорому заявив, що, побачивши її в такому жалюгідному стані, заледве врятованою від смерті, збагнув абсурдність цих останніх місяців перегавкувань, гризоти і зверхності. На доказ щирості його слів сльози блищали на прекрасних, по-східному видовжених повіках. Оніміла Катрін, забарикадувавшись за болем, не йняла віри очам: як він може отак брехати?! Навіть їй це не вдавалося. Цей убивця досконало знав жести, думки і почуття жертви! Маестро... Катрін дочекалася, поки Анрі завершив свій номер, бо не мала сил зупинити його.

Кілька наступних днів він продовжував грати блискучу партію чарівного турботливого чоловіка — то сам-на-сам із Катрін, то у присутності розчулених свідків. Та варто було їй опанувати свої почуття, як Катрін скористалася моментом, коли вони залишилися наодинці, і запитала:

— На що ти готовий піти?

— Про що це ти, люба?

— На що ти готовий піти заради влади?

— Що ти хочеш сказати?

— Ти готовий убити власну дружину?

— Ти потрапила в аварію.

— Еге ж, у дві аварії упродовж тижня! Хіба не дивно? Спочатку відмовили гальма. А потім нас підрізали...

— Ти квапишся з висновками. Розслідування триває. Скоро з’ясуються деталі. Коли ми дістанемо цього шумахера, він постане перед судом.

— Не дістанете.

— Це ж чому?

— Бо слід секретних агентів завжди губиться. Або ж на їхніх досьє стоїть гриф державної таємниці.

— Я не розумію.

— Дві аварії одна за одною загрожують твоїй дружині смертю... Певно, ти скажеш, що це випадковість? А мене цікавить одне питання: наміри. Твої наміри. Ти хотів, щоб я вижила? Бо інакше твої агенти нічого не варті. Чи просто хотів налякати мене? Що ж, це вдалося. То що ж це було: вдале залякування чи невдалий замах?

— Бідненька, у тебе і досі шок.

— Точно! То добий мене своїми психіатрами — хай визнають мене несповна розуму! Нога в гіпсі, решта — у гамівній сорочці. Це ж мінімум, який на мене чекає, еге ж?

— Катрін, мені здавалося, що жахливий епізод із підозрами і ненавистю залишився позаду.

— Кому вигідний цей злочин? Лише тобі.

— Злочину не було.

— Отже, іншим? Кому?

— Слухай, Катрін, бачу, даремно я сподівався і докладав зусиль — нам не порозумітися! Щойно ти вийдеш із лікарні, маємо поставити питання руба, відверто поговорити і нарешті прийняти рішення!

— Розлучення? Ніколи! Чуєш? Ніколи! Ти не примусиш мене розлучитися!

Оскільки останні слова вона прокричала, Анрі налякано підвівся, подумавши, що його секретар, який чекав у коридорі, міг чути слово «розлучення». Він поглянув на неї зі страхом і співчуттям одночасно.

— До завтра, Катрін. Одужуй і залиш ці бридкі підозри.

Анрі швидко вийшов з палати.

Залишившись на самоті, Катрін запанікувала. Як опиратися президенту? Тут, у лікарні, вона не боялася нічого, та опинившись за її стінами, одразу ставала вразливою, перетворювалася на зручну ціль для вельми секретних служб, підпорядкованих її вельми могутньому чоловіку.

Страх добре розганяв кров, тож невдовзі Катрін знайшла вихід. Упродовж трьох днів, що залишалися до виписки із лікарні, вона прийматиме якомога більше друзів і знайомих. У пригоді став телефон: її навідало з сорок осіб. Щоразу, приходячи до дружини, Анрі заставав її у численній компанії. Вирішивши, що Катрін нарешті в доброму гуморі, президент зрадів.

Нарешті, напередодні виписки, коли сутеніло, він замірився скористатися моментом наодинці з дружиною.

Катрін широко всміхнулася йому.

— О, Анрі, я дуже рада, що повертаюся!

— Що ж, так краще, — мовив він, не криючи радості.

— Раніше я боялася виписуватися, бо підозрювала, що опинюся у владі недобрих людей. Нині ж я спокійна.

— Тебе вже не мучить параноїдальна маячня — і це мене тішить. Бо я хвилювався.

Вона зауважила, що говорив він щиро. Отже, він теж був видатним актором...

— Так, я спокійно повертаюся до палацу. Натомість боятися маєш ти.

— Перепрошую?

— Ти мусиш стежити, щоб зі мною нічого не сталося.

— Звісно, я боюся за тебе — я завжди за тебе переживав. Це не щось аж таке нове.

— Ні, тепер тобі варто боятися більше. Бо всі ці дні я приймала відвідувачів і вживала заходів. Починаючи від завтра, щойно зі мною щось трапиться, з’явиться лист. Його доставлять у безпечне місце, за кордоном, недоступне для твоїх шпигунів і військових. А у листі я розповідаю про напад на вулиці Фурмільйон — усе, що мені відомо, себто дуже багато, і про інші «нещасні випадки», висловлюючи гіпотези щодо замовника. Тож якщо я загину, то після оприлюднення листа в пресі без сумніву розпочнеться серйозне розслідування — справжнє, непідконтрольне тобі.

— Ти звихнулася!

— Якщо зі мною щось станеться, тобі кінець.

Вони з ненавистю роздивлялися один одного. Це почуття було сильнішим за хіть і кохання, нагадувало про те, як багато ще так недавно — на початку стосунків — вони важили одне для одного, про разючу різницю: тепер замість прагнути спільного майбутнього кожен із них бажав смерті супернику.

Зайшов лікар і зупинився перед розлюченим подружжям — йому здалося, ніби він перервав сповнену пристрасті розмову; лікар прокашлявся.

— Даруйте за те, що турбую, пані президентова й пане президенте!

Катрін миттю начепила люб’язну усмішку і світським тоном кинула:

— Заходьте, професоре Валансьєн, прошу!

Анрі, не бажаючи пасти задніх, теж розсипався у люб’язностях. Привітавшись із головним лікарем, він підсунув йому стілець, щоб той міг сісти в ногах ліжка.

Збентежений неговіркий лікар, вагаючись, зробив кілька кроків.

— Ну ось... мадам, пане президенте, коли мадам потрапила до реанімації, ми зробили кілька аналізів. Стосовно удару і наслідків, на мій погляд, наш відділ зробив усе належне. Ви можете повернутися додому. Однак аналізи показали ще дещо.

Президент жестом запропонував лікареві сісти. Однак той ще раз перепросив, відмовився і звернувся до Катрін.

— На жаль, тепер ми маємо поговорити про значно серйознішу проблему з вашим здоров’ям. Аналізи свідчать про наявність пухлини.

— Пухлини?

— Так, пухлини...

— Ви хочете сказати, що йдеться про рак?

Професор ствердно похитав головою.

Катрін і Анрі перезирнулися зі змішаними почуттями.

Президент схопився на ноги і владним тоном, що вимагав чесної і негайної відповіді, запитав:

— Докторе, це серйозно?

Професор Валансьєн прикусив губу, опустив очі додолу, потім перевів їх на стіну праворуч — ніби шукаючи відповідь, якої не існувала, — і відказав, не відводячи погляду від своїх білих черевиків:

— Небезпечно. Доволі небезпечно.

Навряд чи можна було сказати краще.

Президент дозволив собі вигук — «Трясця!». Це була його звична лайка. Щодо Катрін, то вона просто зомліла.

Її здоров’я різко погіршилося.

Повернувшись до Єлисейського палацу, до своїх апартаментів на мансарді, певний час вона ще сподівалася на одужання, хоча огляди доводили, що надто пізно розпізнана недуга прогресувала з жахливою швидкістю.

Хіміотерапія виснажила Катрін. Вона втратила апетит. Волосся порідшало. Фахівці вже не боролися проти метастаз і вирішили припинити лікування. Так Катрін отримала доказ, що вже не одужає і, на диво, відчула полегшення.

— Тож така була моя доля... Я мусила закінчити так... і тепер...

Передчуття смерті складається з трьох окремих страхів: незнання точної дати, незнання способу смерті і, власне, нерозуміння смерті як такої. Щодо Катрін, то дві складові були зрозумілі: піти вона мала невдовзі й від раку. І тривога її стосувалася лише відчуттів після смерті; втім, оскільки з дитинства Катрін вірила в Бога, то не сумнівалася щодо цієї загадки; звісно, вона нічого не могла знати напевно — як і жодна інша людина, — але довіряла вірі.

Анрі наполягав на тому, щоб вона залишалася у палаці, поруч із ним, доступна для друзів, які часто навідувалися.

Усі — разом із Анрі — дивувалися лагідності й покірливості Катрін. Вона глибоко усвідомила свій недуг. Одного дня Катрін запитала у юної медсестри, яка робила їй укол морфіну:

— Якби я заговорила раніше, якби виплюнула раніше те, що тяжіло у мене на серці, — чи змогла б уникнути раку? Якби я звільнила себе словами — можливо, ця хвороба не розвинулася б у мені?

— Рак — це ж просто нещасний випадок, пані.

— Ні, рак — це наслідок. Часом це форма, яку набувають надто важкі таємниці.

Звісна річ, Катрін не наполягала на цій думці, однак це давало їй змогу змиритися з тим, що халепа сталася саме з нею. Її рак не був нападом ззовні — радше історією, породженою самим її тілом, душею, нею самою.

Ріґо, радник президента, постійно шастав навколо. Катрін було добре відомо, що Ріґо ненавидів хвороби і навіть відмовився увійти до лікарні, де у муках конав його батько, тож вона сумнівалася, що запопадливістю рухало співчуття, і за чаєм попросила його відкритися.

— Справді, я маю про дещо вас попросити, — зізнався Ріґо. — Це мав би зробити президент, а не я, та він такий засмучений, що ніяк не наважиться. Катрін, чи дозволите повідомити про ваш стан, ваші... труднощі... ЗМІ?

Вона дивилася на нього гнівно. Щойно їй вдалося звикнутися з думкою про хворобу, як її в неї вже хотіли забрати.

— Навіщо?

— Президент вирушає у передвиборчу кампанію. І щодо вашої відсутності виникнуть запитання. Дехто вже зараз каже, ніби ви проти другого терміну; інші подейкують, буцімто між вами розлад; ще кажуть, начебто ви зв’язалися з якимсь нью-йоркським антикваром.

Катрін не змогла стримати сміху.

— Бідолашний Шарль... парижанин раптом перетворився на мешканця Нью-Йорка. А ще, перетнувши Атлантику, несподівано став гетеросексуалом! Яка нещадна ерозія пересудів...

Збентежений Ріґо підхопив:

— Авжеж, мадам, пліткують все більше! Чутки безглуздіші одна за одну, та похмурий вигляд президента їх лише підтверджує. Тому прошу вас відкрити всім правду. Ви мусите зробити це заради себе, заради президента, заради вашого взірцевого шлюбу. Розвіймо брудний туман!

Катрін замислилася.

— Люди будуть зворушені, Ріґо?

— Мадам, люди вас просто обожнюють! Повірте, чимало висловлять співчуття і симпатії! Ви в них потонете!

— Та ні, Ріґо, я мала на увазі, що люди знову будуть зворушені Анрі Морелем — мужнім Морелем, який перед першим терміном пережив замах на своє життя, а перед другим — шляхетно терпить смертельну агонію дружини.

— Доля справді сувора до бідолашного президента Мореля.

— Ріґо, ви сам вірите в те, що кажете?

Радник — невблаганний і владний — пильно поглянув на неї і вирішив не брехати: він просто змовчав.

Катрін кивком голови схвалила його мовчання, показавши, що не була дурепою і знала багато що...

Минула хвилина — жоден із них не поворухнувся.

— Гаразд, — зрештою сказала вона.

Годиною пізніше Анрі Морель, якому Ріґо вже все повідомив, зайшов до апартаментів, щоб гаряче подякувати дружині.

— Спасибі, Катрін! Отже, ти нарешті згодна на мій другий мандат?

— Хіба мені під силу зупинити тебе?

Він так і закляк, розгублений, запитуючи себе, чи через ліки вона не забула раптом свої нещодавні погрози. М’яко наблизившись, він узяв Катрін за руку:

— Можеш сказати, що ти про це думаєш?

Ні, вона не могла. Бо вже не знала. Усе так ускладнилося... На її очах блиснули сльози.

Анрі обійняв її, довго міцно притискав до себе, поки, відчувши, що вона розслабилася і засинає, не полишив її відпочивати.

Хвороба змінила у їхніх стосунках усе: агресія втратила право на існування.

Катрін, змирившись із трагічною долею, вже не хотіла катувати себе; це було не просто неприродно для неї, але й нагадувало усі ті тижні до звістки про пухлину; іронію, сарказм і жорстокі слова вона розпачливо пов’язувала з погіршенням здоров’я.

Катрін примушувала себе мовчати, Анрі ж удався до ситуативної амнезії: він поводився так, ніби нічого не було, ніби вона ніколи не висловлювала йому зневаги, не погрожувала оприлюднити все, що знала про напад на вулиці Фурмільйон, ніби не заховала за кордоном заповіт із компроматом. Усе це накопичувалося, а йому здавалося, ніби цих фактів не існувало. Анрі чіплявся за роль зразкового чоловіка, мов потопельник за кугу, — це був його порятунок, та реальність, яку він створював власноруч. «Слід забезпечити видовищну виставу, — часто бурмотів він, — не відступати від ролі, не виказувати занепокоєння і внутрішньої боротьби».

Хіба він не мав рації? Адже часто саме зовнішня форма рятує. Коли загрожує безлад, лише видимість заважає нам загубитися у хаосі; видимість — штука міцна, тримається довго, й одночасно тримає нас. «Лишень не впасти, — бубонів він, — не поточитися, не піддатися страху — ні страху перед тим, що вона переживає, ні страху перед тим, що може заподіяти мені».

Кожен із них уже не знав, що думати. Ні про себе, ні про свого партнера. Лихо сплутало карти на столі під час гри, правила якої їм були не відомі; однак хвороба подарувала обом неочікувані мудрощі: вони збагнули, що жити варто одним моментом, розуміти, що ми всі ефемерні, і покладати надії лише на короткі відрізки життя. Тепер вони ніби щодня дерлися на гору, не думаючи про завтрашнє сходження. І якщо досі багато дрібних непорозумінь між ними залишалися невирішеними, вони замірялися взятися до них згодом, не наразі.

ЗМІ розповіли про хворобу Катрін — це було ніби холодний душ. Упродовж тижня радіо, газети і телебачення говорили тільки про це — авжеж, вона була популярна, себто шанована і обожнювана. Катрін ніби читала власне надгробне слово; часом деякі компліменти лестили її самолюбству; іноді на старих світлинах і в архівних стрічках вона здавалася собі вродливою, навіть дуже вродливою, принаймні набагато вродливішою, аніж упродовж цих останніх тижнів. І коли спіймала себе на тому, що вітає себе з успіхом, то спершу почервоніла, а потім заспокоїлася і вибачила собі: зрештою, які ще нарцисичні втіхи лишалися їй?

Та коли Катрін помітила, що в сусідніх вуличках отаборилися папараці, купчачись перед виходом, яким вона завжди користувалася — так званими «дверима Когута» у глибині парку[19], — що вони дряпалися через мур, аби схопити в об’єктив фото хворої першої леді, жінка одразу покликала радника.

— Любий Ріґо, — сказала Катрін, — журналістів слід зупинити, інакше на мою смерть у них не вистачить плівки.

Ріґо одним махом проковтнув кекс і пообіцяв повернути у фокус уваги ЗМІ президента.

Справді, кампанія Мореля, його гідність, мужність, неймовірна сила, що виборола йому перемогу вже не в одній боротьбі, невдовзі монополізували увагу. Хоча зазвичай подобаються політики з усмішками на всі тридцять два зуби, його любили фотографувати з міцно стиснутими вустами, нахмуреним чолом і зажуреним поглядом.

Коли тільки міг — значно частіше, ніж Катрін сподівалася — Анрі заходив до неї, щоби просто помовчати разом або, блиснувши красномовством, розповісти про сутички, проекти, наміри, негаразди й суперників. І вона радісно вислуховувала його.

Нарешті прийшов день, коли лікар, що спостерігав Катрін, домігся, щоби її перевели до спеціального закладу, більш придатного для її стану. Анрі хотів заперечити, обуритися; проте Катрін просто кивнула, погоджуючись.

Щойно всі вийшли, вона замислилася щодо причини відмови Анрі: він волів залишити її біля себе через любов чи боявся втратити над нею контроль, щойно Катрін поїде?

Вона їхала до Замку Рити — клініки, розташованої серед зелених краєвидів департаменту Луаре; розкішна будівля височіла посеред парку зі столітніх дерев, де (згідно з рекламним проспектом) жили тисячі бджіл.

У лімузині її супроводжував президент — він хотів сам поселити її у новому обійсті; побачивши ім’я, що золотими літерами звивалося над ґратчастою брамою, він обурився:

— Замок Рити? Який несмак! Використати ім’я Рити, покровительки розпачливих, для назви медичної установи!

— Анрі, я ж не цілковита ідіотка, — прошепотіла Катрін. — Мені добре відомо, що йдеться про центр паліативної допомоги, де приймають безнадійних хворих.

— Слухай...

— І я знаю, що мені вже звідси не вийти.

— Не кажи так!

— Авжеж. Тож Замок Рити — підходяще для мене місце. Тобі відома історія цієї святої?

І поки авто рухалося алеєю зі скрипучою рінню, президент із подивом роздивлявся дружину, намагаючись зрозуміти, чи не глузує вона з нього. Він обережно, якомога байдужішим тоном відповів:

— Ні, я ж не знавець агіографії.

— Перш ніж стати прибутковим товаром релігійного ринку, Рита була жінкою — реальною жінкою, італійкою XV століття, якій вдалося досягнути неймовірного: примирити дві родини, які мали безліч причин ненавидіти одна одну — родину свого чоловіка і родину вбивці, який його заколов. Їй майстерно вдавалося охолоджувати ненависть і дріб’язковість, розповсюджувати любов і прощення. Рита недужала — на чолі в неї гноїлася рана; і все ж прожила вона украй довго, у благості, повна сил, енергії, оптимізму, ширячи довкруж себе добро.

— Катрін, ти дивуєш мене.

— Якщо можна не вірити у святих Католицької церкви, то варто принаймні визнати, що це звання давали не найгіршим з-поміж людей.

— Тут я згоден.

— Хтозна, що чекає на мене в будинку з такою назвою? — додала Катрін, із насолодою вдихнувши, коли опустилося скло, по́дув листя, аромат свіжої землі під деревами і розкішних, повних здоров’я тюльпанів.

Президент Морель потрактував цю фразу як бажання одужати і, сповнившись жалощів до вмираючої, яка досі сподівалася на життя, вирішив на краще припинити цю розмову.

До кремезного дуба тулилася велична біла споруда — наполовину маєток, наполовину замок: високий ґанок, широкі сходи, прикрашені левами, брами з гербами. Директорка установи — пані з білявим волоссям — видивлялася їх із ґанку, вишикувавши весь персонал на сходах — ніби прислугу у справжньому замку в очікуванні повернення високоповажного феодала. Вона невтомно повторювала епітет «високошановні» на адресу президента і його дружини, надавши похмурій реальності вигляду офіційного візиту; Анрі і Катрін перезирнулися, коли директорка з гордістю винахідниці мікрохвильовки розповідала про багатий раціон із місцевих продуктів; вони ледве втрималися від сміху — а цього з ними не траплялося вже кілька років.

Катрін розмістили у просторій кімнаті, вікна якої виходили на парк, а потім президент, якого чекали справи, поїхав. Він поцілував дружину в чоло і пообіцяв повернутися якомога швидше.

Та впродовж трьох днів Анрі не знаходив на це часу, незважаючи на щире бажання навідати Катрін. Кампанія була напруженою, він мусив приділяти усі час і сили цій боротьбі. Щодві години президента інформували про новини і серед іншого повідомили, що Катрін попросила чистий зошит і взялася писати.

Він зрозумів, що відбувалося.

— Ну ось, вона пише сповідь — хоче зашкодити мені! Треба навідувати її частіше. Що менше буватиму в неї, то у більшому вона звинуватить мене.

Переконаний, що його присутність зменшить жовчність Катрін, Анрі, втім, так і не знайшов кількох годин для гостини упродовж ні того дня, ні ще трьох наступних.

У неділю гелікоптер приніс президента до Замку Рити.

Підлеслива директорка, спантеличена такою увагою, звиваючись, мов змія, довела його до кімнати Катрін. Переступивши поріг, президент затамував подих.

Катрін, що сиділа за столиком, схилившись над зошитом, дуже змінилася; усе життя вона була радше привабливою, аніж вродливою, і мала чарівне личко — нині ж хвороба залишила глибокі сліди на обличчі, затінила його віями, надала шкірі кольору воску; Катрін ніби носила маску — надзвичайно красиву, що вражала неквапною шляхетною урочистою вродою, позбавленою емоцій. Навідуючи її щоденно, Анрі цього не помічав. Аж раптом збагнув потужність змін, яких вона зазнала. Ця жінка частково уже покинула свою тілесну оболонку і світ живих.

— Вітаю, кохана!

Кілька секунд вона усвідомлювала, що відбувається; життя уповільнилося у ній. Катрін обернулася, побачила Анрі, усміхнулася йому. Президентові здалося, що її реакція була щирою.

Та щойно він підійшов, Катрін поклала долоні на сторінки, аби він не бачив написаного, потім згорнула зошит і примостила його на колінах.

Рефлекторні рухи Катрін збентежили Анрі. Отже, він таки мав рацію: вона хотіла помститися.

Цілу годину він розмовляв із нею, виправдовувався за те, що не з’являвся, детально, з гумором, переповідав справи, якими заповнив тиждень. Незважаючи на втому, Катрін уважно слухала і, хоч і не мала сили сміятися, моменти, коли у нормальному житті розреготалася б, позначала примружуванням очей.

Анрі, сиплячи смішними історіями, думав насправді лише про зошит. Чому йому бракувало мужності забрати його у дружини? Чи просто поговорити про це?

Раптом він вказав на зошит пальцем.

— Ти пишеш?

Обличчя Катрін проясніло.

— А що ти пишеш, дозволь запитати?

Вона, вагаючись, мовчки шукала потрібні слова, потім радо випалила те, що спало на гадку:

— Секрет!

Але він ніжно, аж ніяк не вороже наполягав:

— Секрет, яким не можна поділитись зі мною?

Вона знову зніяковіла, відвернулася і повільно, прикипівши очима до залитого призахідним сонцем парку, мовила:

— Якщо поділюся, це вже не буде секретом.

Ковтнувши слину і приховавши стривоженість, президент повів далі довірливим тоном:

— А можна буде якось почитати?

Блискавка озорила очі Катрін. Її вуста гірко скривилися.

— Авжеж...

Загусла тиша. Зовні смеркало. У широко прочинене вікно кімнати долинали спів вивільги і постук дзьобом по корі. Вони вдихали спокій, віддаленість і безтурботність дикого саду.

Анрі не запалював світло, дозволивши темряві заповнити кімнату. Морок у закутках нагадував їхнє кохання: те, що нещодавно було яскравим, раптом ставало похмурим, немов липким, — і смеркання поступово розчавлювало їх.

Анрі поцілував Катрін у чоло і залишив.

На ранок понеділка, рівно о шостій і зберігаючи сувору таємницю, Анрі покликав голову секретної служби, генерала Рено, і розповів про свої тривоги, дещо змістивши акценти: він нібито побоювався, щоби дружина, хвора і під дією наркотиків, не поклала на папір фрази, які могли б бути хибно витлумачені — ба навіть використані ворогами! Генерал одразу командирував до установи людину, що мала роздобути злощасний зошит.

Кандидат у президенти Морель, заспокоївшись, повернувся до справ.

Упродовж наступних тижнів, заклопотаний, у вирі кампанії, мотаючись із робочих зустрічей на телеефіри, беручи участь у гарячих дебатах із суперниками, президент, щоразу відчуваючи провину, лише тричі навідував Катрін. І кожного разу почувався так незручно, що поводився різко, зовсім не так ніжно, як перше; він бачив, як прогресувала хвороба, і кам’янів від страху. І хоча Катрін не подавала вигляду, Анрі відчував, що дратував її, ще більше підштовхуючи до помсти.

Нарешті настав день виборів. У першому турі Анрі Морель отримав сорок чотири відсотки голосів — для перемоги цього було недостатньо, однак цей результат був добрим знаком для другого туру, бо кожен із конкурентів Мореля (усі вони пересварилися і авторитетного лідера серед них не було) набрав приблизно по десять відсотків. Ці підсумки давали змогу припустити, що фортуна усміхнеться Морелю.

Тож він кинувся в битву з подвоєним запалом — адже політична боротьба відволікала його від агонії Катрін і можливих наслідків.

У неділю, коли відбувався другий тур голосування, Анрі Морель виграв мандат із п’ятдесятьма шістьма відсотками — це був тріумф! У штабі святкували, партійці раділи, прості люди вийшли на вулиці, співали, танцювали, вимахували прапорами. Сам Морель був змушений їхати Єлисейськими полями у відкритому лімузині і дякувати натовпу, який його вітав.

Коли після цього Анрі покликали до телекамер для офіційних коментарів, він ледве натягнув на себе похмуру машкару, — Морель не хотів, щоби за кілька днів, під час похорону Катрін, йому дорікали радісним виразом обличчя. На свій подив, зберігати гідну замислену поставу йому було не складно. Упродовж ночі разом із активістами він святкував свою перемогу.

На світанку, коли він міг побути на самоті в апартаментах, Анрі стояв голий перед дзеркалом і безжально, з антипатією вивчав себе; кілька хвилин він приділив аналізу своїх почуттів: він не хотів, щоби Катрін померла, і це бажання мало як лихі, так і добрі причини. Щодо добрих, то Анрі відчував глибоку зажуру — глибшу, ніж сподівався; він із болем спостерігав, як хвороба знищувала його дружину. Щодо лихих, то смерть Катрін означала б низку викриттів, зокрема й щодо нападу на вулиці Фурмільйон та інших негідних учинків; цей вибух матиме непередбачувані наслідки і перекреслить його політичне майбутнє, з офіційного погляду — блискуче.

У день, коли він прибув до Замку Рити, Катрін уже впала в кому. За словами рудої медсестри, яка сиділа у головах, учора дружина президента відстежувала по телевізору хід виборів, потім довго плакала, тоді заснула. А на ранок свідомість її затьмарилася.

Один із лікарів підтвердив, що Катрін уже не прокинеться; фатальний кінець мав настати за дві доби.

Анрі на автопілоті слухав ці жахливі новини і кивав головою. Він був так приголомшений, що нічого не відчував.

Із огидою вислухавши від директорки те, що інші повторили вже з десяток разів, — але сухим голосом і з байдужістю функціонерки, — Анрі скористався моментом, залишився на самоті з Катрін і кинувся шукати зошит.

Марно.

Ледве стримуючи лють, він припустив, що агент, відряджений генералом Рено, зробив це до нього. Та як пересвідчитися у цьому?

Увечері, повернувшись до Парижа, він таємно зустрівся з генералом, — і той розповів, що агент, місяць провівши під прикриттям на кухні, також не спромігся роздобути зошит. Зазвичай Катрін клала його під матрац, але того ранку, коли впала в кому, зошита там не було.

Анрі відчув, як земля захиталася у нього під ногами.

Наступного дня він повернувся до Замку Рити — буцімто хотів побути з Катрін, та опівдні зайшов до адміністрації установи з одним запитанням: куди подівся зошит, до якого робила нотатки його дружина? Він мусив отримати його негайно! Послужлива директорка влаштувала тривалий обшук, обнишпорили весь будинок із гори до низу, прочесали кімнатки прислуги — даремно, не знайшли нічого. Президент наполіг, щоб допитали кожного: він особисто був присутній під час цих бесід і констатував, що про зошит ніхто не згадав. Опісля останнього допиту Анрі вже ледве тримав себе у руках; і саме тоді до кабінету зайшов лікар зі звісткою про смерть Катрін.

Катрін Морель пішла в засвіти.

Тієї миті Анрі ніби провалився до крижаної криниці, вибратися з якої не міг упродовж кількох тижнів: він думав, що все уже втрачено.

У Єлисейському палаці президент скористався з того, що всі називали «його горем», аби уникнути організації похорону. Ріґо, який у таких справах був мастаком, влаштував помпезну церемонію у соборі Паризької Богоматері з трансляцією на велетенському екрані перед будівлею і телетрансляцією по всіх обійстях Франції.

Труну, оточену національними гвардійцями, які сяяли шоломами і ледве стримували породистих коней, до брами собору довіз запряг, що аж вгинався під білими трояндами; далі труну внесли в неф, оздоблений юними митцями. Кардинал Штайнмец — сталева віра і мідний бас — провів службу, яку час від часу прикрашали спів хору, соло відомої співачки і симфонічні перерви. Президента Мореля покликали до вівтаря, і він, начепивши на носа цнотливі окуляри, виголосив промову, нібито складену самотужки, та насправді написану однією копірайтеркою з палацу, якій уперше ніхто не дорікав ані зайвим ліризмом, ані зануренням у сентиментальність. Читаючи останні параграфи, президент і сам розчулився, ніби заразившись емоціями, що панували під склепінням собору; і Анрі не став приховувати від тисяч заплаканих присутніх, що йому заледве вдається триматися мужньо. І коли їхня глухоніма донька мовою жестів і гримас (якої ніхто з присутніх не розумів) віддала матері останню шану, всі були зворушені експресивністю дівчини; це стало своєрідним емоційним апогеєм похорону — безмовна дитина мовчазно зверталася до німотної труни. Подекуди почулися оплески. Анрі, засоромившись і понуривши голову, думав, що Катрін не сподобався б цей ексгібіціонізм.

Коли кількома годинами пізніше земля накрила тіло його дружини, Анрі замислився над негараздами, що могли чекати на нього: викриття оборудок, втрата честі, судові позови й ануляція результатів виборів.

І хоча він кинув усі секретні служби на пошуки зошита, розслідування не давало нічого. Марно агенти обшукували помешкання друзів і рідних Катрін —зокрема й антиквара Шарля, і глухої доньки — зошит зник без сліду.

Анрі Морель не зізнався ані Ріґо, ані генералу Рено, що боявся руйнівного вмісту цього рукопису. Приховав він від них і свою незлагоду з Катрін, усі ці місяці таємної боротьби, що спочатку передували агонії, а потім супроводжували її. Вони, як і мільйони інших людей, досі вірили у «взірцеве кохання».

Одного дня генерал Рено попросив аудієнції з головою держави.

Анрі виставив радників із кабінету і схвильовано прийняв генерала.

— Ну як, генерале, зошит у вас? Знайшли нарешті?

— Ні, месьє президенте, однак з’ясували місцезнаходження — у Канаді.

— Якого дідька він там?!

— Його готує до друку одне з видавництв.

— Що?!

— Я порадився з правниками: жодних порушень, усе законно. Текст було передано медсестрі, яка опікувалася Катрін. До нього додано лист, підписаний нею в присутності нотаря, який засвідчив угоду. Вочевидь, ця книжка є її останньою волею.

— Треба оскаржити, заявити, що все це підробка!

— Це неможливо... Кожен із наявних документів складено Катрін власноруч. А персонал клініки на власні очі бачив, як вона кілька тижнів писала.

Анрі схопився за голову.

— От пройдисвітка, вона передбачила все!

Рено вирішив, що став жертвою своєї уяви: завжди стриманий президент не міг сказати такого про кохану дружину. Старий вояк прокашлявся, почервонів, посовався в кріслі — йому було ніяково, що не міг зрозуміти вірно.

— Дякую, Рено, дуже дякую... Нехай результати розслідування перегляне Ріґо. Щоб точно знати, що нічого не можна вдіяти...

— До виконання, месьє президенте!

Рено підвівся і козирнув. Уже у дверях Морель його зупинив:

— Рено! Як називається книжка?

— «Чоловік, якого я кохала».

— Як? «Чоловік, якого я кохала»?

— Саме так. Гарна назва, правда ж, месьє президенте?

Анрі, щоби спекатися генерала, кивнув.

Йолоп! Гарна назва? «Чоловік, якого я кохала»? Та ні, це було тяжке звинувачення. Це те саме, що поставити на обкладинку «Чоловік, якого я кохала і якого вже не існує» або «Чоловік, якого я кохала, — і це було помилкою». Не назва, а чиста сірка, отрута, справжнісінький апокаліпсис, ніби пряме звернення до французів: «Чоловік, якого ви помилково обожнювали, якого вважали достойним, чесним і щедрим, — насправді просто негідник!». Авжеж, ця назва розшифровувалася як «Чоловік, який вас обдурив»!

— Ріґо!

Морель заволав у слухавку. І вже за кілька секунд захеканий Ріґо з’явився у кабінеті президента.

— Ріґо, негайно вилітайте до Канади. Робіть, що хочете, викрадіть, викупіть, зробіть копію, але якнайшвидше привезіть мені примірник клятої книжки! Виконуйте негайно!

Через тридцять шість годин Ріґо приземлився у Руассі і, щоби пришвидшити шлях до Парижа, стрибнув на мото-таксі. Невдовзі він вже стояв у президентському кабінеті.

— Ось, пане, тримайте — це примірник «Чоловіка, якого я кохала»!

— І як?

— Перепрошую?

— Ви ж прочитали.

— О, я не мав на це права, мені не давали такої вказівки, ви цього не хотіли б...

— Слухайте, Ріґо, я вас добре знаю! Ви точно прочитали цю книжку! Хіба ні?

— Авжеж, месьє президенте!

— То що? — гаркнув Морель.

Обличчя Ріґо почервоніло, ніс дав косяка спершу праворуч, потім ліворуч — і він пробурмотів, відвівши очі:

— Це якась дивовижа... Зворушливо. Найпрекрасніше зізнання в коханні, яке я читав.

Він вийняв із кишені велику зіжмакану вологу хустинку.

— Вибачте... Тільки згадаю — і знову плачу.

Багряний Ріґо, приклавши до очей хустинку, вибіг із кабінету.

Збентежений, заінтригований, схвильований Анрі схопив книжку і розгорнув її.

«Не минає і миті, щоби я не тішилася в цій кімнаті, де, втім, мушу очікувати свого кінця. Моє серце п’яніє, моя душа сповнена вдячності: я зустріла його! Авжеж, невдовзі на мене чекає смерть, однак якщо я жила — байдуже, довго чи недовго, — то лише завдяки йому, завдяки Анрі. Життям я завдячую лише йому.

Я не раз прокидалася з думкою, що могла б і не зайти по цигарки до того паризького бістро, могла б пройти повз пластиковий столик, де він уже тоді разом зі своїми приятелями-студентами відтворював новий світ. Варто було мені лише побачити його...»

Анрі не міг відірватися від тексту аж до останнього слова. Закривши книжку, він не просто ридав, як і всі, кому судилося у майбутньому прочитати звіряння, він пережив колосальний досвід: Анрі ніби знову відкрив для себе Катрін і покохав її.

Катрін на смертному одрі склала оду абсолютному, небаченому коханню, оспівавши єдиного й унікального чоловіка, який надихав її, постійно дивував, чоловіка мужнього, розумного і рішучого, яким вона щиро захоплювалася.

Наші життя складено так, що залежно від того, як на них подивитися, вони можуть видатися або жахливими, або дивовижними. Одні й ті самі події можна тлумачити або як успіх, або як катастрофу. Коли вони були в сварці, Катрін трактувала їхній шлюб як дурисвітство, та в останні місяці життя озирнулася і побачила велике кохання.

Трапляються долі, подібні до священних писань: лише уважне читання надає їм справжнього сенсу. Закрита книжка німує; вона може заговорити лише тоді, коли її розгорнуто; і мова, якою вона заговорить, співпадатиме з мовою читача, буде забарвлена у його очікування, бажання, прагнення, пристрасті і хвилювання. Факти — мов речення в книзі, самі по собі не мають значення — лише те, яке їм надають інші. Катрін щиро кохала Анрі — і щиро ненавиділа його; щоразу минулим вона послуговувалася залежно від того, що відчувала конкретної миті. На порозі смерті гору у ній знову взяло кохання; отже, таємною золотою ниткою, що пов’язувала всі перипетії їхніх життів, перетворивши їх на сюжетну лінію, було саме кохання.

Через місяць опісля тріумфального виходу книжки медсестру, якій довірилася Катрін, покликали на аудієнцію до президента. Хоча він намагався удавати привітність — або, можливо, саме тому, що видавався надто привітним, — вона перепросила: якщо вона й збрехала йому, не віддавши зошита у Замку Рити, то лише тому, що виконувала волю мадам Морель.

— Якби ви знали, як вона вас обожнювала, месьє! Чекала на вас з ранку до ночі. Жила тільки заради вас. Вона знала, що кінець близько, тому намітила собі лише дві мети: написати цю книжку і не заважати вашому переобранню. Саме заради вас вона довго чинила опір хворобі. Тоді, у неділю, упевнившись у вашій перемозі, вона заплакала і сказала: «От і добре, він виграв, тепер я можу піти». І за кілька годин впала у кому. Лише надлюдське кохання наснажило її триматися так довго.

Останній термін Анрі Мореля — хоч і викликав чимало запитань у політичних експертів (та хіба буває інакше?) — дав усім, зокрема і його запеклим суперникам, нагоду побачити гуманний бік президента.

Він не просто назавжди відмовився від коханок — він створив своєрідний культ своєї померлої дружини, культ щирий і негучний. Портрети Катрін — світлини й картини — заповнили особисті покої президента, навіть ванну кімнату. Власним коштом і за підтримки кількох меценатів він заснував фундацію — Фонд імені Катрін Морель, — що опікувалася сучасним мистецтвом, яким так захоплювалася небіжчиця, і заохочував молодих митців замовленнями, подорожами і стипендіями. Водночас президент ніби хотів надолужити згаяний час і перечитати нарешті книжки, які вона колись йому радила. Щовечора він усамітнювався у колишній їхній вітальні, вмикав її улюблену музику, запалював її улюблений інтер’єрний аромат — і занурювався в один із томів. Ніби забувши про її зникнення, Анрі приєднувався до Катрін на сторінках книжки і намагався продовжити (чи лише зав’язати, хтозна?) діалог із нею.

Ця відданість зворушила чимало сердець за межами Франції.

Хіба існує почуття, на поверхні якого не відбилася б, мов підшивка на одязі, його протилежність? Чи існує кохання, вільне від ненависті? Рука, яка пестить, може одразу ж і схопитися за кинджал. Невже є пристрасть, якій невідома лють? Хіба часом не вбивають із тим самим запалом, що єднає й дає начало новому життю? Наші почуття не є змінними — радше двозначними, чорними або білими залежно від ситуації, витягнутими, мов струна, між суперечностями, зміїстими, схильними як до найгіршого, так і до найкращого.

Кохання загубилося в коридорах часу. Спочатку вони з Катрін кохалися, потім їхні почуття зруйнувалися, і врешті вони по черзі захоплювалися один одним — хтось палко кохав того, хто його зневажав; а згодом смерть згладила все — реальність і розбрат. Спогади давали змогу виправляти помилки, позбавлятися непорозумінь, реставрувати минуле. Кохання заволоділо серцем Анрі. Щире кохання.

Коли, відмовившись від третього терміну, президент Морель вийшов на пенсію, він немов одружився з минулим. Цей самотній, поважний і завжди усміхнений велет решту життя присвятив написанню спогадів. І вперше в історії звіряння голови держави — де, звісно, було майстерно викладено і його амбіції, і політичний шлях, — називалися дуже просто, на честь тієї, якої йому бракувало і яку він обожнював понад усе: «Взірцеве кохання».

Нотатки автора

Учора вранці в мою голову зненацька ввірвалася думка — така яскрава, спокуслива, категорична, що за дві доби вона безцеремонно облаштувалася у мені, змінила плани, настрій, запитання, які мене турбували, та заволоділа моїм майбутнім. Я для цієї думки — лише слухняний партнер. Але найгірше в тому, що вона привела за собою ціле сімейство інших думок.

І щойно я погодився розчинити перед нею двері, як одразу був приречений і вже не мав вибору — мусив писати.

Що ж то за думка була така? Хтось комусь замолоду відмовляється допомогти. По цьому вчинку зловмисник усвідомлює свою потворну натуру, обурюється і повністю змінюється. Двадцять років по тому, коли він перетворюється на щирого альтруїста, давня жертва знаходить його. Вона також зазнала кардинальних змін: страждання перетворило її на жовчну, їдку, жорстоку істоту... Доля поміняла цих двох місцями: жертва обернулася на ката, а вбивця став порядною людиною. Спокута зустрілася з прокляттям... Чим це має закінчитися?

Не встиг я занотувати цю думку, як мене гукнули її посестри. Тема еволюції людей залежно від їхнього вибору чи травм викликала в уяві обриси інших історій.

Того вечора я вигадав вісім-дев’ять оповідань. І так тішився, що навіть не відчував утоми.

Одне лише було безперечно: з мене назовні просилася книжка.

*

Усупереч усталеній думці, збірка новел — це цілісна книжка, що має свої тему і форму. І якщо кожна з новел має певну автономію, яка дає змогу читати її окремо, то для мене всі вони є складовими великого задуму, що має початок, середину й кінець.

План книжки передує написанню новел, він ніби скликає і ліпить їх у моїй уяві.

Саме так задумувалися «Одетта» і «Мрійниця з Остенде».

Я не складаю букет, збираючи різні квіти — я вишукую квіти залежно від букета.

*

Часом мені трапляється писати новели, пов’язані з певною подією, гучною справою, ювілеєм. Це — мов видерті аркуші. Якщо колись я їх поєднаю у збірку, то назву її «Зібранням новел», аби ця книжка відрізнялася від збірок, задуманих як цілісні твори. Вони зберуться під одну обкладинку — але не складатимуть книжку.

*

«Отруйниця».

Як завжди, персонаж, який зроджується під моїм пером, захоплює мене. І ось я вже стара пані — а втім, до подібної метаморфози я звик, — провінційна серійна вбивця (до цього звик менше)... Цікаво, як авторам «чорних» романів вдається вести нормальний триб? Я починаю боятися за своїх рідних... За кілька днів стаю не менш порочним, ніж моя «вбивця», не відчуваю схильності до благородства, подумки нищу людей і насолоджуюся цим. На кухні замість олії та оцту бачу різноманітні отрути і, готуючи соуси, уявляю жахливі речі. Учора ввечері, приміром, я розчаровано подавав на стіл безневинну смаженину з грибами.

Персонаж не відпускає мене, навіть коли я не пишу. Він усюди слідує за мною і часом навіть промовляє від мого імені. Ця роль не просто пристала до мене (це, зрештою, не так уже й страшно) — вона заволоділа моєю уявою. Персонаж зібрав усередині мене все, що хоч чимось йому близьке. І якщо мій герой таки справді негідник, то він втілює всі мої негативні риси.

Коли я писав «Чужу долю» — роман про Гітлера, — то вже тоді здригався від страху.

Тієї ночі я так розхвилювався, що, аби опанувати себе, вві сні взявся складати життєпис Франциска Асизького...

Або Казанови? Хтозна...

*

Ці оповідки пробігають звивистими стежками існування, спонукаючи до осмислення того, куди ведуть: до свободи чи до детермінізму?

Вільні ми чи ні?

Це питання значно живіше за відповіді — і переживе відповіді на решту запитань. Бо мені здається нечесним, безцеремонним і нерозумним стверджувати щось із цілковитою впевненістю.

Коли ми спілкуємося, вагаємося, робимо вибір, то нібито почуваємося вільними. Та хіба це відчуття не є ілюзією? Хіба наше рішення не було б таким у будь-якому разі? Якщо наш мозок схиляється до певної ухвали — хіба не обумовлений його вибір? А що, як у шати вільного вибору вбралася сувора необхідність?..

Філософи, що обирають бік або Декарта (буцімто свобода існує), або Спінози (буцімто її немає), чубляться безрезультатно. Переможця не буде. Чому? Бо вони перекидаються аргументами, а не доказами. Теорія проти теорії. Як результат: залишається тільки питання.

Зізнаюся, що мені ближчі прибічники свободи — на кшталт Канта і Сартра, — бо мені здається, що пізнання свободи в моєму житті таки було. До того ж, виключно з моральних причин я змушений вірити в існування свободи: адже неможливі ні етика, ні правосуддя, якщо людина не є вільним і відповідальним господарем своїх учинків; так само неможливі ні покарання, ні честь. Хіба можна звинувачувати камінь, який на когось упав? Хіба можна його покарати? Певно, що ні.

Однак потребувати свободи з моральних причин не означає твердо знати, що свобода існує. Постулювати свободу не означає демонструвати її.

Отже, питання не знімається.

Такими є основні умови людського існування: жити радше із запитаннями, аніж із відповідями.

*

У жовтні 2010 року я здійснив тур Сполученими Штатами й англомовною частиною Канади, презентуючи англійський переклад моєї першої збірки оповідань «Одетта»; чари перекладу перетворили її на «The Most Beautiful Book in the World» («Найпрекраснішу книжку на світі» — так називається остання новела у збірці) — напевно, це найскромніша у світі назва!

Книжку добре зустріли. Цікаво. Це означає, що про Францію у місцевих ЗМІ відгукуються непогано, адже прийом дуже нечисленних перекладених тут французьких книжок віддзеркалює стан міжнародних стосунків. Мене душе смішило, коли я чув, ніби тільки французи можуть поєднувати художню оповідь і філософію, легко і глибоко порушувати непрості теми. Що ж, нині цьому вмінню аплодують. Проте дуже часто мені дорікають саме ним...

Під час літературних фестивалів і публічних читань, де я змушений спиратися на американський переклад, мене тішить реакція аудиторії і читачів. Вони одразу ж кидаються до найближчої книгарні і стверджують, буцімто їх причаровує моє відчуття деталей. Насправді ж деталей у моїх книжках небагато... Однак саме через окремі елементи я оповідаю про ціле. Французи звикли «шаблю» називати «клинком», а «корабель» — «вітрильником». Це так звана синекдоха — коли частина слугує за назву цілому, — і на рівні стилю я поширюю синекдоху і на драматургію, і на прозу.

Дійсно, це захоплення синекдохою є просто приголомшливим у англосаксонському світі, де систематично видають величезні книжки, перевантажені деталями й описами — результатом титанічної дослідницької роботи з документами, — книжки, де інформацію на читача виливають упродовж сотень сторінок.

Як на мене, мистецтво письменника — так само як і малювальника — полягає у виборі: знайти точний кадр, визначити найдостойнішу для оповіді мить, розповісти якомога більше якомога меншими засобами.

*

І знову Америка... Відчуваю справжню насолоду, відкриваючи досі невідомі мені книжки й авторів; з останніми я проводжу вечори за склянкою трунку, перекроюючи світ і переосмислюючи літературу — ніби нам досі по двадцять років... Їхні простота, ввічливість, повага до інших зворушують і надихають мене.

Сьогодні у переповненій аудиторії по черзі читало чимало письменників. Тексти були непогані, їх озвучували американські і канадійські автори — і все ж у мене склалося відчуття бідного раціону, здатного нагодувати, проте не наситити.

Безперечно, жоден уривок із великого за обсягом роману не буде самодостатнім, бо відсилатиме нас до цілої книжки.

Тож я без вагань піднявся на сцену з цілісною новелою і потішив аудиторію.

Прекрасне в американцях те, що вони завжди fair play[20]. Мої колеги, без тіні заздрощів до мого успіху, щиро вітали мене.

І знову я подумав про те, який це добрий для мене урок...

*

У Торонто я розговорився з одним літературним критиком. Нас оточували стоси книжок, де змішалося все — дешеві романи, випущені у світ завдяки безглуздому маркетингу, справжні твори літератури, тексти різноманітних зірок, які пишуть не для того, щоби прославитися, а тому, що вже мають славу. Я відчув напад нудоти — і не став це від нього приховувати.

— Як вам вдається сортувати і розрізняти усі ці книжки? — поцікавився я.

— Я рахую мерців.

— Прошу?

— Рахую мерців. Більше двох мерців — дешевий, комерційний роман. Один або два — вже література. Жодного мерця — дитяча книжка.

*

«Повернення».

Цю новелу я написав далеко від дому — достоту як моряк, який став її героєм. Блукаючи кімнатами готельного номера, я відчув страшенну ностальгію за рідними людьми. Прагнучи повернутися до них якнайшвидше, я написав для них цей текст — щоб, можливо, по моєму поверненні, вони зрозуміли, як мені їх бракувало, як я їх люблю і (особливо) як хотів би любити їх іще дужче.

Праця поглинає час, він починає вимірюватися фразами, які ніколи не мають однакової довжини.

Якби я міг опрацювати своє життя як новелу, то був би, напевно, найщасливішою в світі людиною...

*

Я завжди сумнівався в існуванні міста Ванкувер.

Це місто, розташоване на заході Заходу, по той бік Америки, яка теж розташована по інший бік океану, здавалося мені абстрактною, уявною місциною, на кшталт математичного поняття безкінечності. Ванкувер скидався на обрій, що — як кожний нормальний обрій — відступає, варто ступити крок уперед; то був довершений і найвіддаленіший Захід.

Цей Захід був віддаленішим за Схід, бо саме мрії і мужність людей змусили дістатися аж туди. Мені важко було уявити, що там існують справжні вулиці, люди, крамниці, театри й газети.

Аж ось я на півострові Ґранвіль — це квартал альтернативної культури навпроти велетенських скляних будівель, у яких відбиваються летючі хмарини.

Мені це місто одразу сподобалося. І я полюбив читачів із такими різними обличчями, що вони й самі скидалися на книгозбірню, адже кожен був цілим романом, історією прибуття у це місце, історією зовнішності — індіанської, азійської, скандинавської, німецької, британської, — історією їхнього нового життя.

Ванкувер так мені сподобався, що нібито напросився в новелу. Він має стати частиною «Повернення».

*

Повернувшись до Європи, я перечитав два перші тексти.

Якось, спостерігаючи за розчаруванням на обличчі когось, хто почув слово «новела» — так, ніби це автоматично означало лінощі або втому автора, — я замислився над браком у Франції поваги до цього літературного жанру, навіть незважаючи на такі постаті, як Мопассан, Доде, Флобер, Колетт чи Марсель Еме.

Віддавати завжди перевагу романові над новелою — хіба це не дрібнобуржуазна риса? Хіба не з подібних міркувань месьє чи мадам Фромаж[21] купують для вітальні саме олійний живопис — а не малюнок? «Малюнок — він надто маленький, здалеку його не розгледиш, до того ж, ніколи не знаєш точно, чи його справді завершено!»

Мене мучить питання, чи не втілюється саме таким чином несмак заможних людей? Їм кортить великих яскравих полотен, розділів із розлогими описами, діалогів, не коротших за саму розмову; вони вимагають історичних фактів, якщо дія роману відбувається у минулому, або журналістського досьє, коли йдеться про сьогодення. Словом, їм до смаку важка праця, гарячий піт, підтвердження компетенції, наочність роботи: твір слід показати друзям, довести їм, що не стали жертвою якогось партача чи безсовісного крамаря.

«Коли у романі вісімсот сторінок, — міркує месьє Фромаж, — ми принаймні впевнені, що автор добре попрацював».

У тому то й річ, що все може бути і навпаки...

Звести нарацію до головного, уникнути зайвих перипетій, довести опис до натяку, очистити письмо від «накипу», прибрати всі авторські вихиляси — оце дійсно забирає час, потребує годин аналізу і самокритики.

Зрештою, якщо месьє і мадам Фромаж вважають роман «більшим мистецтвом», аніж новелу, то лише тому, що роман — це банальний жанр.

*

Пробігши очима написане вище, я зрозумів, що потрапив до полемічної пастки: бінарного мислення.

Я почав міркувати достоту як ті, кому закидаю хибні думки: я протиставляю, роздвоюю, зважую одне на противагу іншому. Нісенітниці! Думати — означає приймати складність, а полеміка не здатна до думки, бо зводить комплексність до бінарності.

Насправді роман я люблю не менше, аніж новелу, однак кожен із цих жанрів люблю з різних причин.

*

За «Мрійницю з Остенде», свою другу книжку новел, я отримав премію в Італії. Мені здалося, що критики чудово зрозуміли мій задум — адже їм добре відомі «Американські уроки» Італо Кальвіно, одна з моїх настільних книжок. Їх не шокує, що інтелектуал домагається легкості і простоти; навпаки, вони аплодують, адже знають, як це складно. Істинно латинська чутливість не дає сплутати простоту і спрощення.

Спрощення (simplisme): незнання усіх складнощів.

Простота (simplicité): вирішення всіх ускладнень.

*

У Вероні мені розповіли одну цікаву історію.

У першій половині ХХ століття один садівник піклувався про цвинтар, де розташовано мавзолей Джульєтти. Туристи стікалися повитріщатися на її могилу, закохані — пообніматися, знедолені — поридати. Зворушений сценами, які бачив щоденно, садівник навчив птахів, щоби за його знаком ті сідали на плече згорьованої душі і легким торканням дзьоба ніби її цілували. Ця дивина сподобалася, причарувала відвідувачів — і вже невдовзі з усього світу надходили листи до Джульєтти, де закохані просили у неї порад.

Садівник узяв за звичку у вишуканому стилі від імені Джульєтти відповідати на ті листи.

Коли він у п’ятдесятих роках помер, конверти з посланнями все одно надходили, накопичувались, і єдиною адресою на них було: «Джульєтті, Верона, Італія». Кілька веронок вирішили продовжити цю традицію і утворили Клуб імені Джульєтти — об’єднання семи добродійок, які складали відповіді нещасним і самотнім душам, міркуючи над їхніми проблемами.

Учора ввечері я зустрів сім сучасних Джульєтт — інтелектуалок, психологинь, суспільствознавчинь, адвокаток, — які листувалися з приреченим на смерть у Техасі чи сторожем маяка у Китаї...

Воістину дивне місто Верона, зведене італійцями і прославлене одним англійцем — Шекспіром...

*

За звичкою, я не живу. Письмо заволоділо мною і все, що його не стосується, залишило у підвішеному стані. Я, поставлений у дужки, звів себе до звичайного писаря, до руки на строковій службі: у персонажів, які потребують життя, в оповіді, що шукає потрібних слів.

Грудневі свята я пережив, мов примара. Невідчепний задум залишав мені кілька годин на перепочинок, коли я міг щиро поспілкуватися з батьками, сестрою, її чоловіком, моїми племінниками, — та варто було вийти з кімнати, як ідея твору охоплювала мене.

Часом я кажу собі, що письмо ненавидить мою родину і моїх друзів. Мов невблаганна коханка, воно ізолює мене, вириває з їхніх обіймів.

Певно, саме тому я знову і знову вводжу своїх близьких у тексти. Я думаю про них, про те, як невдовзі вони читатимуть це, і намагаюся здивувати, потішити їх, вгадати, що кожному з них припаде до душі або не сподобається на кожній сторінці твору. Я вводжу їх у текст як потенційних читачів.

Та варто мені лише опинитися перед ними, як думки мої линуть далеко. Я лише вдаю, що це я, і намагаюся пригадати, що це вони.

*

Новела — це мов креслення роману, роман, зведений до своєї суті.

І цей вимогливий жанр не пробачає зради.

Якщо для роману можна виволокти з комори різноманітне дрантя, то з новелою такого не зробиш. Тут слід точно виміряти простір, відведений для опису, діалогу, циклу. Найменша помилка в архітектурі одразу впадає в око. Зайві прикраси також.

Часом здається, що новела мене омолоджує, адже я перш за все людина театру.

Ще з часів Чехова, Піранделло і Теннессі Вільямса відомо, що драматургам добре вдаються новели. Чому так? Бо новеліст уміє «вести» читача: він хапає його першою фразою і тягне аж до останньої, не зупиняючись, не даючи перепочити — достоту як звик у театрі.

Драматурги люблять новели, бо їм видається, що новели вивільняють читачів, перетворюють їх на глядачів, які не в змозі відірватися від вистави — хіба що підвестися і вийти. Новела повертає письменникові владу над часом, дає змогу творити драму, паузи, несподіванки, смикати за нитки емоцій і знань, а потім несподівано опускати завісу.

Справді, стислість ставить новелу на один рівень з музикою і театром: це мистецтво часу. Тривалість читання — як і прослуховування мелодії, і перегляду вистави — регулюється митцем.

Стислість перетворює читання на привабливу пастку.

*

Я дуже чутливий до того, про що рідко згадують: правильного розміру книжки.

Як читач, я переконаний, що більшість книжок, які потрапляють мені до рук, мають невідповідний розмір: оця містить триста сторінок, хоча для сюжету достатньо і ста, інша обмежується ста двадцятьма, однак потребує п’ятисот. Чому літературна критика вперто оминає цю проблему? Критики зазвичай із захватом пишуть про великі обсяги — та лише тоді, коли це очевидно.

Цей недогляд вражає ще більше, коли розумієш, що в інших мистецтвах адекватності розміру приділяють чималу увагу. У скульптурі викликає подив, коли митець вирізьблює монументальний ансамбль із маленького каменя чи кульбабу — із гранітної брили заввишки шість метрів; у живописі цілком зрозумілий зв’язок між рамкою, її розмірами і сюжетом картини; у музиці часом той або інший музичний твір судять за часом звучання. А от у літературі — ніколи!

Я переконаний, що кожна історія має щільність, властиву лише їй, і яка вимагає відповідного формату письма.

Більшість романів — пастки: є начинка чи немає начинки — іншими словами, може переважати «вода» чи стихії у чистому вигляді. Дуже часто, заради збільшення обсягу, накопичуються по-бюрократичному вичерпні описи, діалоги вдають реальні розмови й руйнують стиль, теорії застосовуються довільно, перипетії нагромаджуються, неначе пухлина.

Коли одне нью-йоркське видавництво надрукувало «Месьє Ібрагіма і квіти Корану», хтось із видавців поцікавився, чи не хотів би я з оповідки на вісімдесят сторінок зробити роман на мінімум триста, розвинувши долю месьє Ібрагіма, батьків Момо, його дідуся і бабусі, шкільних друзів тощо...

*

«Концерт пам’яті янгола».

Пишу його під музику Альбана Берґа, що чарує мене і призвичаює до незвіданих відчуттів і нових ідей.

Так, раніше я не зауважував, наскільки вільними робить нас вік. У двадцять років ми є продуктом виховання, але у сорок це вже, нарешті, результат нашого власного вибору — точніше, виборів — звісно, якщо ми на них зважувалися.

Юнак перетворюється на дорослого чоловіка, що виріс з дитинства. А зрілий муж є дитям юнака.

*

Чи можливо змінитися? І — що важливо — чи можна змінитися з власної волі?

І знову я, поринувши у вир історій, стикаюся з дилемою свободи...

Для прихильників детермінізму цілком зрозуміло, що людина незмінна, бо не автономна і не владна над собою. Свобода — оманна — це лише назва останнього умовно осягнутого. Байдужою людина стає тільки під дією нових примусових сил (так званої суспільної дресури) або травми. За винятком надмірного інтимного знесення — це вже зовнішній чинник...

Для тих, хто все ж вірить у можливість свободи, справи ускладнюються. Чи може воля набувати такої сили, щоб змінювати характер?

Такі люди є — цих амбітників я називаю «послідовниками святості». Хоч ким би вони були — юдеями, буддистами чи християнами, або ж навіть атеїстами, як, приміром, Сартр, що у п’єсі «Диявол і Господь» виводить головного героя Ґьоца, який зазнає радикальних змін від зла до добра, — усі вони вірять у диво метаморфози.

Для інших, таких як я — цих недовірливих я кличу «покращувачами» — такої сили волі не існує. Людина не здатна до змін: вона лише може виправляти себе. Свій темперамент вона використовує іншим робом, вигинаючи його так, щоб він служив іншим цінностям. Так Кріс, герой «Концерту пам’яті янгола», під впливом нещасної фрустрованої матері дуже просунувся у своєму культі змагання і бездоганності. Мало не здійснивши вбивство, він, приголомшений, зберігає властивий йому характер — енергійність, войовничість, успішність — та ставить його на службу добру. Він не зазнає змін, однак світиться вже інакше: лампочку індивідуаліста замінили на лампочку альтруїста.

*

Сила волі.

Без неї всі ми піддалися б імпульсам люті. Хто з нас, не відчувши зненацька гніву або страху, не бажав хоча б на коротку, блискавичну мить ударити, ба навіть убити іншу людину?

Часом мені здається, що всі ми — убивці. Більшість людей тримає себе в руках і лише уявляє убивства; меншість є справжніми вбивцями.

*

Марґеріт Юрсенар казала: ми не змінюємося — ми глибшаємо. Андре Жід, своєю чергою, радив плентати тільки власним схилом — головне, щоби нагору.

Коли воля поєднується із розумом, людина перетворюється на зграбну тваринку.

*

Мої асистенти Брюно і Янн познайомилися з «Концертом пам’яті янгола». Вони прибігли до мене, зворушені, стверджуючи, що я написав прекрасну історію про кохання.

Неймовірно! Я ж про це і не підозрював.

*

«Кохання в Єлисейському палаці».

Розвиваючи цю безладну любовну казку, я почуваюся, мов у театрі. Анрі і Катрін — сильні персонажі, які миттю захоплюють глядача. Віртуозні постави, численні машкари — це люди, сповнені нюансів, здатні контролювати себе і страждати мовчки.

Та водночас місце дії розставляє немало пасток: Єлисейський палац має залишатися тлом, влада — рамками, які визначають страх його мешканців перед громадською думкою.

Початок я мусив переписувати не раз, шукаючи вірний, найпростіший ракурс, що викликав би у читачів симпатію до відрізаної від суспільства жінки, яка почувається залишеною.

*

Хоча новела «Кохання в Єлисейському палаці» завершує книжку, все ж саме вона дає до неї розгадку: як і Анрі з Катрін, люди губляться у коридорах часу, майже ніколи не переживають однакових почуттів одночасно — радше страждають від болісних незбігів.

Так, отруйниця та її абат втрачають одне одного...

Так, матрос Ґреґ, поки його доньки лише діти, забуває про батьківський обов’язок...

Так, Кріс і Аксель надто різні, аби гідно оцінити одне одного; змінюються вони симетрично — і відстань не зменшується...

Якби одного дня ми отримали пояснення щодо того, що втратили впродовж життя, повернути втрачене це не допомогло б.

Спокута, що сприяє усвідомленню, зазвичай відчувається надто пізно. Зло вже заподіяне... Помста не перекреслює скоєного. Ґреґові доньки завжди страждатимуть від браку любові й турботи...

Цю книжку я міг би назвати «Розходження у коханні».

*

Рита, мадонна безнадійних затій, свята неможливого, мов діамант, сяє у кожній із цих оповідок. Її сяєво то іронічне, то вирішальне, то цинічне, то сповнене сподівання. Те, що вона завжди повертається, має, як і добро, подвійне дно: те, що одному здається добрим, другого робить нещасним; те, що губить Павла, рятує Петра.

Свята Рита — це об’єкт, який нічого не розповідає, але за допомогою якого можна вилити душу.

Цей лейтмотив не є поясненням, яке я, автор, хочу вам дати — ні, це радше голка, укол, поштовх, загадковий вузол, що примушує читача міркувати.

Цього ранку я отримав кілька листів від німецьких школярів, які вивчали «Месьє Ібрагіма та квіти Корану». Один із них, замість компліментів, жалівся: «Чому ви не пояснюєте, навіщо месьє Ібрагім весь час твердить: «Мені відомо написане у моєму Корані»?»

І я відповів хлопчині лише одним реченням:

«Бо я хотів, аби ви самі здогадалися...»

*

Коли книжку завершено, розпочинається її справжнє життя.

Починаючи з сьогоднішнього вечора я вже не автор. Її авторами відтепер є читачі.

Вольтер казав, що найкращі книжки написано наполовину уявою читачів.

Я з його думкою згоден, хоча, щиро кажучи, мені завжди хотілося додати: аби тільки у читача був хист...

*

Уточнення: те, що читач, можливо, буде талановитішим за мене, не бентежить мене. Навпаки...

Примітки

[1] Див. Марка 12:1–12, або Луки 20:9–16, або Матвія 21:33–46. (Тут і далі — примітки перекладача).

[2] Свята Рита Касійська (1381–1457) — християнська свята, черниця-авґустинка з містечка Кашія (Італія), шанується у римо-католицькій церкві. Вважається заступницею у безнадійних ситуаціях.

[3] На весь світ (лат.).

[4] Валерія Мессаліна (бл. 20–48) — дружина римського імператора Клавдія, мати Британіка. Вважається зразком тиранічної жінки і підступної вбивці.

[5] «Музика і спорт узимку» (англ.).

[6] Альбан Берґ (Alban Berg, 1885–1935) — австрійський композитор, представник нововіденської школи. Автор опери «Воццек» і «Концерту для скрипки з оркестром» («Концерту пам’яті янгола»), присвяченого передчасно померлій 19-річній скрипальці Манон Ґропіус. «Концерт...» став останнім завершеним твором Берґа, його прем’єра відбулася вже після смерті композитора, у 1936 році у Барселоні.

[7] Крістіан Ферра (Christian Ferras, 1933–1982) — французький скрипаль; Артюр Ґрюмйо (Arthur Grumiaux, 1921–1986) — бельгійський скрипаль; Ієгуді Менухін (Yehudi Menuhin, 1916–1999) — швейцарсько-британський скрипаль, диригент і письменник; Іцхак Перлман (Itzhak Perlman, нар. 1945) — ізраїльський скрипаль і диригент; Ісак Штерн (Isaac Stern, 1920–2001) — американський скрипаль українського походження.

[8] Останньої миті (лат.).

[9] Альфред Корто (Alfred Cortot, 1877–1962) — франко-швейцарський піаніст, один із найзнаніших виконавців ХХ століття й один із засновників Паризької Нормальної музичної школи.

[10] Сезар Франк (César Franck, 1822–1890) — бельгійський композитор і органіст. Його «Соната для скрипки і піаніно у ля-мажор» (1886), присвячена бельгійському скрипалеві Еженові Ізайї, — найпопулярніший твір у камерній музиці.

[11] Святий Тадей (Фадей, Левій, Юда Тадей) — один із дванадцяти апостолів Христа.

[12] Аннесі (Annecy) — гірський курорт на південному сході Франції, столиця департаменту Верхня Савойя.

[13] Пляж Вайтгевен (Whitehaven Beach) на безлюдному острові Вайтсанді у Бар’єрному рифі в Австралії знаний своїми білими мілинами.

[14] Бісквіт — керамічний виріб, який було піддано лише першому (бісквітному) випалу. Неглазурована порцеляна, дуже подібна зовні до мармуру.

[15] Музей Ґревен (Musée Grévin) — приватний музей воскових фігур, відкритий у Парижі 1882 року.

[16] Тетраплегія — параліч усіх чотирьох кінцівок.

[17] Комп’єнь (Compiègne) — містечко неподалік Парижа. Там розташований Імператорський театр, будівництво якого розпочав Наполеон ІІІ у 1866 році. «Чорне доміно» (Le Domino noir) — комічна опера Даніеля-Франсуа-Еспрі Обера на лібрето Ежена Скріба. Один із найпопулярніших оперних творів ХІХ ст.

[18] Алюзія на аварію, в якій загинула принцеса Діана — це сталося саме в тунелі біля мосту Альма у Парижі. На площі Альма стоїть пам’ятник Діані.

[19] Монументальні Ґрати Когута (Grille du coq) були зведені наприкінці ХІХ століття у глибині саду Єлисейського палацу. Вони ведуть на авеню Ґабріель.

[20] Грають чесно, за правилами (англ.).

[21] Fromage — сир (фр.).