Анотація

Роман Ред’ярда Кіплінґа «Кім» вважається вершиною його творчого доробку. Загадкова і незбагненна Індія, яка постає на сторінках роману вибуховою сумішшю культур, народів та віросповідань, захоплює читача своєю красою і потворністю, а головний герой — хлопчак Кім — проводить читача у найпотаємніші її закамарки. З’явившись на межі 19 та 20 століть, «Кім» започаткував цілий жанр «шпигунського роману». Відтак читач, разом із Кімом, може сам стати учасником потаємної і непримиренної боротьби британських та російських спецслужб за вплив у Азії — частини Великої Гри.

Не даремно «Гра Кіма», яку читач може знайти на форзаці книжки, здавна була частиною вишколу скаутів по всьому світі, у тому числі й українських пластунів.

Ред’ярд Кіплінґ

Кім

Великий колісний шлях

Я — Кім. Я — Кім. А хто такий Кім?

Зверніть увагу, скільки разів (і за яких обставин) Кімбол О’Гара повторює ці слова, аж доки не знаходить відповідь на останніх сторінках цієї книжки.

То хто ж такий Кім? І що таке — «Кім»?

На останнє питання відповісти найлегше: це найкращий роман Ред’ярда Кіплінґа, якого довгий час вважали нездатним опанувати велику форму. Надто вже його перші спроби поступались оповіданням та нарисам. Цикли — так, тут питань не було: три солдати, які відбуваюсь службу в Індії, Мауґлі та його зграя, Сталкі і його команда в кожному новому оповіданні поставали навдивовижу живими. Чому ж «Світло, що згасло» і «Відважні капітани», не кажучи вже про написану у співавторстві «Наулаху», викликали в кращому разі поблажливі відгуки?

Коли Ред’ярд розповів, що взірцем для його нової книжки (якраз «Кіма») став «Дон Кіхот», розлогий твір про шлях, на якому можна зустріти будь-кого і будь-що, — місіс Кіплінґ не витримала: «От не прикривайся переді мною Сервантесом! Ти ж чудово знаєш, що навіть задля спасіння душі не можеш вигадати сюжет». Приймемо це як можливе пояснення: Кіплінґ зумів-таки написати справжній роман, коли знайшов історію, що складається з окремих пригод, зустрічей, випадковостей, — а разом із тим неспішно рухається до визначеної мети.

Але про «Кіма» мало сказати, що це шедевр Кіплінґа, хоча саме так його й називали Марк Твен, Томас Стернз Еліот, Вільям Сомерсет Моем і Хорхе Луїс Борхес. «Кім» — це один із найкращих романів усього ХХ століття.

...Проте — чи ХХ-го? Кіплінґ закінчив роман у серпні 1900 року, а друком він вийшов лише у жовтні 1901-го: між цими подіями якраз і пролягла межа століть. Рівно половину життя Кіплінґ прожив до того, рівно стільки ж йому залишилось: трохи більше, ніж тридцять п’ять років. Тож «Кіма» написано ще у ХІХ столітті, але він стоїть значно ближче до творів ХХ-го, поєднуючи реальність із міфом, а шпигунські пригоди — із вишуканою філософією.

...Шпигунський роман? Так, Кіплінґа вважають одним із батьків цього жанру («І Яну Флемінгу до нього дуже далеко!» — додають зазвичай), проте не варто відкривати роман, чекаючи знайти в ньому інтриги та перестрілки. (Інтриги — будуть, пострілів — дуже мало. Професіонали працюють тонко.) «“Кім” — водночас і шпигунська історія, і оповідь про пошуки, і роман виховання, але передовсім — зізнання в любові до Індії, віншування звуків, пахощів і кольорів субконтиненту», — так написав один критик, і до цього можна додати лише, що інколи «Кіма» зараховують і до «дитячої літератури». Дитяча? Радше «підліткова» — приблизно в тому ж сенсі, що й «Гекльберрі Фінн», «Вбити пересмішника» або пізні казки про мумі-тролів. Усі ці твори — про входження до великого світу, і в них не знайти (хіба що трохи у фіналі Твенового роману) того спрощення, яке погані письменники вважають необхідною умовою літератури для і про дітей. «Кім» — доросла книга, яка не схиляється до читача і не повчає його, навіть не веде за собою, а відкриває безліч можливостей. Скількома з них ми зможемо скористатись — залежить лише від нас.

А хто такий Кім?

Отже, «Кім» — не просто роман, а багато книжок одночасно, на межі століть, світів і культур. А якою ж іще може бути історія ірландця, що виріс на індійському базарі, став учнем тибетського лами і потрапив у поле зору британської розвідки? І хто, як не Кіплінґ, міг її написати, — Кіплінґ, який народився в Індії, навчався в Англії, повернувся на батьківщину, потім знову до Англії, довгий час жив у Америці, наїздами — у Південній Африці і врешті, вже після «Кіма», знайшов остаточний притулок у графстві Сассекс. Герой на межі — Кіплінґів улюбленець: згадаймо лише Мауґлі, який існує між світами звірів та людей. «Та Сходу і Заходу вже нема, границь нема поготів...» — коли? «...Як сильні стають лицем у лице, хоч вони із різних світів!» — але що ми назвемо «силою»? Кордони і межі не зникають, бо кожен з учасників Великої Гри зберігає своє лице, свою несхожість. Аби уявити іншого, стати іншим, треба насамперед зрозуміти його, а потім — і себе самого. І тоді — ти знову станеш самим собою, але вже не таким, яким був. Кім — Друг Усього Світу, як його називали в рідному місті; і роман, зокрема, про те, як хлопець стає гідним цього звання.

Не дивно, що вже перша «велика проза» Кіплінґа була про межове існування. Іще в Індії, у неповних двадцять років, він почав роман «Матуся Мат’юрін» про стару ірландку, власницю опіумного притону в Лагорі. Матусина донька отримала виховання в Англії, вийшла за службовця індійської цивільної служби... і таким чином на базарі дізнавались урядові таємниці, а в уряді знали, про що говорять на базарі. Сестра і мати Кіплінґа — його найсуворіші критики, якщо не рахувати батька, — визнали перші 237 сторінок роману «гидкими, хоча й потужними». Письменник і сам побачив, що не може впоратися з темою, відклав «Матусю Мат’юрін», але і час від часу до неї повертався, аж поки не узяв для «Кіма» все, що вважав за потрібне, — і, мабуть, знищив рукопис.

Натомість, що робити із Кімом, Кіплінґ знав одразу. 1891 року він пообіцяв журналу «Сент-Ніколас» оповідання про хлопця, «який шукав Річку Зцілення», і наступного року взявся за перо. Невдовзі, однак, виявилось, що історія шириться і шириться. «Сент-Ніколас» задовольнився казками з «Книги Джунглів» (ще б пак, задовольнився!), а робота над «Кімом» з перервами тривала аж вісім років. Щось було в ньому таке, що ніяк не відпускало Кіплінґа, змушувало знову і знову переробляти текст (востаннє — вже у коректурі) і час від часу радитись із батьком, який з прискіпливістю художника і натураліста перевіряв найдрібніші деталі, а також нагадував те, що Ред’ярд уже встиг забути, — наприклад, про вечірній серпанок над Великим колісним шляхом.

Минуло майже сто років, і ентузіаст на ім’я Пітер Гопкірк помандрував Пакистаном і Північно-Західною Індією — місцями, що їх зображено у романі, — а потім звітував про це у книжці «В пошуках Кіма». Гопкірк остаточно підтвердив те, про що вже давно говорили кіплінґознавці: письменник був ледь не документально точним, — тоді, звісно, коли це не ставало на перешкоді його задуму. Джон Локвуд Кіплінґ-старший — доглядач лагорського музею, «чаклунського будинку», в який ми входимо разом із ламою на перших сторінках роману. Історій англо-індійців, які виросли серед туземців, було відомо чимало принаймні з 1810-х років, і одну з них Кіплінґ навіть встиг перетворити на оповідання («Намгай Дула», 1891). Полковника Крейтона насправді звали Томасом Монтгомері, і його люди намагалися картографувати Тибет і проникнути до закритого міста Лхаси. Мав свій прототип і Ларган-сагиб, наставник шпигунів, — про це ви прочитаєте у примітках до роману; американський письменник Френсіс Меріон Кроуфорд навіть випередив Кіплінґа і зобразив «Ларгана» в романі «Містер Айзекс» (1882). Магбуб Алі зображений в романі під власним ім’ям — сподіваюсь, йому це не зашкодило!

А хто такий Кім?

Що ж стосовно головних героїв роману... Тибетський лама справді якось завітав до лагорського музею, але, опріч побіжної згадки у листі Кіплінґа-батька, про це нічого не відомо. Своїм характером, м’якою мудрістю і відкритістю світу лама завдячує зовсім не буддистським священикам, а чоловікові Кіплінґової тітки — славетному митцю Едварду Берн-Джонсу. Справді: немає Сходу, немає Заходу. Такою ж мірою Кім — це романтизована постать самого автора, який не на службі «Інтелідженс сервіс», а за письмовим столом перетворювався на будь-яку людину з п’яти материків.

Англійський письменник Теренс Генбері Вайт — автор блискучого роману «Король Минулого і Прийдешнього», який ще чекає на український переклад, — якось зауважив, що лише той, хто, як і він сам, народився в Індії, може вповні зрозуміти й оцінити «Кіма». «Вповні» — поняття відносне. Було б сумно, якби кращі твори світової літератури лишались надбанням лише своїх культур. У чомусь «Кім», звісно, був більш зрозумілим для сучасників Кіплінґа, котрі — навіть якщо не полишали берегів Британії, — так чи так знали якісь англо-індійські вирази, звороти, історичні обставини. Але роман написано так, що читач — будь-який читач! — стає одним із мандрівців колісним шляхом і встигає ухопити рівно стільки, скільки встигає. Треба знати не так вже й багато. З кінця XVIII століття Британія і Росія вели суперництво за Центральну Азію, яке 1840 року отримало неофіційну назву Велика Гра. У 1857 році північ і центр Індії охопило повстання, яке зараз називають Першою війною за незалежність, а в романі Кіплінґа — Чорним роком. За два роки повстання придушили, і влада на субконтиненті перейшла від Ост-Індської компанії до британської корони; у 1876 році Вікторія офіційно прийняла титул імператриці Індії.

(А коли ж відбуваються події «Кіма»? Виявляється, що точно датувати їх неможливо: різні деталі вказують чи то на кінець 1870-х, чи на кінець 1880-х. Важливо інше: це — Індія Кіплінґа, який народився в Бомбеї 1865 року і востаннє побував у ній 1891 року. А після «Кіма» не повертатиметься туди навіть у прозі та віршах. Ці двері зачинились назавжди.)

Коли «Кім» з’явився друком, критики зауважили, що ранні оповідання Кіплінґа, які, власне, і заклали підвалини його слави, порівняно з новим романом здавались лише начерками поряд із величною картиною. До певною міри так воно і є (скажу я, зовсім не бажаючи принизити твори Кіплінґа попередніх десятиліть). Магбуб Алі — оповідач «Балади про царський жарт»; поліцейський Стрікленд — герой низки історій із різних збірок; у Гімалаях Кім зустрічає головну героїню оповідання «Ліспет»... Усіх Кіплінґ знав, усіх бачив, і от нарешті зібрав воєдино.

У кожній літературі має бути книжка, яка намагається вмістити увесь світ, все життя в усіх його проявах. І не просто вмістити — прийняти й назавжди зберегти для читача. В Іспанії це, звісно, «Дон Кіхот», в Англії — «Піквікський клуб», в Росії — «Євгеній Онєгін». «Це не роман, — казав Г. К. Честертон про Діккенсову епопею, — романи закінчуються, а “Піквік” — ні, так само, як і янголи».

Я, звісно, нічого не скажу про фінал «Кіма». Це єдине можливе завершення історії та водночас — відкрита можливість для кожного з читачів уявити, що буде далі. «Він сам зупинився чи ти його зупинив?» — спитав Дж. Л. Кіплінґ, коли син повідомив йому, що закінчив роман. «Він сам». — «Тоді, може, він не такий вже й поганий», — відповів Кіплінґ-старший... і зробив чудові ілюстрації до роману.

Так, книжка, що дарує радість, зачудування і мудрість вже понад сто років, — не така вже й погана. Переконайтеся в цьому.

А хто такий Кім?

Михайло Назаренко

Розділ 1

Хто йде сумлінно в Божий світ

Своїм шляхом вузьких воріт,

Не кпиньте з тих, чий заповіт

Дав Будда із Камакури!

Усупереч муніципальному наказові, він сидів верхи на гарматі Зам-Замі, цегляна платформа якої знаходилася якраз навпроти старого Аджаб-Ґхер — тубільці називають так Музей Лагора. Хто володіє «вогнедишним драконом» Зам-Замою, той володіє Пенджабом — цей величезний шматок позеленілої бронзи завше ставав найпершою здобиччю завойовників.

Але Кім мав таке-сяке виправдання: він зіпхнув із гарматних цапф сина Лали Дінаната — на тій підставі, що Пенджабом володіють англійці, а Кім і сам англієць. І хоча чорнотою засмаги він не відрізнявся від тубільців; хоча надавав рішучу перевагу місцевій говірці, а розмовляючи рідною мовою бубонів і ковтав слова; хоча приятелював на засадах абсолютної рівності з базарними хлопчаками, Кім був білим — білим злидарем із найбідніших. Метиска, яка його виховувала, курила опіум і тримала ся-ку-таку крамничку вживаних меблів на площі, де стоять дешеві візники. Вона казала місіонерам, нібито доводилася сестрою Кімовій матері. Але насправді його мати була нянькою в родині полковника і вийшла заміж за Кімбела О’Гару, молодого прапорщика ірландського полку Маверікців. Згодом він отримав місце на Сіндо-Пенджабо-Делійській залізниці, тож полк повернувся додому без нього. Дружина його померла від холери у Фірозепурі, а сам О’Гара почав пиячити і катався туди-сюди залізницею разом із гострооким трирічним малюком. Благодійні товариства і капелани намагалися упіймати його, турбуючись про дитину, проте О’Гара втікав щоразу доти, поки не зустрівся із жінкою, яка вживала опіум. Він і собі приохотився до того смаку і помер, як умирають білі злидарі в Індії. На час смерті його статок складався із трьох документів. Один він називав своїм ne varietur, бо ці слова стояли під його підписом, а другий — «свідоцтвом про звільнення». Третьою була посвідка про народження Кіма. Ці документи, як приказував він зазвичай у години опіумного блаженства, колись зроблять маленького Кімбела людиною. За жодних обставин Кім не мав із ними розлучатися, адже вони були частиною великого чаклунства, такого, яке творять оті люди, ген за музеєм, у великому синьо-білому Джаду-Ґхері, «чаклунському будинку», який ми звемо масонською ложею. Настане день, казав він, коли все поверне на краще, і Кімів мисливський ріг піднесеться між стовпами, величезними стовпами краси і могутності. Сам полковник, верхи на коні, на чолі найкращого у світі полку прислужиться Кімові, маленькому Кімові, який досягне більшого, ніж його батько. Дев’ять сотень першокласних дияволів, чий бог — Червоний Бик на зеленому полі, служитимуть Кіму, якщо вони не забули О’Гару, бідного О’Гару, бригадира з Фірозепурської залізниці. Далі він починав гірко плакати, сидячи у поламаному очеретяному кріслі на веранді. Тож після його смерті жінка зашила пергамент, свідоцтво і метрику в шкіряний амулет і почепила Кімові на шию.

— Одного дня, — сказала вона, пригадуючи незрозумілі пророцтва О’Гари, — по тебе прийде великий Червоний Бик із зеленого поля, і полковник, верхи на високому коні, так, і... — тут вона перескочила на англійську, — і дев’ять сотень дияволів.

— А, — сказав Кім, — я запам’ятаю. Прийде Червоний Бик і полковник на коні, але спершу, батько казав, прийдуть двоє чоловіків, щоби підготувати ґрунт. Батько розповідав, коли чаклують, то завжди так роблять.

Якби жінка відправила Кіма з тими паперами до місцевого Джаду-Ґхера, тамтешня ложа, звісно, прийняла б його та призначила до масонського сиротинця у горах, але вона не довіряла тому, що чула про чаклунство. Кім також мав власну думку щодо цього. Вийшовши з невинних літ, він навчився уникати місіонерів і білих людей з серйозними обличчями, які допитувалися, хто він такий і що робить. Адже Кім із величезним успіхом не робив нічого. Щоправда, він знав чудове, оточене мурами місто Лагор — від Делійських воріт і до ровів навкруг форту; був запанібрата з людьми, що провадили життя дивовижніше, ніж могло би наснитися Гарунові ар-Рашиду; і, зрештою, сам жив божевільним життям героїв «Тисячі й однієї ночі», але місіонери й секретарі доброчинних товариств не здатні були зрозуміти тієї краси. У місті його прозвали маленьким Другом Усього Світу. І дуже часто, будучи гнучким і непомітним, поночі він вештався дахами, які аж кишіли людьми, і виконував доручення причепурених показних дженджиків. Звісно, йшлося про любовні інтриги, — він то розумів добре, бо встиг дізнатися все погане, ледь почав говорити, — але Кім любив гру заради самої гри. Безгучне скрадання темними вуличками й провулками, підйом по водостічних трубах, тіні й гомони таємничого жіночого світу на пласких дахах і стрімку втечу з даху на дах під покровом спекотної темряви. А ще він водив тісну дружбу зі святими людьми, замурзаними попелом факірами, що сиділи біля своїх цегляних святилищ попід деревами на березі річки. Зустрічав їх після старцювання і, як ніхто не бачив, то їв із ними з однієї миски. Вихователька його наполягала зі сльозами, щоб він носив європейський одяг — штани, сорочку і потертого капелюха, але Кім вважав, що для певних справ зручніше індуське чи магометанське вбрання. Один зі світських молодих людей — його знайшли мертвим на дні колодязя в ніч землетрусу, — подарував йому якось повний комплект індуїстського вбрання — костюм вуличного хлопчика з нижньої касти. Кім сховав його в потаємному місці, під балками на складі деревини у Ніла Рама, за Пенджабською судовою палатою, де запашні колоди деодарів висушувалися після сплаву по річці Раві. Готуючись до роботи або витівок, Кім одягав свій «реквізит» і під ранок втомлений повертався на веранду, накричавшись у хвості весільної процесії або на індуїстському святі. Іноді в будинку виявлялася їжа, але частіше її не було, і Кім йшов їсти зі своїми тубільними друзями.

Барабанячи п’ятами по Зам-Замі, він раз-у-раз відволікався від гри у «царя гори», в яку бавився з маленькими Чхота-Лалом і сином продавця ласощів Абдуллою, щоби зронити образливе зауваження на адресу тубільця-поліцейського, який сторожував взуття відвідувачів, виставлене рядами біля дверей Музею. Рославий пенджабець поблажливо всміхався: він давно знав Кіма. Знали його і водонос, який поливав курну вулицю з мішка цапиної шкіри, і музейний столяр Джавахір-Сінгх, який схилився над новими пакувальними ящиками, і всі, хто були поблизу, за винятком селян, які поспішали до Будинку Чудес подивитися на речі, зроблені в їхньому краї та деінде. У Музеї були зібрані зразки індійського мистецтва та ремесел, і будь-хто у пошуках знань міг попросити пояснень у наглядача.

— Геть! Геть! Дай я вилізу! — кричав Абдулла, здираючись на колесо Зам-Зами.

— Твій батя пік кренделі, а мама вкрала гі, — приспівував Кім, — а усі мусульмани давно гепнулися із Зам-Зами.

— Дай мені залізти! — репетував малий Чхота-Лал у розшитій золотом шапочці. Статок його батька сягав понад півмільйона фунтів стерлінгів, але Індія — єдина демократична країна світу.

— Індуси теж із Зам-Зами гепнулися, їх мусульмани випхали. Твій таточко був пекар...

Він замовк, бо з-за рогу, з боку галасливого Моті-Базару, човгав чоловік, настільки дивний, що Кім, який вважав, що знає всі касти, нікого схожого доти не бачив. На зріст він був близько шести футів, на собі мав зібрану незліченними бганками темну тканину, схожу на кінську попону, і в жодній із цих складок Кім не міг відшукати ознак жодного відомого йому ремесла. За поясом у нього висів довгий залізний пенал ажурної роботи та дерев’яна вервиця, як у святого. На голові чужинець мав шапку, схожу на величезний берет. Лице мав жовте і зморшкувате, як у Фук-Шина, базарного китайця-чоботаря. Ледь скошені очі здавалися щілинами з оніксу.

— Хто то такий? — спитав Кім у товаришів.

— Мабуть, людина, — витріщив очі Абдулла і запхав пальця до рота.

— Що правда, то правда, — підтвердив Кім, — але він не схожий на жодного індійця, якого я коли-небудь бачив.

— Може, то жрець? — припустив Чхота-Лал, помітивши чотки. — Дивись! Він йде до Будинку Чудес!

— Ні, ні, — вимовив поліцейський, хитаючи головою, — я не розумію вашої мови. — Поліцейський говорив на пенджабі. — Агов, Друже Усього Світу, що він таке каже?

— Хай іде сюди, — сказав Кім і, зблиснувши голими п’ятами, скочив із Зам-Зами. — Він — чужака, а ти — воляка.

Чоловік розгублено повернувся і попрямував до хлопчиків. Він був старий, і його вовняне вбрання ще тхнуло полином гірських ущелин.

— О, діти, а що то за великий будинок? — спитав він на урду, якою, схоже, володів пречудово.

— То Аджаб-Ґхер, Будинок Чудес! — відповідаючи, Кім не вжив жодного поштивого звертання, як то «лала» чи «міян» — він не міг вгадати віри старого.

— А, Будинок Чудес! І туди можна зайти будь-кому?

— Над дверима написано, що всім можна заходити.

— Безкоштовно?

— Я заходжу і виходжу, а я не банкір, — засміявся Кім.

— На жаль! Я старий чоловік. Я не знав, — і, перебираючи вервицю, він озирнувся у бік Музею.

— А якої касти? Де ваш дім? Ви прийшли здалеку? — допитувався Кім.

— Я прийшов через Кулу, з-за Кайласа, але що ви про це знаєте? З гір, — тут він зітхнув, — де повітря і вода свіжі та прохолодні.

— Ага! Хітай [китаєць], — гордо виголосив Абдулла. Фук-Шин якось вигнав було його зі своєї крамниці за те, що він надумав плювати на божка, який стояв над взуттям.

— Пагарі [горянин], — промовив маленький Чхота-Лал.

— Так, дитино, горянин, із гір, яких ти ніколи не побачиш. Ти чув про Бхотія [Тибет]? Я не хітай, я бхотія [тибетець], Лама, або, скажімо, гуру по-вашому, коли вже ти хочеш знати.

— Гуру з Тибету, — промовив Кім. — Таких я ще не бачив. Знач’, у Тибеті є індуси?

— Ми — послідовники серединного шляху і мирно живемо в наших монастирях, а я зібрався відвідати чотири священних місця раніше, ніж помру. Ну, тепер ви, діти, знаєте стільки ж, скільки і я, старий. — Він добродушно посміхнувся хлопчикам.

— Ти щось їв?

Чоловік порився у себе за пазухою і витягнув потерту дерев’яну чашку для збору подаяння. Хлопчики кивнули. Всі знайомі їм жерці просили милостиню.

— Зараз я їсти не хочу, — він крутив головою, як стара черепаха на осонні. — Чи правда, що багато священних зображень зберігається у Будинку Чудес Лагора? — Прочанин повторив останні слова, неначе бажав упевнитися, що адреса правильна.

— Це правда, — сказав Абдулла. — У ньому повно язичницьких бутів. Знач’, ти теж ідолопоклонник?

— Та яка різниця, — відмахнувся Кім. — Це — урядовий будинок і там немає ідолопоклонства, а тільки сагиб із білою бородою. Пішли зі мною, я покажу.

— Чужоземні жерці їдять хлопчиків, — прошепотів Чхота-Лал.

— А він чужинець і бут-параст [ідолопоклонник], — сказав мусульманин Абдулла.

Кім зареготав.

— Він — новак. Біжіть до своїх матусь та сидіть тихенько на ручках. Пішли!

Кім, клацнувши, прокрутив турнікет, який автоматично реєстрував відвідувачів.

Старий пішов за ним і завмер від подиву. У вестибюлі виставили більші зразки греко-буддійської скульптури, створені — вчені знають, коли — забутими майстрами, чиї вправні руки таємничим чином наслідували грецький стиль. Тут були сотні експонатів: фризи з рельєфними постатями, фрагменти статуй, всіяні фігурами плити, які колись покривали цегляні стіни буддійських ступ і вігар Півночі, а нині, відкопані і споряджені ярличками, були гордістю Музею. Роззявивши рота від подиву, Лама повертався то в один, то в інший бік та, нарешті, завмер у захваті перед великим горельєфом, на якому було зображено коронування, або ж возвеличення, Будди. Учитель сидів на лотосі, пелюстки якого були висічені так глибоко, що, здавалося, майже відділялися від плити. Навколо нього в благоговінні скупчилася ціла ієрархія царів, старійшин і стародавніх Будд, внизу лотоси вистелили води з рибами і птахами. Двоє Девів із крилами, як у метеликів, тримали вінок над його головою. Над ними двоє інших несли парасольку, увінчану головним убором Бодхісатви, усіяну коштовним камінням.

— Владико! О владико! Це сам Шак’ямуні, — Лама ледь не хлипав. І на півподиху почав наспівувати чудесну буддійську молитву:

— Єдинородний Майї син, Ананди пан, святійший він... І він тут! Найвищий Закон також тут! Моє паломництво добре розпочалося. І яка робота! Яка робота!

— Сагиб он там, — сказав Кім і прослизнув убік, поміж шафами відділу мистецтв і ремесел. Білобородий англієць дивився на Ламу, а той ґречно повернувся, вклонився йому і, трохи подлубавшись, витяг записника і клаптик паперу.

— Так, це моє ім’я, — посміхнувся куратор, розглядаючи по-дитячому незграбні друковані літери.

— Один із нас, що здійснив паломництво по святих місцях, — тепер він настоятель монастиря Ланґ-Чо, — повідомив його мені, — затинаючись, мовив Лама. — Він розказував про це все, — Лама повів худою тремкою рукою.

— Тож ласкаво просимо, о Ламо з Тибету! Тут зберігаються священні зображення, — він глянув Ламі в обличчя, — і я тут, щоби накопичувати знання. Пройдемо до мого кабінету. — Старий тремтів від хвилювання.

Кабінет був звичайнісіньким закутком, відокремленим дерев’яною перегородкою від галереї, де стояли статуї. Кім ліг на підлогу, притуливши вухо до шпарини у потрісканих від спеки кедрових дверях, та, довіряючи інстинкту, приготувався підслуховувати і спостерігати.

Більша частина бесіди була йому геть незрозуміла. Лама, спочатку нерішуче, розповідав наглядачеві про свій рідний монастир Сач-дзен, розташований навпроти Розмальованих Скель, за чотири місяці шляху звідти. Наглядач вийняв величезний альбом із фотографіями і показав йому той монастир, що стримів на скелі над гігантською долиною, сформованою геологічними шарами різних відтінків.

— Так, так! — Лама одяг рогові окуляри китайської роботи. — Ось хвіртка, через яку ми носимо дрова до зими. І ти... й англійці знають про це? Теперішній настоятель Ланґ-Чо говорив мені, але я не вірив. А Владика — Вседосконалий — він теж користується тут пошаною? І його життя відоме?

— І все воно висічене на камені. Ходімо, подивимося, якщо ти вже відпочив.

Лама, човгаючи, побрів у головний зал і разом із куратором став оглядати колекції з благоговінням вірянина і чуттям художника.

Епізод за епізодом він упізнавав прекрасну повість на витертому камінні. Подекуди його спантеличували риси незнайомого грецького стилю, але він радів, як дитина, кожній новій знахідці. Там, де порушувалася послідовність подій, як, наприклад, у Благовіщенні, куратор заповнював її усно і за допомогою книг — французьких і німецьких — із фотографіями та репродукціями.

Тут був зображений благочестивий Асіта, тотожний Симеону у християнських переказах: він тримав на колінах божественне немовля, поки батько та мати слухали. А ще там були епізоди з легенди про двоюрідного брата Будди Девадату. Тут стояла збентежена нечестива жінка, яка звинуватила Учителя у гріхопадінні; тут зображені були проповідь в Оленячому парку і диво, яке приголомшило вогнепоклонників; тут поставав Бодгісатва в образі царя, чудесне народження, смерть у Кусінаґарі, де слабкий учень втратив свідомість. Без кінця повторювався сюжет медитації під деревом Бодгі, і всюди було зображено поклоніння чаші для збору милостині. Через кілька хвилин куратор збагнув, що гість його не простий жебрак, який перебирає вервицю, а справжній учений. І вони знову переглянули все від початку до кінця, причому Лама раз-по-раз брав пучку тютюну, протирав свої окуляри і торохтів, наче потяг, на дивовижній суміші урду і тибетської мови. Він чув про подорожі китайських паломників Фа-Сяня і Хуань-Цана і хотів дізнатися, чи існує переклад їхніх творів. Він затамовував подих, безпорадно гортаючи книги Біла і Станісласа Жульєна.

— Усе є тут. Прихований скарб!

Потім він зосередився, аби благоговійно вислухати цитати, наспіх перекладені на урду. Уперше він чув про праці європейських учених, які за допомогою цих і сотень інших джерел визначили місця священних подій буддизму. Потім йому показали величезну карту з жовтими крапками та рисками. Коричневий палець рухався за олівцем куратора від мітки до мітки. Тут був Капілавасту, там — Серединне Царство, тут — Магабодгі, буддійська Мекка, а там — Кусінаґара, овіяне скорботою місце, де Він помер. Старий примовк, схиливши голову над аркушами, а куратор закурив ще одну люльку. Кім заснув. Коли він прокинувся, бесіда, яка досі тривала, стала доступнішою його розумінню.

— Ось так і сталося, о Джерело Мудрості, що я вирішив піти по святих місцях, де ступала Його нога: на місце народження, аж до Капіли, потім у Магабодгі, яке тепер називається Будда-Ґайя, у Монастир, в Оленячий парк і на місце Його смерті, — Лама притишив голос. — І я прийшов сюди сам. П’ять, сім, вісімнадцять, сорок років я думав, що Стародавній Закон виконується погано, бо ж, як тобі відомо, до нього домісилися чортівня, чаклунство й ідолопоклонство. Точнісінько, як допіру сказав хлопчина там, на вулиці. Так, саме бут-параст, як висловився дітвак.

— Так буває з усіма віровченнями.

— То ти так думаєш? Я читав наші монастирські книги, але в них висохла серцевина, і новий ритуал, яким ми, послідовники перетвореного Закону, приборкуємо себе, також не має ціни в цих старих очах. Навіть послідовники Досконалого безперервно борються один з одним. Все це — ілюзія. Так, майя, ілюзія. Але я жадаю іншого, — зморшкувате жовте обличчя наблизилося до куратора на відстань трьох дюймів, і довгий ніготь вказівного пальця стукнув по столу. — Ваші вчені за допомогою цих книжок пройшли крок у крок за стопами Благословенного у всіх його мандрах, але є речі, які вони не змогли відкрити. Я нічого не знаю, але прагну звільнитися від Колеса Всього Сущого, ступивши на широкий і відкритий шлях, — він посміхнувся з простодушним тріумфом. — Як паломник по святих місцях я вже тепер здобуваю заслугу. Але справа в більшому. Послухай істинну розповідь. Коли наш милостивий Владика, будучи ще юнаком, став шукати собі дружину, люди в палаці його батька говорили, що він ще занадто юний для шлюбу. Ти про то знаєш?

Куратор кивнув, питаючи себе, що ж буде далі.

— Тоді влаштували потрійне змагання в силі між усіма, хто зголоситься. І під час випробування луком наш Владика, переламавши той, який подали спочатку, велів подати такий лук, на якому ніхто не міг натягнути тятиву. Ти про то знаєш?

— Про все це написано. Я читав.

— І, перелетівши всі позначки, стріла помчала ген-ген далеко і зникла з очей. Врешті-решт вона впала, і там, де вона торкнулася землі, з’явилося джерело, яке потім перетворилося на річку, і, завдяки милосердю нашого Владики і тим заслугам, яких він надбав до свого звільнення, властивість тієї річки така, що вона змиває всяку ганьбу і плями гріха з того, хто скупається в ній.

— Так написано, — сумно промовив куратор.

Лама глибоко зітхнув.

— Де ця Річка? Джерело Мудрості, де впала та стріла?

— Шкода, брате мій, але я не знаю, — відповів куратор.

— Ні, може, ти забувся? Це — єдине, про що ти не сказав мені. Маєш же ти знати. Слухай, я старий чоловік. Я прошу тебе, схиливши голову до твоїх ніг, о Джерело Мудрості! Ми знаємо, що він натягнув тятиву! Ми знаємо, що стріла впала! Ми знаємо, що джерело пробилося з-під землі. То де ж та Річка? Сон наказав мені знайти її. Тому я прийшов. Я тут. Але де ж Річка?

— Якби ж я знав, ти думаєш, хіба ж я не кричав би про це на весь голос?

— Через неї можна досягти звільнення від Колеса Всього Сущого, — вів далі Лама, не слухаючи. — Річка Стріли! Подумай ще! Якийсь струмочок, може, пересохлий під час посухи? Адже Владика ніколи не став би обманювати старого.

— Я не знаю, не знаю.

Лама знову підсунув своє помережане тисячею зморшок лице на відстань долоні від обличчя англійця.

— Я бачу, що ти не знаєш. Ти не дотримуєшся Закону, і воно від тебе приховане...

— Так, приховане... приховане.

— Ми пов’язані — ти і я, брате мій. Але я, — він встав, майнувши полами м’якої та щільної одежини, — я хочу звільнити себе. Ходімо разом!

— Я зв’язаний, — промовив куратор. — Але куди ти йдеш?

— Спершу до Каші [Бенарес]. Куди ж іще? Там я зустрінуся з людиною чистої віри, що мешкає в одному з джайністських храмів цього міста. Він теж таємний шукач, і можливо, я дізнаюся від нього що-небудь. Може, він піде зі мною в Будда-Ґайю. Звідти на північний захід, в Капілавасту, і там я шукатиму Річку. Ні, я буду шукати всюди, куди б не йшов, бо ж невідоме те місце, де впала стріла.

— А як ти підеш? До Делі далеко, до Бенареса ще далі.

— По дорогах і на поїздах. Спустившись з гір, я від Пантханкота приїхав сюди на по-йізді. Він іде швидко. Я спочатку дивувався, бачачи, як обіч дороги високі стовпи тягнуть і тягнуть за собою нитки, — він показав жестами, як нахиляються і кружляють телеграфні стовпи, що мелькають мимо поїзда, — але потім у мене заклякли ноги й закортіло йти пішки, я так звик.

— А ти добре знаєш, куди йти? — запитав куратор.

— О, що стосується цього — то тільки розпитай та заплати, і призначені особи притьмом доправлять тебе у призначене місце. Це я знав ще у себе в монастирі з надійних джерел, — гордо промовив Лама.

— А коли ти рушаєш у путь? — куратор посміювався над цією сумішшю стародавнього благочестя і сучасного прогресу, які так властиві Індії наших днів.

— Якомога швидше. Я йтиму по тих самих місцях, що й Владика, поки не дійду до Річки Стріли. До того ж є папір, де написано час відходу поїздів, що йдуть на південь.

— А як щодо їжі? — Лами, як правило, носять при собі добрий запас грошей, але куратор хотів упевнитися.

— Під час подорожі я беру з собою чашу Вчителя для збору милостині. Так, як ходив він, так піду і я, відмовившись від ситого монастирського життя. Коли я залишав гори, зі мною був чела [учень], який просив милостиню за мене, як того вимагає статут, але ми затрималися в Кулу, він захворів на лихоманку та помер. Тепер у мене немає чели і я сам візьму чашу для збору подаянь та цим дам можливість милосердним людям здобути заслугу, — він хоробро кивнув головою. Монастирські вчені не просять милостині, але Лама був дуже натхнений своїми пошуками.

— Хай буде так, — посміхнувся куратор. — А тепер дозволь і мені здобути заслугу. Ми обидвоє майстри — і ти, і я. Ось новий нотатник на білому англійському папері, он відточені олівці — «два» і «три», товстий і тонкий, усе це зручно для записів. Тепер позич мені твої окуляри.

Куратор поглянув крізь них. Скельця були сильно подряпані, але майже відповідали його власним окулярам, які він вклав Ламі в руку зі словами:

— Спробуй-но ці.

— Пір’їнка! Просто пір’їнка на обличчі! — старий у захваті обернувся, морщачи ніс. — Я майже їх не відчуваю. І як ясно бачу!

— Вони з білаура — кришталю, їх неможливо подряпати. Хай вони допоможуть тобі знайти твою Річку, бо вони — твої.

— Я візьму їх: і олівці, і білого нотатника, — сказав Лама, — на знак дружби між жерцем і жерцем; а тепер, — він подлубався у себе за поясом, відстебнув ажурний залізний пенал і поклав його на стіл, — ось тобі мій пенал на згадку. Він старий, такий само старий, як і я.

Це був пенал старовинної китайської роботи із заліза, виплавленого забутим у наші дні способом, і колекціонерське серце куратора здригнулося, ще коли він його вперше помітив. Жодні вмовляння не могли змусити Ламу взяти подарунок назад.

— Коли я відшукаю Річку і повернуся, я принесу тобі мальоване зображення Падми Самтгори, подібне до тих, які я малював на шовку в монастирі. Так, і ще зображення Колеса Життя, — він тихо розсміявся, — бо ж ми обидва майстри — і ти, і я.

Кураторові хотілося затримати його. Мало тепер залишилося на світі людей, які володіють цією таємницею: вміють малювати пензликом для письма канонічні буддійські картини, які, так би мовити, наполовину написані, наполовину намальовані. Але Лама вийшов сягнистими кроками з високо піднятою головою і, ненадовго зупинившись перед великою статуєю бодгісатви, зображеного в час медитації, протиснувся між турнікетами.

Кім, як тінь, ішов слідом за ним. Підслухана розмова надзвичайно його зацікавила. Цей чоловік був для нього чимось геть новим, тож хлопчик мав намір вивчати його далі: саме так він став би досліджувати нову будівлю чи якесь незвичайне свято в центрі Лагора. Лама був його знахідкою, і він збирався заволодіти ним. Мати Кіма теж була з Ірландії.

Старий, зупинившись біля Зам-Зами, роззирався довкола, поки його погляд не спинився на Кімові. Паломницьке натхнення трохи вичахло в ньому на деякий час, і він відчував себе старим, самотнім і дуже голодним.

— Не сиди під цією гарматою, — зухвало виголосив поліцейський.

— Угу! Сова, — пхикнув Кім на захист Лами. — Сиди сам під гарматою, якщо тобі подобається. Ану, скажи: коли ти поцупив туфлі у молочниці, Данну?

Це було абсолютно необґрунтоване, раптове звинувачення, але поліцейського, який знав, що пронизливий крик Кіма за потреби міг накликати полчища базарних хлоп-чаків-волоцюжок, воно змусило замовкнути.

— І якому ж божеству ти поклонявся там, всередині? — лагідно поспитав Кім, сідаючи навпочіпки у затінку біля Лами.

— Я нікому не поклонявся, дитино. Я схилився перед досконалим Законом.

Кім незворушно сприйняв цього нового бога. Він уже знав безліч богів.

— А що ти збираєшся робити?

— Старцювати. Я згадав зараз, як давно вже не їв та не пив. Як прийнято просити милостиню в цьому місті? Мовчки, як у нас у Тибеті, чи вголос?

— Хто мовчки просить, той мовчки дохне, — процитував Кім місцеву приказку. Лама був устав, але знову опустився, зітхаючи про свого учня, що помер у далекому Кулу. Кім спостерігав за ним, схиливши голову набік, уважний і зацікавлений.

— Дай мені чашку. Я знаю жителів цього міста — всіх, які подають милостиню. Давай чашку, і я принесу її повною. — Лама простягнув йому чашку, простодушно, мов дитина. — Відпочивай! Я людей знаю.

Кім побіг до відкритої крамниці кунджрі — жінки низької касти, яка торгувала овочами. Крамничка була поблизу трамвайного закруту неподалік Моті-базару. Крамарка здавна знала Кіма.

— Ого, чи ти йогі став, що ходиш із чашкою для збору подаяння? — вигукнула вона.

— Ні-а, — гордо відповів Кім. — У місті з’явився новий жрець. Такої людини я ще не бачив.

— Старий жрець — як юний тигр, — сердито мовила жінка. — Набридли мені нові жерці! Вони, як мухи, сідають на наші товари. Хіба батько мого сина — джерело милостині, щоб подавати кожному, хто попросить?

— Ні, — сказав Кім, — твій чоловік скоріше ягі [лихої вдачі], ніж йогі [святий], але це — новий жрець. Сагиб у Будинку Чудес говорив із ним, як із братом. О мати моя, наповни мені цю чашку! Він чекає.

— Добра чашка! Цілий кошик завбільшки з коров’яче черево! Ти чемний, як священний бик Шиви. Нині вранці він уже встиг поцупити більшу частину цибулі з кошика. А тобі я повинна наповнити твою чашку. Ось він знову йде сюди.

Величезний мишачої масті брахманський бик цього кварталу пробирався через барвистий натовп із украденим бананом, що звисав йому з рота. Прекрасно обізнаний про свої привілеї священної тварини, він попрямував просто до крамниці, нахилив голову і, голосно пихкаючи, став оглядати ряди корзин, вибираючи харчі. Маленька тверда п’ятка Кіма злетіла вгору і вдарила його по вологому сизому носі. Бик обурено пирхнув і віддалився по трамвайній колії; горб його тремтів від люті.

— Дивися! Я зберіг твого товару на суму втричі більшу, ніж буде коштувати вміст чашки. Ну, матінко, трошки рису і поверх його сушеної риби, а ще овочевого карі.

Із глибини крамниці, де лежав чоловік, почулося бурчання.

— Він прогнав бика, — напівголосно промовила жінка. — Подавати бідним добре, — вона взяла чашку і повернула її повною гарячого рису.

— Мій йогі не корова, — поважно сказав Кім, пальцями викопуючи ямку на вершині гірки. — Я думаю, що трошки карі, смажений коржик і шматок сухого варення його потішать.

— Ця ямка завбільшки, як твоя голова! — роздратовано сказала жінка.

Тим не менше, вона поклала в неї доброго, гарячого овочевого карі, припечатала його сухим коржиком, на корж виклала шматочок очищеного масла, а збоку — кислого тамариндового варення. Кім любовно дивився на свою ношу.

— От і добре. Коли я буду на базарі, бик не посміє підходити до цього будинку. Він — зухвалий жебрак.

— А ти? — розсміялася жінка. — Але ти не повинен погано говорити про биків. Чи не ти сказав мені, що настане день, коли Червоний Бик прийде з поля, щоб допомогти тобі? Тепер тримай чашку рівно і попроси святого чоловіка благословити мене. І ще: чи не знає він якихось ліків від хвороби очей для моєї дочки? Попроси його про це, о маленький Друже Всього Світу.

Але Кім пострибав далі раніше, ніж вона встигла закінчити фразу. Він мчав, ухиляючись від бродячих собак і голодних приятелів.

— Ось як просять ті, хто знає, як це робиться, — гордо заявив він Ламі, який витріщив очі на вміст чашки. — Тепер їж, а я поїм із тобою. Гей, бгішті! — він гукнув водоноса, який поливав кротони біля Музею. — Дай сюди води. Нам, чоловікам, хочеться пити.

— Нам, чоловікам! — розсміявся бгішті. — Чи вистачить на таку парочку одного шкіряного мішка? Ну, пийте, в ім’я Милосердного.

Він пустив тонкий струмінь на руки Кіма, який пив, як тубільці, але Лама вважав за потрібне витягнути чашку зі своїх незліченних бганок і пити, як велить звичай.

— Пардезі [чужинець], — пояснив Кім, після того, як старий вимовив щось незнайомою мовою — вочевидь, благословення. Дуже задоволені, вони разом взялися до їжі й спустошили всю чашку для збору подаяння. Потім Лама, понюхавши табаки з чималої дерев’яної тютюнниці, почав перебирати вервицю і заснув легким старечим сном, поки тінь від Зам-Зами видовжувалася по землі.

Кім побрів до найближчої продавчині тютюну, жвавої молодої мусульманки, і випросив у неї найдешевшу сигару, з тих, які збувають студентам Пенджабського університету, котрі мавпують англійські звичаї. Він закурив, сів під жерлом гармати й, опустивши підборіддя на коліна, почав міркувати. Роздуми його скінчилися тим, що він зірвався з місця і безшумно помчав до дров’яного складу Ніла Рама.

Лама прокинувся в той час, коли в місті вже розпочалося вечірнє життя, засвітили ліхтарі й одягнені в біле клерки і нижчі службовці повиходили з державних установ. Приголомшений, він роззирнувся навколо, але поблизу не було нікого, крім хлопчика-індуса в брудній чалмі й одежі брудно-жовтого кольору. Лама раптово опустив голову на коліна й застогнав.

— Чого це ти? — промовив хлопчик, стаючи перед ним. — Тебе пограбували?

— Мій новий чела, учень, утік від мене, і я не знаю, де він.

— А хто він такий був, твій учень?

— Це був хлопчик, що з’явився до мене на місце померлого у знак винагороди за ту заслугу, яку я придбав, коли он там вклонився Закону, — він вказав на Музей. — Він прийшов до мене вивести мене на дорогу, з якої я збився. Він повів мене в Будинок Чудес і словами своїми спонукав мене насмілитися і заговорити зі Зберігачем священних зображень, так що я отримав розраду і збадьорився. А коли я ослаб від голоду, він просив милостиню за мене, як це робить чела для свого вчителя. Несподівано він був мені посланий, і так само несподівано пішов. Я хотів вчити його Закону по дорозі в Бенарес.

Кіма здивувала ця мова, бо він підслухав бесіду в Музеї і знав, що старий каже правду, а тубільці рідко дозволяють собі таке стосовно незнайомців.

— Але я бачу тепер, що він був посланий недарма. Тому знаю, що знайду Річку, яку шукаю.

— Річку Стріли? — запитав Кім зі зверхньою посмішкою.

— Невже це новий посланець? — вигукнув Лама. — Я нікому не говорив про свої пошуки, крім жерця священних зображень. Хто ти такий?

— Твій чела, — просто відповів Кім, сідаючи навпочіпки. — Зроду не бачив я нікого, схожого на тебе. Я піду з тобою в Бенарес. І ще я думаю, що коли такий старий чоловік, як ти, каже правду першому-ліпшому, значить, він дуже потребує учня.

— Але Річка, Річка Стріли?

— О, про неї я почув, коли ти розмовляв з англійцем. Я лежав біля дверей.

Лама зітхнув.

— Я думав, що ти — дарований мені провідник. Такі речі трапляються іноді, але я недостойний їх. То, значить, ти не знаєш, де Річка?

— Ну, ні, — Кім вимушено розсміявся. — Я йду шукати Бика, Червоного Бика на зеленому полі, який допоможе мені.

Якщо у когось із його приятелів був план, Кім, по-хлопчачому, зараз же вигадував свій власний і, теж по-хлоп’ячому, дійсно думав іноді хвилин по двадцять про батькові пророцтва.

— Допоможе у чому, дитино? — запитав Лама.

— Бог його зна’, але так говорив мені батько. Я чув, як ти розповідав у Будинку Чудес про всі ці незнайомі та дивні місця в горах, а вже якщо такий старий чоловік, настільки... настільки звиклий говорити правду, хоче шукати якусь річку, то я подумав, що і мені потрібно вирушити в дорогу. Якщо нам судилося знайти їх, ми їх знайдемо: ти — свою річку, а я — мого Бика і потужні стовпи і ще щось, про що я забув.

— Не стовпи, а Колесо, від якого я звільнюся, — сказав Лама.

— Це одне і те ж саме. Може, вони зроблять мене царем, — промовив Кім, безтурботно готовий прийняти все на світі.

— По дорозі я навчу тебе інших, кращих бажань, — повчально сказав Лама. — Ходімо в Бенарес.

— Тільки не вночі. Тепер злодії розгулюють. Почекай до ранку.

— Але тут ніде спати, — старий звик до порядку в своєму монастирі та, хоча за правилами завжди спав на землі, все ж вважав за краще дотримуватися пристойності.

— Ми знайдемо хороший нічліг у Кашмірському караван-сараї, — сказав Кім, сміючись над його зніяковінням. — У мене є там приятель. Пішли!

Задушливі, людні базари виблискували вогнями, коли подорожні пробиралися через натовп, у якому змішалися всі племена Північної Індії. Лама рухався, немов уві сні. Він уперше потрапив до великого промислового міста, і його злякав гучний, напханий людьми трамвай із брязкітливими буферами. Ламу то штовхали, то тягли вперед, і зрештою він опинився перед високими ворітьми Кашмірського караван-сараю, обширного квадратного двору навпроти вокзалу, оточеного склепінчастими аркадами, де приставали верблюжі та кінські каравани на зворотному шляху з Середньої Азії. Представники всіх північних племен доглядали за прив’язаними кіньми і змушували верблюдів опускатися на коліна, вантажили і розвантажували тюки та вузли, за допомогою скрипучих важелів черпали з криниці воду для вечері, кидали оберемки трави норовливим зизооким жеребцям, копали ногою похмурих караванних собак, розплачувалися з погоничами верблюдів, наймали нових конюхів, лаялися, кричали, сперечалися і торгувалися. Аркади, до яких вели три-чотири кам’яних сходинки, здавалися тихою пристанню довкола цього бурхливого моря. Більшість їх здали в оренду купцям, подібно до того, як ми здаємо арки віадуків. Проміжки між стовпами були забрані цеглою або дошками, утворюючи кімнати, доступ до яких охороняли важкі дерев’яні двері зі складними висячими замками місцевого штибу. Замкнені двері вказували на те, що власник кімнати відсутній, а зухвалі, іноді дуже зухвалі написи крейдою або фарбою повідомляли, куди він поїхав. Наприклад: «Лутфулла виїхав до Курдистану». А внизу незграбні вірші: «О Аллах, що дозволив вошам оселитися в халаті кабульця, навіщо дозволив ти воші — Лутфуллі жити так довго?»

Кім, відгороджуючи Ламу від збуджених людей і схарапуджених тварин, прокрався уздовж аркад на дальній, найближчий до вокзалу, кінець двору, де зупинявся торговець кіньми Магбуб Алі, коли він приїжджав з тієї таємничої країни, що лежить за Північними перевалами.

Кім за своє коротке життя, особливо за проміжок між десятим і тринадцятим роками, мав багато справ із Магбубом, і рослявий огрядний афганець із фарбованою в червоне бородою (він був немолодий і не хотів, щоби бачили його сивину) знав ціну хлопчикові як носієві всяких таємниць. Траплялося, він доручав Кіму стежити за кимось, хто не мав жодного стосунку до коней: ходити за ним назирці увесь день і доповідати про всіх осіб, з якими той розмовляв. Увечері Кім звітував, а Магбуб слухав, не відповідаючи ні словом, ні рухом. Кім знав, що там плелися якісь інтриги, але найголовніше полягало в тому, щоб ні слова не говорити про це нікому, крім Магбуба, який пригощав його розкішними обідами, просто з вогню, принесеними для нього з корчми біля входу в караван-сарай, а один раз навіть видав йому вісім анн грішми.

— Він тут, — вимовив Кім, ляскаючи по носі норовистого верблюда. — Гей, Магбубе Алі! — Він зупинився біля темної арки і прослизнув за спину приголомшеного Лами.

Гендляр лежав на парі шовкових килимових саков, розпустивши широкий вишитий бухарський пояс, і ліниво посмоктував величезний срібний кальян. Він трохи обернувся на вигук, але, побачивши високу безмовну фігуру, розсміявся.

— Аллах! Це Лама! Червоний Лама! Від Лагора до перевалів далеченько. Що ти тут робиш? — Лама машинально простягнув чашку для збору подаяння.

— Господнє прокляття на всіх невірних! — вимовив Магбуб. — Я не подаю вошивим тибетцям; іди й проси у моїх ідолян, які залишилися там, при верблюдах. Може, вони й оцінять твої благословення. Гей, конюхи, тут ваш земляк прийшов. Дізнайтеся, чи він голодний.

Голений, згорблений балті при конях, що був сяким-таким буддистом, схилився перед духовною особою і низьким гортанним голосом запросив святого чоловіка присісти біля багаття, розведеного конюхами.

— Іди! — сказав Кім, злегенька підштовхнувши Ламу, і той пішов геть, залишивши Кіма біля входу до аркади.

— Іди! — вимовив і Магбуб Алі, знову беручись за свій кальян. — Біжи геть, маленький індусе. Господнє прокляття на всіх невірних! Проси у тих моїх слуг, які однієї з тобою віри.

— Магараджо, — заскиглив Кім індуїстське звернення, від душі глузуючи з нинішнього становища. — Батько мій помер... мати моя померла... шлунок мій порожній.

— Попроси в моїх слуг, які при конях, кажу тобі. Серед моєї челяді, напевно, знайдуться індуси.

— О Магбубе Алі, хіба ж я індус? — вигукнув Кім англійською. Купець не виказав подиву, але глипнув на хлопчика з-під кошлатих брів.

— Маленький Друже Всього Світу, — вимовив він, — що це значить?

— Нічого. Я тепер учень цього святого, і ми разом будемо здійснювати паломництво... У Бенарес, як він каже. Він геть божевільний, а мені набрид Лагор. Мені хочеться нової води і нового повітря.

— Але на кого ти працюєш? Навіщо прийшов до мене? — у купцевому голосі задзвеніла підозра.

— До кого ж мені ще йти? Грошей у мене немає. Недобре бути без грошей. Ти продаси офіцерам багато коней. Ці твої нові коні дуже гарні: я їх бачив. Дай мені рупію, Магбубе Алі, а коли я розбагатію, то дам тобі вексель і заплачу.

— Гм, — вимовив Магбуб Алі, швидко міркуючи. — Ти досі ні разу не збрехав мені. Поклич цього Ламу, а сам відійди убік, у тінь.

— О, свідчення наші співпадуть, — сміючись, промовив Кім.

— Ми йдемо в Бенарес, — мовив Лама, врешті збагнувши, куди хилить Магбуб Алі. — Хлопчик і я. Я йду шукати одну Річку.

— Може, й так, а хлопчик?

— Він мій учень. Я думаю, він був посланий, щоби вказати мені шлях до тієї Річки. Я сидів під гарматою, коли він раптово з’явився. Таке траплялося зі щасливцями, яким було даровано скерування. Але я пригадую тепер: він сказав, що належить до цього світу, — він індус.

— А як його звати?

— Я про це не питав. Хіба він не учень мій?

— Його батьківщина... плем’я... село? Хто він: мусульманин, сикх, індус, джайн? Низької чи високої касти?

— Навіщо мені питати? На Серединному Шляху немає ні високих, ні низьких. Якщо він мій чела, то чи візьме хтось його від мене? Чи зможе взяти? Адже, знаєш, без нього я не знайду моєї Річки, — він урочисто похитав головою.

— Ніхто його в тебе не забере. Іди, посидь із моїми балті, — сказав Магбуб Алі, і Лама спроквола відійшов, заспокоєний обіцянками.

— Ну, хіба він не божевільний? — промовив Кім, знову виступаючи вперед, у смугу світла. — Навіщо мені брехати тобі, хаджі?

Магбуб мовчки смоктав кальян. Потім він почав майже пошепки:

— Амбала знаходиться на шляху до Бенареса, і якщо ви обоє дійсно прямуєте туди...

— Ну! Ну! Кажу тобі, він не вміє брехати, як уміємо ми з тобою.

— І якщо ти в Амбалі передаси від мене одне повідомлення, я дам тобі грошей. Воно стосується коня — білого жеребця, якого я продав одному офіцерові, коли минулого разу повертався з перевалів. Але тоді — стань ближче і простягни руки, неначе просиш милостиню! — родовід білого жеребця був не повністю встановлений, і цей офіцер, він тепер в Амбалі, велів мені з’ясувати його. (Тут Магбуб описав екстер’єр коня і зовнішність офіцера.) Ось що потрібно передати цьому офіцерові: «Родовід білого жеребця цілком встановлено». Так він дізнається, що ти прийшов від мене. Тоді він скаже: «Які у тебе докази?» А ти відповіси: «Магбуб Алі дав мені докази».

— І все це заради білого жеребця? — реготнувши, промовив Кім, і очі його загорілися.

— Цей родовід я тобі зараз передам... на свій лад, та ще на додачу вилаю тебе гарненько. — Позаду Кіма промайнула чиясь тінь; пройшов ремигаючи верблюд. Магбуб Алі підвищив голос. — Аллах! Чи ж ти єдиний жебрак у місті? Твоя мати померла. Твій батько помер. У всіх вас одне і те ж саме! Ну, гаразд, — він повернувся, буцімто пошукати на підлозі позаду себе, і жбурнув хлопчикові шматок м’якої, жирної мусульманської перепічки.

— Іди, переночуєте із моїми конюхами — і ти, і твій Лама. Завтра я, може, знайду для тебе роботу.

Кім вислизнув і, стиснувши перепічку зубами, знайшов у ній, як і очікував, шматочок цигаркового паперу, загорнутий в церату, і три рупії сріблом — надзвичайна щедрість. Він усміхнувся і запхав у свою шкіряну ладанку гроші та папірець. Лама, чудово нагодований магбубовими балті, вже спав у кутку однієї зі стаєнь. Кім, сміючись, улігся поруч із ним. Він знав, що робить послугу Магбубові Алі, і ні на мить не повірив у байку про родовід жеребця.

Але Кім не підозрював, що Магбуб Алі, відомий як один із найбільших пенджабських торговців кіньми, багатий і заповзятливий купець, чиї каравани проникали в найглухіші закапелки далеких країн, був записаний в одній із секретних книг Індійського Розвідувального Управління під шифром С.25.1.Б. Два-три рази на рік С.25-й посилав до Управління невелику доповідь, доволі зухвалу, але надзвичайно цікаву і зазвичай (зміст її підтверджувався донесеннями Р.17-го і М.4-го) цілком достовірну. Це були відомості про всілякі глухі гірські князівства, мандрівників-неанглійців, а також про торгівлю зброєю — одним словом, то була дрібка із тієї величезної маси «отриманої інформації», на основі якої діє індійський уряд. Однак нещодавно п’ятеро можновладних князів-союзників, яким зовсім не слід було вступати між собою в союз, були повідомлені однією доброзичливою північною державою про те, що різні новини просочуються з їхніх областей у Британську Індію. Тоді їхні прем’єр-міністри сильно стривожилися і повелися згідно зі своїми східними звичаями. У числі інших вони запідозрили зухвалого червонобородого гендляра, чиї каравани по черево в снігу пробиралися їхніми землями. Принаймні, караван Магбуба вистежили і під час спуску з гір двічі обстріляли; причому люди Магбуба приписали напад трьом невідомим негідникам, які, можливо, були найняті саме з цією метою. Тому Магбуб утримався від шкідливого для здоров’я перебування в Пешаварі та без зупинок пройшов до Лагора, де, знаючи своїх одноплемінників, очікував розвитку цікавих подій.

Магбуб Алі мав при собі дещо таке, що йому не хотілося зберігати бодай на годину довше, ніж це було необхідно, а саме: шматочок ретельно і багаторазово складеного паперу, обгорненого в церату, — непідписане повідомлення, без адреси, з п’ятьма мікроскопічними дірочками, проколотими шпилькою на одному з кутиків, — повідомлення, що найскандальнішим чином видавало з головою п’ятьох князів-союзників, дружню північну державу, пешаварського банкіра-індуса, бельгійську фірму, що виробляє зброю, і великого напівнезалежного мусульманського правителя одного південного князівства. Це повідомлення було доставлене Р.17-м, і Магбуб, отримавши його за перевалом Дора, віз папірець далі замість Р.17-го, який із незалежних від нього причин не міг покинути свій наглядовий пост. Динаміт здавався чимось цілком безневинним порівняно з цим донесенням С.25-го, і навіть уродженець Сходу зі східним уявленням про цінність часу розумів: чим скоріше воно потрапить у належні руки, тим краще. Магбуб нітрохи не мав бажання померти насильницькою смертю, бо там, за кордоном, у нього висіли на руках дві-три незавершені родові помсти, а по їх закінченні він мав намір почати мирне життя більш-менш доброчесного громадянина. Із часу свого приїзду два дні тому він не виходив за ворота караван-сараю, але абсолютно відкрито розсилав телеграми: в Бомбей, де тримав у банку трохи грошей, у Делі, де його молодший компаньйон і родич продавав коней агенту одного раджпутанського князівства, і в Амбалу, звідки якийсь англієць настирливо вимагав родовід якогось білого жеребця. Базарний писар, який володів англійською, складав чудові телеграми на кшталт: «Крейтон. Банк Лоурел. Амбала. Кінь арабської породи як повідомлялося. Шкодую затримку родоводу, який перекладаю». І пізніше за тією ж адресою: «Вельми прикра затримка. Родовід перешлю». Своєму молодшому компаньйонові в Делі він телеграфував: «Лутуфу Уллі. Переслав телеграфом дві тисячі рупій ваш рахунок банк Лачмана Нарайна». Все це були звичайні при веденні торгових справ телеграми, але певні зацікавлені сторони знов і знову обговорювали кожну з них, перш ніж записка потрапляла на вокзал, куди їх носив дурнуватий балті, що дозволяв усім охочим переглядати їх по дорозі.

Коли, за образним висловом Магбуба, він закаламутив води стеження палицею обережності, Кім раптово постав перед ним, немов небесний посланець, і, будучи настільки ж рішучим, наскільки нерозбірливим у засобах, Магбуб Алі, звичний корис-татися з будь-якої нагоди, негайно залучив його до справи.

Мандрівний Лама і хлопчик-слуга низької касти могли, щоправда, привернути до себе увагу, але в Індії, країні паломників, ніхто їх ні в чому не запідозрив би та, головне, не схотів би пограбувати. Він знову звелів подати гарячого вугіллячка для кальяну і взявся обмірковувати становище. Якщо трапиться найгірше і хлопчик потрапить у біду, папір все одно нікого не видасть. А сам він на дозвіллі поїде до Амбали і, трохи ризикуючи знову втрапити у підозру, усно передасть своє донесення кому слід.

Проте донесення Р.17-го було головним у всій справі; якби воно зникло, вийшла б велика неприємність. Але бог великий, і Магбуб Алі відчував, що на даний час зробив усе, що міг. Кім єдиний на світі ніколи йому не збрехав. Це слід було б розцінювати як фатальний недолік Кіма, якби Магбуб не знав, що іншим людям Кім, у своїх інтересах або заради магбубових вигод, міг брехати, як справжній уродженець Сходу.

Тоді Магбуб попрямував через весь караван-сарай до Брами Гарпій, жінок, що підводять собі очі й ловлять чужинців. Не без зусиль він викликав ту саму дівчину, про яку мав підстави думати, що вона була близькою приятелькою безбородого кашмірського пандіта, котрий підстерігав простодушного балті з телеграмами. Це був вельми безглуздий вчинок, бо він і вона, всупереч закону пророка, стали пити запашну настоянку; Магбуб набрався по вінця, брами його вуст розверзлися, і він у сп’янінні став переслідувати Квітку Втіхи, поки не звалився, як сніп, посеред подушок; а тут Квітка Втіхи разом із безбородим кашмірським розумакою якнайретельніше обшукали його з голови до ніг.

Десь о тій самій годині Кім почув тихе човгання кроків у спорожнілій кімнаті Маг-буба. Гендляр дивним чином залишив двері незамкненими, а його люди святкували повернення до Індії, частуючись цілою баранячою тушею від магбубових щедрот. Пещений молодий джентльмен, уродженець Делі, зі зв’язкою ключів, яку Квітка зняла з пояса байдужого торговця, обшукав кожен окремий ящик, тюк, килимок і сакву з майна Магбуба ще ретельніше, ніж Квітка й учений індус обшукали їх власника.

— Я думаю, — з досадою говорила Квітка десь за годину пізніше, спираючись округлим ліктем на хроплячу тушу Магбуба, — що він всього-навсього афганський торгаш, свиня, у якого в голові лиш коні та жінки. Може, звичайно, що він і відіслав це, якщо було що відсилати.

— Ні, річ, що стосується П’яти князів, мала би лежати біля самого його чорного серця, — сказав пандіт. — А там нічого не було?

Делієць, увійшовши, засміявся і поправив свій тюрбан.

— Я обшукав підошви його капців, поки Квітка обшукувала його одяг. Це не та людина, це інший. Я мало що пропускаю при огляді.

— Вони не говорили, що це неодмінно той самий чоловік, — заклопотано промовив пандіт. — Вони казали: пильнуйте, чи це той чоловік, бо наші радники стривожені.

— Північні області кишать конярами, як старий халат вошами. Там торгують і Сікандар-Хан, і Нур-Алі-Бег, і Фарух-Шах, — всі отамани кафілів [караванів], — сказала Квітка.

— Вони поки не приїхали, — мовив пандіт. — Тобі ще доведеться їх заманити згодом.

— Тьху! — з глибокою відразою мовила Квітка, штовхаючи голову Магбуба з колін. — Як же важко дістаються мені гроші! Фарух-Шах — справжній ведмідь. Алі-Бег — вбивця, а старий Сікандар-Хан... ойй! Ну, ідіть! Я тепер спати буду. Ця свиня не ворухнеться до світанку.

Коли Магбуб прокинувся, Квітка заповзялася вичитувати йому про гріх пияцтва. Азіат, перехитривши ворога, і оком не моргне, але Магбуб Алі був на межі того, щоб видати себе, коли прокашлявся, затягнув на собі пояс і, похитуючись, вийшов назовні під досвітні зірки.

— Що за хлоп’яча витівка! — сказав він собі. — Уже ж наче кожне пешаварське дівчисько вдавалося до такого! Але зроблено було непогано. Господь знає, скільки ще трапиться на шляху людей, що одержали наказ помацати мене... мабуть, навіть і ножем. Виходить, що хлопчиськові треба вирушати в Амбалу... і то залізницею, бо ж лист терміновий. А я залишуся тут, буду доглядати за Квіткою і дудлити вино, як гендляр-афганець.

Він зупинився біля комірчини, що була поруч із його власною. Купцеві люди спали мертвим сном. Серед них не виявилося ні Кіма, ні Лами.

— Вставай! — він смикнув одного зі сплячих. — Куди пішли ті, що лежали тут вчора ввечері, Лама і хлопчик? Нічого не пропало?

— Ні, — буркнув чоловік, — той недоумкуватий дідусь встав після других півнів, кажучи, що піде в Бенарес, і хлопчик його забрав.

— Прокляття Аллаха на всіх невірних, — спересердя мовив Магбуб і, буркочучи собі в бороду, поліз у свою комірчину.

Але насправді то Кім розбудив Ламу — Кім, який, притуливши око до дірки від сучка, у дерев’яній перегородці, бачив, як делієць обшукував ящики. Це був не простий злодій, раз він перебирав листи, рахунки й сідла, не грабіжник, якщо просовував ножа під підошви Магбубових капців і так ретельно обмацував шви сакв. Кім хотів було здійняти тривогу, протяжним криком ч-о-о-р! ч-о-о-р! [Злодій!] — уночі це піднімає на ноги весь караван-сарай — але, придивившись уважніше, прикрив рукою ладанку та зробив відповідні висновки.

— Либонь, це він по той буцімто кінський родовід, — сказав собі хлопчик, — про ту штуку, що я везу в Амбалу. Краще нам негайно забиратися звідси. Ті, що мацають сумки ножами, можуть і животи ножами помацати. Напевно, за цим ховається жінка. Гей! Гей! — шепнув він Ламі, що спав неглибоким сном. — Ходімо. Пора... пора їхати в Бенарес.

Лама слухняно встав, і вони, як тіні, вислизнули з караван-сараю.

Розділ 2

Закрийте рота жартунам,

Бо піде димом фіміам

І дасть відпущення гріхам

Всіх, хто прийде в Камакуру.

Вони увійшли у схожий на фортецю вокзал, темний на передсвітанні; електричні ліхтарі горіли тільки на товарному дворі, де кишіла робота із великих хлібних перевезень Північної Індії.

— Це робота дияволів! — вигукнув Лама і відскочив назад, приголомшений глибоким гучним мороком, мерехтінням рейок між кам’яними платформами і плетивом балок над головою. Він стояв у гігантській кам’яній залі, підлога якої, здавалося, була вимощена трупами в саванах; це були пасажири третього класу, які взяли квитки ввечері й тепер спали в залах очікування. Мешканцям Сходу всі години в добі здаються однаковими, і пасажирський рух регулюється у відповідності з цим.

— Сюди-бо і приходять вогненні вози. За цією діркою, — Кім показав на квиткову касу, — стоїть людина, яка дасть тобі папірець, щоб доїхати до Амбали.

— Але ми їдемо в Бенарес, — нетерпляче заперечив Лама.

— Однаково. Нехай хоч у Бенарес. Скоріше — вона підходить!

— Візьми цей гаманець.

Лама, який насправді звик до потягів менше, ніж стверджував, здригнувся, коли поїзд, що вирушав на південь о 3.25 ранку, із гуркотом підійшов до вокзалу. Сплячі прокинулися, і вокзал наповнився шумом і криками, вигуками продавців води і ласощів, окриками місцевих поліцейських і пронизливим вереском жінок, які збирали свої кошики, дітей та чоловіків.

— Це — поїзд, тільки по-їзд. Сюди він не дійде. Почекай.

Здивований надзвичайною простодушністю Лами (який віддав йому капшучок, повний рупій), Кім попросив квиток до Амбали і сплатив за нього. Заспаний касир, буркочучи, викинув квиток до найближчої станції, за шість миль від Лагора.

— Ні, — заперечив з усмішкою Кім, розглянувши квиток, — із сільськими ця штука, мабуть, пройде, але я живу в Лагорі. Спритно придумав, шановний. Тепер давай квиток до Амбали.

Шановний, насупившись, видав потрібний квиток.

— Тепер інший, до Амрітсара, — сказав Кім, який не збирався тринькати гроші Магбуба Алі на такі необдумані речі, як плата за проїзд до Амбали.

— Коштує стільки-то. Здачі стільки-то. Я знаю все, що стосується поїздів... Ні один йогі ще так не потребував чели, як ти, — весело заявив він спантеличеному Ламі. — Якби не було мене, то вони викинули б тебе в Міянь-Мірі. Ходи сюди! Пішли! — він повернув гроші, залишивши собі лише по одній анні з кожної рупії, заплаченої за квиток до Амбали — то були його комісійні, незмінні азійські комісійні.

Біля відчинених дверей переповненого вагону третього класу Лама затупцював.

— Чи не краще піти пішки? — нерішуче промовив він. Огрядний ремісник-сикх вистромив назовні бородате обличчя.

— Боїться він, чи що? Не бійся! Пам’ятаю, я сам раніше боявся поїзда. Заходь! Цю штуку уряд влаштував.

— Я не боюся, — сказав Лама. — А у вас знайдеться місце для двох?

— Тут і для миші місця не вистачить, — зойкнула дружина заможного хлібороба-бжатііндуїстського віросповідання з багатого Джаландхарського округу.

У наших нічних поїздах менше порядку, ніж у денних, де дуже строго стежать, щоб чоловіки та жінки не сідали до одного вагону.

— О, мати мого сина, ми можемо знайти місце, — промовив її чоловік у синій чалмі. — Візьми дитину. Це, бач, свята людина.

— Я вже й так стонадцять клунків на руках тримаю! Може, запросиш його сісти до мене на коліна, безстиднику? Від чоловіків тільки цього й дочекаєшся! — вона озирнулася навкруги, очікуючи співчуття. Повія з Амрітсара, що сиділа біля вікна, пирхнула з-під хустки.

— Заходь! Заходь! — крикнув жирний лихвар-індус із загорнутою в тканину лічильною книгою під пахвою і додав з єлейною посмішкою: — Треба бути добрим до бідняків.

— Ага, за сім відсотків на місяць під заставу ненародженого теляти, — промовив молодий солдатик-догра, що їхав на південь у відпустку. Всі розсміялися.

— Він піде до Бенареса? — запитав Лама.

— Звичайно. Інакше навіщо нам їхати в ньому? Заходь, а то залишимося, — кричав Кім.

— Дивіться! — зойкнула амрітсарська дівуля. — Він ніколи не їздив у поїзді. О, дивіться!

— Ні, допоможіть, — промовив хлібороб, простягаючи велику смагляву руку і затягуючи Ламу. — От і добре, батьку.

— Але... але... я сяду на підлозі. Сидіти на лавці суперечить правилам, — говорив Лама. — До того ж у мене від цього ноги судомить.

— Я кажу, — почав лихвар, підтискаючи губи, — що немає жодного праведного закону, якого ми не порушили б через ці по-їзди. Приміром, ось ми сидимо тут із людьми всіх каст і племен.

— Еге, і з найнепристойнішими безсоромницями, — додала його дружина, суплячись на амрітсарську дівицю, що стріляла оченятами молодому найманцеві.

— Я ж казав: треба було нам їхати підводою, — кивнув чоловік, — тоді б ми й грошей трохи зберегли.

— Авжеж, і щоб за дорогу на харчі витратити вдвічі більше заощадженого. Про це вже говорено і переговорено десять тисяч разів!

— Ще б пак, і десятьма тисячами язиків, — пробурчав він.

— Уже якщо нам, бідним жінкам, і поговорити не можна, так нехай нам допоможуть боги! Ох! Він, здається, з тих, що не повинні дивитися на жінку і відповідати їй. — Лама, стримуваний своїми звичаями, не звертав на неї ні найменшої уваги. — А учень теж із таких?

— Ні, матінко, — випалив Кім, — якщо жінка красива, а головне — милосердна до голодного.

— Відповідь жебрака, — сміючись, відказав сикх. — Сама винна, сестро!

Кім благально склав руки.

— Куди ви їдете? — запитала жінка, простягаючи йому половину перепічки, вийнятої із зашурганого згортка.

— До самого Бенареса.

— Ви, мабуть, лицедії? — висловив припущення молодий солдат. — Мо’ покажете нам якісь фокуси, щоби збавити час? Чого цей жовтий чоловік не відповідає?

— Бо він святий, — зверхньо виголосив Кім, — і думає про речі, які для тебе заховані.

— Це можливо. Ми, лудхіанські сикхи, — він розкотисто виголосив ці слова, — не забиваємо собі голови богослів’ям. Ми б’ємося.

— Син брата моєї сестри служить наїк [капралом] у цьому полку, — спокійно мовив ремісник-сикх. — У них там є роти з догрів.

Солдат зиркнув на нього, бо догри — іншої касти, ніж сикхи, а лихвар захихотів.

— Для мене всі однакові, — сказала дівчина з Амрітсара.

— Ще б пак, — уїдливо пирхнула дружина хлібороба.

— Та ні ж, але всі, хто служать урядові зі зброєю в руках, складають, так би мовити, єдине братство. Братство касти — це одне, але крім цього, — вона боязко озирнулась навкруги, — єдність палтана — полку, чи не правда?

— У мене брат у джатському полку, — сказав хлібороб. — Догри — хороші люди.

— Принаймні, сикхи твої дотримувалися такої думки, — промовив солдат, який сидів у кутку, суплячись на старого. — Саме так думали твої сикхи, коли дві наші роти прийшли їм на допомогу в Пірзай-Коталі; вісім афрідійських знамен стирчали тоді на гребені. Ще й трьох місяців відтоді не минуло.

Він розповів про воєнні дії на кордоні, під час яких догрські роти лудхіанських сикхів добре себе показали. Амрітсарська дівуля всміхнулася; вона розуміла, що оповідач прагне її схвалення.

— Ой, леле! — вигукнула дружина хлібороба, коли солдат закінчив. — Значить, їхні села були спалені, а малі діти лишилися без притулку?

— Вони глумилися з наших убитих. Після того як ми, солдати сикхського полку, провчили їх, вони заплатили велику данину. Ось як усе це було... Це Амрітсар, чи що?

— Ага, і тут проколюють наші квитки, — сказав лихвар, нишпорячи у себе за поясом.

Ліхтарі блідли при світлі зорі, коли контролер-метис почав обхід. На Сході, де люди ховають свої квитки по всяких незвичайних місцях, перевірка квитків тягнеться довго. Кім показав свій квиток, і йому веліли виходити.

— Але я їду до Амбали, — засперечався він, — я їду з цим святим чоловіком.

— Можеш їхати хоч у Джаханум, мені то що? Цей квиток тільки до Амрітсара. Пішов геть!

Кім вибухнув зливою сліз, запевняючи, що Лама йому батько і мати, що він, Кім, опора його похилого віку і що Лама помре без його допомоги. Весь вагон напосідався на контролера, щоб той змилувався (особливе красномовство проявив лихвар), але контролер витягнув Кіма на платформу. Лама кліпав очима: він не міг второпати, що відбувається, а Кім іще голосніше ридав за вікном вагона.

— Я дуже бідний. Батько мій помер, мати померла. О люди добрі, якщо я тут залишуся, хто буде доглядати за цим дідом?

— Що... що це таке? — повторював Лама. — Він повинен їхати в Бенарес. Він повинен їхати зі мною разом. Він мій чела. Якщо треба заплатити...

— О, помовч, — прошепотів Кім. — Хіба ми раджі, щоб кидатися добрим сріблом, коли люди навколо такі милосердні?

Амрітсарська дівиця вийшла, захопивши свої клунки, і Кім спрямував на неї уважний погляд. Він знав, що подібні жінки зазвичай щедрі.

— Квиток, маленький квиточечок до Амбали, о володарко сердець! — вона розсміялася. — Невже і ти не милосердна?

— Святий чоловік прийшов із Півночі?

— Він прийшов здалеку, з найдальшої Півночі, з гір, — вигукнув Кім.

— Тепер на Півночі сніг лежить у горах між соснами. Моя матір була родом із Кулу. Візьми собі квиток. Попроси його благословити мене.

— Десять тисяч благословень, — заверещав Кім. — О, свята людино! Жінка подала нам милостиню, жінка із золотим серцем, так що я зможу їхати разом із тобою. Я побіг за квитко-ом.

Дівиця глянула на Ламу, який машинально вийшов на платформу слідом за Кімом. Він нахилив голову, щоб не дивитися на неї, і забурмотів щось по-тибетському, коли вона проходила повз у юрбі.

— Як заробила — так і розпустила, — злісно промовила дружина хлібороба.

— Вона надбала заслугу, — заперечив Лама. — Безсумнівно, це була черниця.

— У одному Амрітсарі тисяч десять таких черниць. Іди назад, старий, а то по-їзд піде без тебе, — прокричав лихвар.

— Вистачило не лише на квиток, але і на трішки їжі, — повідомив Кім, стрибаючи на своє місце. — Тепер їж, святий чоловіче. Дивись! День наступає.

Золоті, рожеві, шафранові, червоні курилися ранкові тумани над пласкими зеленими рівнинами. Увесь багатий Пенджаб відкривався у полиску яскравого сонця. Лама злегка відхилявся назад від мерехтіння телеграфних стовпів.

— Велика швидкість цього потягу, — сказав лихвар із поблажливою усмішкою. — Ми від’їхали від Лагора далі, ніж ти встиг би пройти за два дні. Увечері приїдемо до Амбали.

— Але звідти ще далеко до Бенареса, — втомлено мовив Лама, жуючи запропоновані Кімом перепічки. Усі пасажири порозв’язували свої клунки і взялися снідати. Потім лихвар, хлібороб і солдат натоптали собі люльки і заповнили вагон задушливим, міцним димом; вони спльовували і кашляли з насолодою. Сикх і дружина хлібороба жували листя бетелю, Лама нюхав тютюн і перебирав вервицю, а Кім, схрестивши ноги, посміхався, радіючи приємному відчуттю повного шлунку.

— Які у вас у Бенаресі є річки? — несподівано запитав Лама, звертаючись до всього вагона загалом.

— У нас є Ганг, — відповів лихвар, коли підгигикування замовкло.

— А ще які?

— Які ж іще, крім Гангу?

— Ні, я мав на увазі таку собі Річку Зцілення.

— Це і є Ганг. Хто скупається в ньому, очиститься і піде до богів. Я тричі здійснював паломництво до Гангу, — він гордо оглянувся довкола.

— Тобі це на користь, — сухо сказав молодий сипай, і сміх мандрівників упав на лихваря.

— Очиститися... щоби повернутися до богів, — пробурмотів Лама, — і знову обертатися в круговороті життя, будучи, як і раніше, прив’язаним, до Колеса! — він роздратовано похитав головою. — Але, може, тут помилка. Хто ж спочатку створив Ганг?

— Боги. Якої ж ти віри? — запитав лихвар, збитий із пантелику.

— Я дотримуюся Закону, вседосконалого Закону. То, значить, боги сотворили Ганг? Що це були за боги?

Весь вагон у подиві дивився на нього. Ніхто не розумів, як це хтось може не знати про Ганг.

— Який... який в тебе бог? — запитав, нарешті, лихвар.

— Слухайте! — мовив Лама, перекладаючи вервицю з однієї руки в іншу. — Слухайте, бо я буду говорити про нього! Слухай, о народе гінді!

Він почав розповідати історію владики Будди мовою урду, але, захоплений своїми думками, перейшов на тибетську і став наводити монотонні тексти з однієї китайської книги про життя Будди. М’які, віротерпимі люди благоговійно дивилися на нього. Вся Індія кишить святими, які бурмочуть проповіді незнайомими мовами; фанатиками, ураженими й охопленими вогнем релігійного завзяття; мрійниками, базіками і ясновидцями. Так було від початку часів і так буде до кінця.

— Гм! — почав солдат із полку лудхіанських сикхів. — У Пірзай-Коталі поруч із нами стояв мусульманський полк і в ньому служив якийсь їхній жрець, — пригадується мені, він був наїк, — так от, коли на нього находило, то він пророкував. Але бог береже всіх божевільних. Начальство багато попускало цій людині.

Лама, згадавши, що перебуває в чужій країні, знову перейшов на урду.

— Послухайте розповідь про Стрілу, яку Владика наш випустив із лука, — сказав він. Це значно більше відповідало смакам присутніх, і вони з цікавістю вислухали його розповідь.

— А тепер, о народе гінді, я йду шукати цю Річку. Чи не можете ви вказати мені шлях, бо всі ми, і чоловіки, і жінки, живемо у злі?

— Ганг, тільки Ганг змиває гріхи, — прокотилося по всьому вагону.

— Однак у нас у Джаландгарі теж добрі боги, це вже ж так, — сказала дружина хлібороба, визираючи з вікна. — Дивіться, як вони благословили збіжжя.

— Обійти всі річки в Пенджабі — чимале діло, — промовив її чоловік. — Із мене вистачить і тієї річки, яка покриває моє поле хорошим намулом, і я дякую Бхумі, богині родючості, — він пересмикнув вузлуватим бронзовим плечем.

— Ти думаєш, наш Владика заходив аж так далеко на північ? — спитав Лама, звертаючись до Кіма.

— Можливо, — заспокійливо відповів Кім, випльовуючи на підлогу червоний сік бетелю.

— Останнім із великих людей, — авторитетно промовив сикх, — був Сікандар Джалкарн [Олександр Македонський]. Він вимостив вулиці Джаландгара і побудував велику водойму близько Амбали. Бруківка тримається аж до сьогодні, і водойма теж вціліла. Я ніколи не чув про твого бога.

— Відрости собі волосся і говори на пенджабі, — жартівливо звернувся молодий солдатик до Кіма, цитуючи північну приказку. — Цього достатньо, щоби стати сикхом.

Однак він сказав це не дуже голосно.

Лама зітхнув і заглибився у себе. Він здавався темною безформною масою. Коли серед загальної розмови наступали паузи, чулося низьке монотонне гудіння: «Ом Мані Падме Хум! Ом Мані Падме Ом!» — і стукіт дерев’яних чоток.

— Це стомлює мене, — сказав він нарешті. — Швидкість і стукіт стомлюють мене. Крім того, мій чело, чи не пропустили ми нашу Річку?

— Тихенько, тихенько, — говорив Кім, — хіба Річка не поблизу Бенареса? А ми ще далеко від цього місця.

— Але якщо наш Владика був на Півночі, так, може, це одна з тих річок, через які ми переїжджали?

— Я не знаю.

— Але ти був посланий мені, — був ти мені посланий, чи ні? За ті заслуги, які я надбав там, у Сач-дзені. Ти прийшов через гармати, дволикий... і подвійно вбраний.

— Мовчи. Тут не можна говорити про ці речі, — зашепотів Кім. — Один я був там. Подумай — і ти згадаєш. Тільки хлопчик... хлопчик-індус... біля великої зеленої гармати.

— Але хіба там не було англійця з білою бородою, святої людини серед священних зображень, який сам укріпив мою віру в Річку Стріли?

— Він... ми... пішли в Аджаб-Ґхер, в Лагорі, щоб там помолитися богам, — пояснив Кім оточуючим, які, не криючись, прислухалися до них. — І сагиб із Будинку Чудес говорив із ним, — так, це істинна правда, — як із братом. Він дуже свята людина, родом здалеку, з-за гір. Відпочинь! У належний час ми приїдемо до Амбали.

— Але моя Річка... Річка мого Зцілення?

— І тоді, якщо схочеш, ми пішки підемо шукати цю Річку. Так, щоб нічого не пропустити, жодного найменшенького струмочка на полях.

— Але в тебе свій власний пошук? — Лама випростав спину від задоволення, що так ясно все пам’ятає.

— Так, — підтвердив Кім, аби не сперечатися. Хлопчик був зовсім щасливий тим, що кудись їде, жує бетель і бачить нових людей у великому доброзичливому світі.

— Це був Бик, Червоний Бик, який прийде, щоб допомогти тобі й повести тебе... куди? Я забув. Червоний Бик на зеленому полі, чи не так?

— Ні, він нікуди мене не відведе, — сказав Кім. — То я просто казку тобі розказав.

— Що таке? — дружина хлібороба нахилилася вперед, і браслети на руках її збряз-нули. — Або ви обоє сни бачите? Червоний Бик на зеленому полі, який понесе тебе на небо... так, чи що? Це було видіння? Хто-небудь це віщував? У нас у селі, за містом Джаландгаром, є червоний бик, і він пасеться, де хоче, на найзеленіших наших полях!

— Оце дай тільки жінці бабину казку, а ткачикові — листок і нитку — і вони понаплітають усяких чудес, — сказав сикх. — Усі святі люди бачать видіння, а їхні учні ходять слідом і теж навчаються такого.

— Адже це був Червоний Бик на зеленому полі? — повторив Лама. — Можливо, що в якомусь із колишніх життів своїх ти надбав заслугу, і Бик прийде, щоб винагородити тебе.

— Ні, ні... це мені просто казку розповіли... напевно, жартома. Але я буду шукати Бика навколо Амбали, а ти будеш шукати свою Річку і відпочинеш від стукоту поїзда.

— Можливо, Бик знає, що він посланий вказати шлях нам обом, — із дитячою надією промовив Лама. Потім він звернувся до присутніх, вказуючи на Кіма: — Він тільки вчора був посланий мені. Я думаю, що він не від світу цього.

— Бачила я багато жебраків і святих, але такого йогі з таким учнем іще не бачила, — похитала головою жінка.

Чоловік її легенько торкнув себе пальцем по лобі та всміхнувся. Але, коли Лама взявся за їжу, всі вони стали пропонувати йому найкраще, що у них було.

І нарешті, втомлені, сонні та запилюжені, мандрівники прибули на вокзал міста Амбала.

— Ми приїхали сюди у справах одного позову, — сказала дружина хлібороба Кіму. — Ми зупинимося у молодшого брата двоюрідної сестри мого чоловіка. На подвір’ї знайдеться місце для тебе і твого йогі. А що, він... він благословить мене?

— О, святий чоловіче! Жінка із золотим серцем хоче дати нам притулок на ніч. Ця південна країна — країна милосердя. Згадай, як нам допомагали з самого ранку.

Лама, благословляючи жінку, нахилив голову.

— Пускати в будинок молодшого брата моєї двоюрідної сестри всяких марнотратників... — почав чоловік, закидаючи на плече важку бамбукову палицю.

— Молодший брат твоєї двоюрідної сестри досі винен двоюрідному братові мого батька частину грошей, витрачених на весілля дочки, — різко сказала жінка. — Нехай він спише з цього боргу вартість їхнього прожитку. Йогі ж буде просити милостиню.

— Ще б пак, я прошу милостиню для нього, — підтвердив Кім, прагнучи насамперед знайти нічліг для Лами, з тим щоб самому відшукати англійця для Магбуба Алі і звільнитися від родоводу білого жеребця.

— А тепер, — сказав він, коли Лама влаштувався у внутрішньому дворі заможного індуїстського будинку, позаду військового селища, — я ненадовго піду, щоб... щоб... купити на базарі їжі. Не виходь назовні, поки я не повернуся.

— Ти повернешся? Ну ти ж точно повернешся? — старий схопив його за руку. — І ти повернешся в тому ж самому образі? Хіба зараз уже пізно йти шукати Річку?

— Надто пізно і занадто темно. Заспокойся, подумай, як далеко ти вже від’їхав — на цілих сто миль від Лагора.

— Так, а від мого монастиря ще далі. Овва! Світ великий і страшний.

Кім вислизнув назовні й пішов геть. Ніколи ще настільки непомітна фігурка не носила на своїй шиї власну долю і долю десятків тисяч інших людей. Вказівки Магбуба Алі майже не залишали сумнівів у тому, де саме знаходиться будинок англійця; якийсь грум, доправляючи хазяйську двоколку з клубу додому, остаточно його запевнив. Залишалося тільки розшукати самого цього чоловіка, і Кім, прослизнувши через садову огорожу, сховався в буйних заростях трави поблизу веранди. Будинок виблискував вогнями, і слуги рухалися в ньому поміж накритих столів, заставлених квітами, кришталем і сріблом. Незабаром із будинку, мугикаючи якусь мелодію, вийшов англієць, одягнений в чорний костюм і білу сорочку. Було надто темно, щоб розгледіти його обличчя, і Кім, за жебрацьким звичаєм, вирішив випробувати старий виверт.

— Покровителю бідних! — чоловік обернувся на голос. — Магбуб Алі говорить...

— Ха! Що каже Магбуб Алі? — він і не глянув на мовця, тож Кім упевнився, що той знає, про що мова.

— Родовід білого жеребця повністю встановлений.

— Які на те докази? — англієць перейшов до шпалери з троянд уздовж алеї.

— Магбуб Алі дав мені ось цей доказ, — Кім жбурнув у повітря скручений клаптик паперу, і він упав на доріжку поруч із чоловіком, який наступив на нього ногою, побачивши, що з-за рогу виходить садівник. Коли слуга пішов, він підняв папірець, кинув на землю рупію — Кім почув дзвін металу — і покрокував до будинку, жодного разу не оглянувшись. Кім швидко підняв монету; втім, незважаючи на умови свого виховання, він був справжнім ірландцем і вважав срібло найменш важливим елементом усякої гри. Чого він завжди хотів, так це наочно дізнаватися про результати своїх дій; тому, замість того, щоб вислизнути геть, він ліг у траву і поплазував до будинку.

Він побачив — індійські бунгало відкриті з усіх боків — що англієць, повернувшись у розташовану за рогом веранди тісну гардеробну кімнату, що слугувала також і кабінетом, завалену паперами і портфелями, сів читати послання Магбуба Алі. Обличчя його, яскраво освітлене гасовою лампою, змінилося і потемніло, і Кім, як і кожен жебрак, звиклий стежити за виразом облич, зауважив це.

— Вілле! Вілле, любий! — пролунав жіночий голос. — Іди до вітальні. Вони ось-ось приїдуть.

— Вілле! — знову пролунав голос п’ять хвилин по тому. — Він приїхав. Я чую, як солдати їдуть по алеї.

Той вискочив назовні без капелюха, а в цей час біля веранди зупинилося велике ландо, слідом за яким їхали чотири тубільних кавалеристи, і з нього вийшов високий чорнявий чоловік, прямий, як стріла. Попереду йшов молодий офіцер, який люб’язно посміхався. Кім лежав на животі, майже торкаючись високих коліс. Господар і чорнявий незнайомець обмінялися двома фразами.

— Звичайно, сер, — швидко промовив молодий офіцер. — Все має зачекати, якщо справа стосується коня.

— Ми затримаємося не більше, ніж на двадцять хвилин, — сказав Кімів знайомець. — А ви будьте за господаря, забавляйте гостей і всяке таке.

— Звеліть одному із солдатів зачекати, — сказав високий чоловік, і обидва вони пройшли до гардеробної, а ландо поїхало геть. Кім бачив, як їхні голови схилилися над посланням Магбуба Алі, і чув їхні голоси: один — тихий і шанобливий, а інший — рішучий і різкий.

— Ідеться не про тижні, а про дні, мало не про години, — мовив старший. — Я давно вже на це чекав, але оця штука, — він ляснув по записці Магбуба Алі, — вирішує справу. Здається, у вас сьогодні обідає Ґроґан?

— Так, сер, і Маклін теж.

— Чудово. Я сам поговорю з ними. Справа, звичайно, буде повідомлена Раді, але за таких умов, гадаю, ми маємо право діяти негайно. Попередьте Піндську і Пешаварську бригади. Це внесе плутанину в літній графік, але тут уже нічого не поробиш. Ось що виходить, якщо їх відразу ж не провчити гарненько. Восьми тисяч, мабуть, вистачить.

— Як щодо артилерії, сер?

— Я пораджуся з Макліном.

— То, значить, війна?

— Ні, каральна експедиція. Коли тебе зобов’язують дії твого попередника...

— Але, можливо, С.25-Й збрехав?

— Він підтверджує донесення іншої особи. По суті, вони ще шість місяців тому показали кігті. Але Девеніш стверджував, що є шанси на мир. Звичайно, вони скористалися цим, щоби зміцнити свої сили. Негайно надішліть ці телеграми — новий шифр, не старий — мій і Вортона. Не думаю, що нам потрібно змушувати дам чекати на нас довше. Усе решту ми обговоримо за післяобідньою сигарою. Я не сумнівався, що так і буде. Це не війна, а каральна експедиція.

Коли кавалерист від’їхав, Кім пробрався до задньої половини будинку, де він, спираючись на свій лагорський досвід, сподівався отримати їжу та інформацію. Кухня кишіла збудженими кухарчуками, один з яких копнув його.

— Ай, — верескнув Кім, прикидаючись зарюмсаним, — я тільки прийшов помити тарілки, щоби мене за це нагодували.

— Вся Амбала сюди відрядилася за тим самим. Забирайся геть! Вони зараз суп їдять. Ти думаєш, що нам, слугам сагиба Крейтона, потрібна чужа допомога при великому обіді?

— А це дуже великий обід? — запитав Кім, косуючи на страви.

— Ще б пак! А головний гість не хто інший, як сам Джанго-лат-сагиб. [Головнокомандуючий].

— Хо! — видав Кім гортанний вигук подиву. Він довідався про все, що хотів, і, коли кухарчук відвернувся, пішов геть.

— І вся ця метушня, — сказав він собі, за своїм звичаєм думаючи мовою гінді, — відбувається через родовід якогось коня. Магбубові Алі треба було би повчитися брехати у мене. Кожного разу, як я передавав доручення, вони стосувалися жінок. Тепер — чоловіків. Тим краще. Високий чоловік сказав, що вони пошлють велику армію карати когось... кудись туди... Звістки підуть у Пінд і Пешавар. І гармати будуть. Треба мені було підповзти ближче. Новини важливі!

Повернувшись, він побачив, що молодший брат двоюрідної сестри хлібороба у всіх подробицях обговорює сімейну тяжбу разом із хліборобом, його дружиною та кількома приятелями, а Лама дрімає. Після вечері хтось передав йому кальян, і Кім відчував себе майже чоловіком, посмоктуючи гладенький чубук із кокосової шкаралупи; він висунув ноги назовні, під світло місяця, і час від часу тулив до розмови своїх п’ять копійок. Господарі були з ним надзвичайно люб’язні, бо дружина хлібороба розповіла їм, що йому привидівся Червоний Бик і що він, імовірно, зійшов з іншого світу. Крім того, Лама був предметом великої та побожної цікавості.

Пізніше зайшов домашній жрець, старий віротерпимий сарсатський брамін, і, само собою зрозуміло, завів богословський диспут із метою справити враження на все сімейство.

Звичайно, в питаннях віри всі тримали сторону жерця, але Лама був гостем і новою людиною. Його м’яка доброта, вражаючі китайські цитати, що лунали, як заклинання, викликали у присутніх захват, і в цій доброзичливій атмосфері він, розквітлий, як лотос Бодгісатви, взявся розповідати про своє життя у великих Сач-дзенських горах, життя, яке провадив до того моменту, коли, за його власними словами, «підвівся, щоби шукати просвітління».

Потім з’ясувалося, що в дні його мирського, суєтного життя він був майстром зі складання гороскопів, і домашній жрець попросив його описати свій метод. Кожен із них називав планети іменами, які інший зрозуміти не міг, і показував пальцем вгору на великі зірки, що пливли у мороці. Хазяйські діти без перешкод смикали Ламину вервицю, а сам Лама, зовсім забувши про звичай, який забороняє дивитися на жінок, розповідав про вічні сніги, про зсуви, завалені проходи, віддалені скелі, де люди знаходять сапфіри і бірюзу, і про ту чудесну дорогу, яка перетинає гори і врешті-решт доходить до самого Великого Китаю.

— Якої ти про нього думки? — запитав тихенько хлібороб, відводячи жерця убік.

— Свята людина, воістину свята людина. Боги його — не боги, але стопи його стоять на Шляху, — відповів той. — А його способи складання гороскопів, хоча не з твоїм розумом братися до цього, мудрі та точні.

— Скажи мені, — ліниво промовив Кім, — чи знайду я свого Червоного Бика на зеленому полі, як мені було обіцяно?

— Що ти знаєш про годину свого народження? — запитав жрець, надимаючись від гонору.

— Я народився між першими і другими півнями, в першу ніч травня.

— Якого року?

— Не знаю, але в годину, коли я вперше скрикнув, у Шрінагарі, що знаходиться в Кашмірі, почався великий землетрус.

Про це Кім чув від своєї виховательки, а вона, своєю чергою, від Кімбола О’Гари. Землетрус відчувався в Північній Індії і в Пенджабі, від нього довгий час вели лік рокам.

— Ай! — захвилювалася одна з жінок. Ця обставина підтверджувала надприродне походження Кіма. — Здається, дочка такого-то народилася того самого дня.

— її мати народила своєму чоловікові чотирьох синів за чотири роки — всі чарівні хлопчики! — вигукнула дружина хлібороба, що сиділа в тіні, віддалік.

— Жодна людина, що володіє цією наукою, — сказав домашній жрець, — не забула, в яких домах перебували планети тієї ночі. — Він почав щось креслити на курній землі двору. — Ти маєш право не менше, ніж на половину Дому Бика. Що саме тобі пророкували?

— Настане день, — почав Кім, у захваті від справленого враження, — і я буду звеличений Червоним Биком на зеленому полі, але спочатку прийдуть двоє людей, які все підготують.

— Так, так завжди буває на початку видіння. Густа темрява повільно прояснюється, і ось входить хтось із мітлою, щоби приготувати місце. Потім починається видіння. Ти говориш, двоє людей? Так, так. Сонце, покинувши Дім Бика, входить у Дім Близнюків. Звідси двоє людей із пророцтва. Тепер поміркуємо... Принеси-но мені прутика, малий.

Звівши брови, він креслив, стирав і знову креслив на запиленій землі таємничі знаки, на подив усіх, крім Лами, який, будучи дуже тактовним, не дозволяв собі втручатися. Через півгодини жрець із бурчанням відкинув прутик.

— Хм! Ось що говорять зірки: через три дні прийдуть двоє людей, щоб усе підготувати. За ними ітиме Бик, але над усім цим — знак війни та озброєних людей.

— У нашому вагоні, коли ми їхали з Лагора, справді був солдат із полку лудхіанськх сикхів, — простодушно мовила дружина хлібороба.

— Ні! Озброєні люди; багато сотень. Який у тебе зв’язок із війною? — запитав жрець у Кіма. — Твій знак — червоний і гнівний знак війни, яка от-от повинна початися.

— Ні, ні, — серйозно заперечив Лама, — ми шукаємо миру і нашу Річку, — і тільки.

Кім посміхнувся, згадавши про підслухані ним розмови в гардеробній кімнаті. Зірки справді були до нього прихильні. Жрець стер ногою гороскоп.

— Більше я нічого не бачу. Через три дні до тебе прийде Бик, хлопчику мій.

— А моя Річка? Річка? — благав Лама. — Я сподіваюся, що Бик обох нас поведе до Ріки.

— На жаль, що стосується чудодійної Річки, брате мій, — відповів жрець, — то такі речі трапляються не часто.

На ранок, хоча їх і переконували залишитися, Лама наполіг на тому, щоби піти. Кіму дали великий клунок із доброю їжею і мало не три анни міддю на подорожні витрати, і всі, мовлячи безліч напутніх благословень, дивилися, як обидва подорожніх ідуть на південь у досвітніх сутінках.

— Шкода, що ці люди і подібні до них не можуть звільнитися від Колеса, — сказав Лама.

— Ну, ні, якби тільки лихі, злі люди залишилися на землі, то хто давав би нам притулок і їжу? — зауважив Кім, весело ступаючи зі своєю ношею на спині.

— Он там струмочок. Давай подивимося, — сказав Лама і, зійшовши з курної дороги, пішов полем, де нарвався на цілісіньку зграю бродячих собак.

Розділ 3

Гей, гласе кожної Душі,

За дзвоном слідом поспіши,

І Девадаттин суд верши,

На леготі з Камакури.

Позаду них сердитий селянин розмахував бамбуковою палицею. Це був зеленяр із касти араїнів [садівників], який вирощував овочі та квіти для Амбали. Кім добре знав це поріддя.

— Отака людина, — сказав Лама, не звертаючи уваги на собак, — нечемна з незнайомцями, нездержлива на слова і немилосердна. Хай його поведінка буде тобі пересторогою, мій учню.

— Хо, безсовісні жебраки! — репетував селянин. — Ану геть! Забирайтеся!

— Ми йдемо, — відповів Лама зі спокійною гідністю, — ми йдемо з цих немилосердних полів.

— А, — промовив Кім, глибоко зітхаючи, — якщо твій наступний урожай загине, нарікай на свій власний язик.

Чоловік збентежено почовгав капцями по землі.

— Вся округа кишить жебраками, — почав він, ніби вибачаючись.

— А чому ти вирішив, що ми будемо просити у тебе милостиню, о, малі? — кольнув його Кім, вживши звертання, яке найменше подобається базарним продавцям овочів. — Ми хотіли тільки поглянути он на ту річку, за полем.

— Авжеееж — річка! — пирхнув чоловік. — З якого ж ви міста з’явилися, якщо не вмієте розпізнати проритого каналу? Він тягнеться прямо, як стріла, і я плачу за воду стільки, наче це розплавлене срібло. Отам, далі, рукав річки. Але якщо вам хочеться пити, то я можу вам дати води... і молока теж.

— Ні, ми підемо до Річки, — сказав Лама, крокуючи далі.

— Молока та їжі, — пробурмотів чоловік, дивлячись на дивну високу постать. — Мені не хочеться накликати біду на себе чи на свій урожай. Але в теперішній важкий час стільки жебраків вештається...

— Зауваж собі це, — звернувся Лама до Кіма, — багряний туман гніву спонукав його вимовити грубі слова. Але заледве полуда спала йому з очей, як він став чемним і доброзичливим. Хай будуть благословенні його поля. Стережися занадто поспішно судити про людей, о хліборобе!

— Я зустрічав святих, які прокляли би все твоє добро, від каменів довкола вогнища до самого хліва, — сказав Кім присоромленому чоловікові. — Ну, хіба він не мудрий і не святий? А я — його учень!

Задерши носа до неба, він із великою самоповагою крокував через вузенькі польові межі.

— Немає гордості, — почав Лама трохи перегодом, — немає жодної гордості у тих, які йдуть Серединним Шляхом.

— Але ж ти сказав, що він — низької касти і нечема.

— Про низьку касту я не говорив, бо як може бути те, чого насправді немає? Згодом він спокутував свою нечемність, і я забув про образу. Крім того, він, так само, як і ми, прив’язаний до Колеса Всього Сущого, але не йде шляхом звільнення, — Лама зупинився біля малого потічка, що біг серед полів, і став розглядати вибитий копитами берег.

— Ну, а як же ти впізнаєш ту свою Річку? — запитав Кім, сідаючи навпочіпки в тіні високих заростей цукрової тростини.

— Коли я знайду її, на мене, безумовно, зійде просвітлення. Але я відчуваю — це не те місце. О найменший із потоків, якби ти міг сказати мені, де тече моя Річка! Але будь благословенний вже за те, що запліднюєш ці поля!

— Диви! Диви! — Кім перескочив на його бік і шарпнув старого назад. Жовто-коричнева стрічка вислизнула з-попід пурпурових шелестких стеблин на берег, потягнулася до води, напилася і завмерла — здоровенна кобра з нерухомими розплющеними очима.

— Нема в мене палиці, патика немає у мене, — проговорив Кім. — Я добуду якогось — і переб’ю їй спину.

— Чому? Вона на Колесі, як і ми, живе то вгору, то вниз, дуже далеко від визволення. Велике зло мала скоїти душа, щоб її пожбурили в таке тіло.

— Я ненавиджу всіх змій, — сказав Кім. Жодний тубільний вишкіл не вгамує жах білої людини перед Змієм.

— Хай собі проживає своє життя! — клубок біля води засичав і розгорнув каптура. — Хай прийде чимскоріше твоє визволення, брате! — спокійно правив своєї Лама. — Чи не знаєш чи часом, де моя Річка?

— Я ще ніколи не бачив такого, як ти, — прошепотів приголомшений Кім. — Тебе що, кожна змія розуміє?

— Хто зна? — він пройшов на відстані фута від піднятої голови кобри. Голова лягла між запилюженими кільцями.

— Ну, пішли! — кинув Лама через плече.

— Цур, не я, — сказав Кім. — Я обійду.

— Гайда, вона тобі не зашкодить.

Кім мить вагався. Лама підтримав його, пробубнівши якусь китайську цитату, Кім подумав, що то закляття. Відтак послухався — і перестрибнув потічок, а змія, дійсно, знаку на те не подала.

— Я ще ніколи не бачив такої людини, — Кім витер піт із чола. — А тепер, куди ми йдемо?

— Це тобі треба визначитися. Я старий, і чужинець, зайшов далеко від своїх країв. Якби отой по-йізд не наповнював мою голову гуркотом барабанів диявола, я би їхав у ньому в Бенарес... Але так ми можемо проминути мою річку. Давай знайдемо іншу.

І весь той день вони тинялися з краю в край по місцині, де добре оброблена земля дає три, а то й чотири врожаї на рік, по полях цукрової тростини, довгої білої редьки і ноль-колю (капусти кольрабі), звертаючи убік до кожного проблиску води, хвилюючи собак і сонні полуденні села. Лама відповідав на шквал запитань із незворушною простотою: вони шукають Річку, Річку чудесного Зцілення. Якби ж бодай хто знав той потік?

Іноді чоловіки сміялися, але частіше слухали історію до кінця, пропонуючи мандрівникам місце в тіні, молоко та їжу. Жінки завжди були добрі, а маленькі діти, як і діти у всьому світі, були по черзі то сором’язливими, то надокучливими.

Вечір застав їх на відпочинку під чільним деревом у малому поселенні із земляними хатинками, де вони теревенили зі старостою, доки худоба поверталася додому з пасовиськ, а жінки лаштували пізню вечерю. Вони вийшли за смужки городів довкола голодної Амбали й опинилися серед розлогих ланів зеленого збіжжя.

Староста був сивобородий і привітний старий, звичний розважати незнайомців. Він витягнув рівне дерев’яне ліжко для Лами, поставив перед ним теплу, щойно приготовану їжу, запропонував йому люльку, і коли в сільському храмі завершилася церемонія, послав по тамтешнього жерця.

Кім розповідав старшим дітям байки про величину і красу Лагора, залізничні подорожі та подібні міські цікавинки, в той час як чоловіки говорили про своє повільно, як їхня худоба жувала жуйку.

— Я не можу оце второпати, — сказав нарешті староста до жерця, — про що він торочить?

Лама саме завершив свою історію і сидів, мовчки перебираючи вервицю.

— Він Шукач, — відповів жрець. — На землі повно таких. Пам’ятаєте, той, що приходив ото минулого місяця — факір із черепахою?

— Так, але той чоловік мав право і підставу, йому сам Крішна з’явився у видінні й обіцяв рай без спалення на вогнищі, якщо він піде у Праяг. А ця людина не прагне до жодного з богів, про яких я знаю.

— Він старий, він прийшов здалеку, і він божевільний, — відповів гладенько поголений жрець. — Слухай мене, — повернувся він до Лами. — За три коси [шість миль] на захід пролягає великий колісний шлях до Калькутти.

— Але мені треба в Бенарес — у Бенарес.

— І в Бенарес також. Він перетинає всі потоки на цей бік Гінду. Тепер я тобі кажу так, святий чоловіче, відпочивай тут до завтра. Потім рушайте Дорогою (він мав на увазі Великий колісний шлях) і випробовуйте кожен потічок, що його перетинає; бо, як я розумію, чеснота твоєї Річки не залягає у якійсь заплаві чи закруті, а є по всій її довжині. Тоді, якщо буде на те воля твоїх богів, ти вже певно що знайдеш своє звільнення.

— Це добре сказано, — Лама глибоко перейнявся планом. — Ми почнемо завтра, і хай на тебе зійде благословення за те, що ти показав моїм старим ногам таку близьку дорогу.

Насамкінець він промугикав мелодійну китайську приповістку. Це вразило навіть жерця, а староста злякався було злих чарів; але дивлячись на просте, жваве обличчя Лами, ніхто не міг довго тримати сумніву.

— Ти не бачиш мого чели? — спитав Лама, видобуваючи свого висушеного гарбузика з тютюном — він мав відповісти гостинністю на гостинність.

— Я бачу і чую, — староста покосував оком туди, де Кім теревенив із дівчинкою в синьому, яка саме підкладала тріскучі колючки в багаття.

— Він теж шукає своє. Не річку, але Бика. Так, Червоний Бик на зеленому полі колись піднесе його для пошани. Мені здається, він трохи не зовсім від цього світу. Він був посланий мені зненацька для допомоги у моєму пошуку, його звати Друг Усього Світу.

Жрець усміхнувся:

— Агов, Друже Всього Світу, — вигукнув він через завісу їдкого диму, — ти хто?

— Учень цього святого, — відказав Кім.

— Він каже, що ти бут [дух].

— А бути їдять? — підхопив гру Кім. — Бо я голодний.

— Це не жарт! — вигукнув Лама. — Один астролог у тому місті, назву якого я забув...

— У такому собі місті Амбалі, де ми спали минулої ночі, — прошепотів Кім до жерця.

— Ага, то була Амбала? Він розклав гороскоп і заявив, що мій чела має знайти те, що шукає, упродовж двох днів. А що там він говорив про значення зірок, Друже Всього Світу?

Кім відкашлявся і поглянув на сільських сивобородих дідів.

— Моя зірка означає війну, — бундючно відповів він.

Хтось засміявся з маленької обшарпаної постаті, що підпирала цегляний підмурок під головним деревом. Там, де місцеві вже б полягали, біла кров Кіма змушувала його стояти на ногах.

— Ага, війна, — відповів він.

— Оце пророцтво! — прогуркотів низький голос. — Уздовж кордону завжди точиться війна, я знаю...

Це був старий, висохлий чолов’яга, що служив у часи Повстання як місцевий офіцер новоствореного кавалерійського полку. Уряд дав йому гарний наділ у селі, і хоча запити його синів, які вже й самі поставали сивобородими офіцерами, відчутно похитнули його статки, він досі вважався впливовою людиною. Англійські чиновники, навіть начальники округів звертали з головної дороги, щоб його відвідати; у таких випадках він одягав стародавню форму і виструнчувався, як шомпол.

— Але це має бути велика війна — війна восьми тисяч.

Голос Кіма пронизливо злітав над зненацька набіглим натовпом, на подив самому мовцеві.

— Червоні мундири чи наші власні полки? — різко запитав старий, неначе звертався до рівні. Його тон викликав у людей повагу до Кіма.

— Червоні мундири, — поволі відказав Кім. — Червоні мундири й гармати.

— Але, але астролог ні слова не сказав про це, — збуджено белькотів Лама, хапнувши зопалу добрячу понюшку тютюну.

— Але я знаю. Слово прийшло до мене, учня цього святого. Спалахне війна — війна восьми тисяч червоних мундирів. їх приведуть із Пінді й Пешавара. Це точно.

— Хлопчик чув базарні розмови, — сказав жрець.

— Але він завжди був при моєму боці, — сказав Лама. — Як це він знає, а я — ні?

— З нього вийде розумний фіґляр, коли старий помре, — пробурмотів жрець до старости. — Що це за новий трюк?

— Знак. Дай мені знак, — прогримів раптом старий солдат. — Якби мала бути війна, мої сини сказали б мені.

— Коли все буде готово, синам твоїм скажуть, не сумнівайся. Але то довгий шлях: від твоїх синів до людини, в чиїх руках усі ці речі.

Кім розпалився. Гра нагадала йому передачу листів, коли заради кількох пайсів він робив вигляд, що знає більше, ніж насправді. Але тепер він грав задля важливіших речей — азарту і відчуття влади. Він вдихнув глибше і продовжив:

— Старий, дай ти мені знак. Хіба підлеглі можуть наказувати виступати восьми тисячам червоних мундирів, та ще й із гарматами?

— Ні, — відповів старий, і знову так, ніби вони з Кімом були рівні.

— А ти знаєш, хто він — Той, хто віддає наказ?

— Я бачив його.

— А впізнав би знову?

— Я знаю його відтоді, як він був лейтенантом в Топхані [артилерії].

— Високий чоловік. Високий чоловік із чорним волоссям, який ходить отак?

Кім зробив кілька кроків жорсткою, дерев’яною ходою.

— Ая! Але це будь-хто міг бачити.

Натовп затамував подих іще від початку їхньої розмови.

— Це правда, — сказав Кім. — Але я скажу більше. Подивіться сюди. По-перше, високий чоловік ходить отак. Тоді він міркує отак, — Кім провів пальцем собі по лобі та вниз, до кута щелепи. — А тоді отак пересмикує пальці. А тоді пхає собі капелюха під ліву пахву.

Кім показав рух і стояв, як лелека.

Старий охнув і вражено замовк, а натовп здригнувся.

— Так, так, так. Але що він робить, коли збирається віддати наказ?

— Він потирає шкіру на потилиці — отак. Тоді опускає один палець на стіл, і трохи чмихає носом, отак. А потім він каже так: «Звільнити такий-то полк. Викликати такі-то гармати».

Старий підвівся, завмер і віддав честь.

— Утім, — Кім перекладав місцевою говіркою слова, які він чув у гардеробній в Амбалі. — Утім, говорив він, ми повинні були зробити це давно. Це не війна, це каральна операція. Пффф!

— Досить. Я вірю. Я бачив його таким у диму боїв. Бачив і чув. Це він!

— Я не бачив диму, — Кімів голос уподібнився до наспівного бурмотіння ворожки з узбіччя. — Я бачив це в темряві. Спершу прийшов чоловік, щоби внести ясність. Потім вершники. Потім він стояв у колі світла. Далі все було, як я вже сказав. Старий, я говорив правду?

— Так, це він. Я вже не маю жодних сумнівів, що це він.

Натовп зробив довгий, тремкий вдих, дивлячись поперемінно то на старого, який досі пильно слухав, то на обдертого Кіма у багряних сутінках.

— Чи ж я не казав, чи ж я не казав, що він із іншого світу!? — гордо вигукнув Лама. — Він Друг Усього Світу. Він Друг Зірок!

— Принаймні, нас це не стосується, — вигукнув чоловік. — О ти, молодий провіснику, який має дар завжди при собі, у мене є корова з червоно-чорними плямами. Може, вона сестра твого Бика, звідки я знаю...

— Хіба мене це обходить? — сказав Кім. — Мої Зірки не мають діла до твоєї худоби.

— Ні, але вона дуже хвора, — втрутилася жінка. — Скажи мені, чи вона оклигає?

Якби Кім був звичайним хлопчиком, він би продовжив гру; але не можна тринадцять років прожити в Лагорі, знати всіх факірів із боку воріт Таксалі, і не знати при цьому людської природи.

Жрець збоку подивився на хлопчика трохи вороже і гірко всміхнувся.

— Хіба немає жерця на селі? Я ж наче бачив одного великого жерця саме зараз! — вигукнув Кім.

— Ая... — почала жінка.

— Але ти і твій чоловік сподівалися вилікувати корову, вилікувати за жменьку дякую.

Постріл влучив: то була пара визнаних у селі скупердяїв.

— Це недобре — дурити храми. Віддайте телятко власному жерцеві, і, якщо боги ваші не розгнівалися назавжди, корова дасть молока протягом місяця.

— А ти майстер до жебрів, — схвально промуркотів жрець. — І мастак із сорокарічним досвідом не втнув би краще. Звісно, це ти збагатив старого?

— Трохи борошна, трохи вершкового масла і жменька кардамону, — відповів Кім, спалахнувши від похвали, але все ще обережно. — Хіба з цього розбагатієш? І ти ж бачиш, що він божевільний. Але принаймні, з ним я вивчаю дорогу.

Він знав, як поводилися і говорили між собою факіри при воротах Таксалі, і скопіював кожну інтонацію їхніх безсовісних учнів.

— Його пошук — це правда чи машкара? Це може бути й скарб.

— Та він із глузду з’їхав сто разів. Ото й усе, що там є.

Тут підскочив старий солдат і запитав, чи не погодиться Кім у нього переночувати. Жрець радив йому погодитися, але наполягав на тому, що честь розважати Ламу належить храмові, на що Лама простодушно усміхнувся. Кім перевів погляд з одного на другого і зробив власні висновки.

— Де гроші? — прошепотів він, відкликавши старого у темряву.

— У мене на грудях. Де ж іще?

— Віддай мені. Тихо і швидко віддай мені.

— Але чому? Тут немає квитка, щоб купити.

— Я тобі чела, чи ні? Хіба я не бережу твої старі ноги по шляхах? Віддай мені гроші, та на світанку я поверну їх тобі.

Він запхав руку Ламі за пазуху і витяг гаманець.

— Ну так, то й так, — покивав головою старий, — це великий і жахливий світ. Я ніколи не знав, що у ньому живе так багато людей.

Наступного ранку жрець був у дуже поганому настрої, а Лама здавався цілком щасливим. Кім же провів цікавезний вечір зі старим, який дістав кавалерійський меч і, вклавши його на сухі коліна, розповідав про Повстання і про молодих капітанів, які вже тридцять років лежали у могилах, аж поки Кім не заснув.

— Звичайно, повітря в цій країні добре, — сказав Лама. — Я сплю сторожко, як і всі старі люди, але від учорашнього вечора проспав, як убитий, аж доки геть розвидніло. Я й досі трохи причмелений.

— Випий гарячого молока, — сказав Кім, який не раз виручав такими засобами знайомих курців опіуму. — Настав час знову вийти на дорогу.

— Довга дорога, що перетинає всі річки Гінду, — весело сказав Лама. — Ходімо. Але як ти думаєш, чело, віддячити б нам цим людям, особливо жерцеві, за їхню велику доброту? Вони справді добрі, хоч і парасти [язичники], але, може, в інших життях вони здобудуть просвітлення. Дати рупію на храм? Там усередині всього лише каменюка, пофарбована у червоне, але ми маємо розпізнавати доброту людського серця.

— Святий чоловіче, ти коли-небудь подорожував наодинці? — Кім глипнув зненацька гостро, як одна з тих індійських ворон, що клопочуться по полях.

— Звісно, дитино: від Кулу до Патханкота, де помер мій перший чела. Коли люди були добрі до нас, ми їх обдаровували, і всі люди у Горах добре до нас ставилися.

— У Гінді все інакше, — сухо відказав Кім. — їхні боги багаторукі й зловорожі. Облиш їх.

— Я тебе трохи проведу, Друже Всього Світу, тебе і твого жовтого чоловічка, — сказав старий солдат, трюхикаючи на худющому клишоногому поні сільською вулицею у ранковій імлі. — Минулої ночі фонтани пам’яті так розворушили моє висохле серце, що це було як благословення для мене. Справді, пахне війною на кордоні. Я чую цей запах. Дивись! Я узяв свій меч.

Він сидів, цибатий, на малій тваринці, з великим мечем при боці, тримав руку на руків’ї та люто вдивлявся уздовж полів ген на північ.

— Скажи мені знову, як він показав у твоєму видінні? Ходи сідай позаду мене. Тварина повезе обох.

— Я учень цього святого, — сказав Кім, коли вони остаточно вийшли за сільські ворота. Жителі, здавалося, майже шкодували, що гості вже йдуть, але прощання жерця було холодним і відстороненим. Він витратив дрібку опіуму на людину, яка зовсім не мала грошей.

— Добре сказано. Я не звик до святих людей, але повага — це завжди добре. Немає тепер ніякої поваги, навіть тоді, коли комісар-сагиб приходив до мене. Але чому той, чия зірка веде його до війни, має йти за святою людиною?

— Але ж він святий, — щиро сказав Кім. — Справді, і в розмовах, і у вчинках — святий. Він не схожий на інших. Я ніколи такого не бачив. Ми не якісь ворожки, жонглери або жебраки.

— Ти-то ні, я ж бачу. Але я не знаю, що то за один з тобою. Хоча крокує він добре.

Перша ранкова свіжість спонукала Ламу йти сягнистими, мов верблюд, легкими кроками. Він поринув у медитацію, механічно клацаючи вервицею.

Розбита коліями сільська дорога вела їх, вигинаючись по рівнині між великими темно-зеленими манговими гаями. На сході танули в імлі обриси засніжених вершин Гімалаїв. Уся Індія працювала в полі: чувся скрип колодязних коліс, галайкання орачів і воронячий галас. Навіть поні ожив і мало не рушив учвал, коли Кім поклав руку на шкіряне стремено.

— Я шкодую, що не дав рупію на храм, — сказав Лама, діставшись до останньої, вісімдесят першої намистини у вервиці.

Старий солдат щось прогарчав собі у бороду, так що Лама вперше зауважив його присутність.

— Ти також шукаєш Річку? — обернувся і поспитав він.

— Зараз новий день, — пролунало у відповідь. — Що треба від річки, крім як напитися на захід сонця? Я прийшов, щоби показати тобі коротку дорогу до Великого Шляху.

— Я пам’ятатиму твою ласку, о доброзичливцю. Але навіщо меч?

Старий солдат зніяковів, як дитина, яку спіймали на уявній грі.

— Меч, — сказав він, тримаючи зброю. — О, це моя забаганка, моя стареча забаганка. Дійсно, є наказ від поліції, щоби жодна людина по всьому Гінді не носила зброї, але, — він повеселішав і ляснув долонею по ефесі, — усі довколишні констебелі мене знають.

— Це недобра забаганка, — сказав Лама. — Яка користь у вбивстві людей?

— Як я знаю — невелика; та якби злих людей не убивали раз-по-раз, то світ не був би такий добрий до беззбройних мрійників. Я це кажу, бо знаю, бо я бачив, як земля на південь від Делі купалася в крові.

— Що то за божевілля тоді було?

— То знають лише боги, які наслали таку кару. Безум охопив усе військо, і вони повстали проти своїх офіцерів. Це було перше зло, але все би обійшлося, якби люди вміли себе стримувати. Та вони вирішили повбивати жінок і дітей сагибів. Тоді прийшли сагиби з-за моря, і жорстоко змусили їх відповісти за вчинене.

— Якісь такі чутки до мене доходили, колись давно. Пригадую, то називали Чорним Роком.

— Як же ти жив, що не знаєш про Рік? Добрі мені чутки! Вся земля знала і тремтіла!

— Наша земля здригалася лише раз — у той день, коли Найдосконаліший отримав Просвітлення.

— Пф! Я бачив, як здригався щонайменше Делі, а Делі — то пуп світу.

— То вони напали на жінок і дітей? Це був поганий вчинок, за який не минути кари.

— Багато хто хотів, але з того вийшло мало користі. Я був тоді в кавалерійському полку. Він збунтувався. З шестисот вісімдесяти шаблюк — скільки, ти думаєш, лишилися вірними? Троє. Одним із них був я.

— Тим паче заслуга.

— Заслуга! У ті дні це не вважалося заслугою! Мої люди, мої друзі, мої брати відвернулися від мене. Вони сказали: «Час англійців минає. Нехай кожен відвоює собі клапоть». Але я говорив із людьми з Собраону, з Чиліанвали, з Мудкі й Фірозешаху. Я сказав: «Переждіть трохи — і вітер зміниться. Немає благословення над тим усім, що діється». У ті дні я їхав сімдесят миль з англійською мем-сагиб і її малям, притороченим мені до луки. (Ого! Ото був кінь для справжнього чоловіка!) Я залишив їх у безпеці й повернувся до офіцера — того єдиного, який не був убитий з наших п’яти. «Дайте мені роботу — сказав я, — бо я тепер вигнанець із-поміж своїх і шабля моя мокра від крові мого двоюрідного брата». «Матимеш — сказав він. — Попереду багато роботи. Коли це безумство скінчиться, почнеться відплата».

— Ага, коли безумство закінчиться — буде відплата, певно? — Лама пробурмотів майже сам до себе.

— У ті дні медалі не роздавали всім підряд, хто випадково чув, як гармата стрельнула. Ні! У дев’ятнадцятьох битвах я був; в шести й сорока кінних сутичках; а дрібних сутичок — і не перелічити. Дев’ять ран на мені; медаль і чотири планки, й орден, бо ж мої капітани, які поставали тепер генералами, згадали про мене, коли було п’ятдесят років царювання Кайсар-і-Гінд і всі землі веселилися. Вони сказали: «Дайте йому орден Британської Індії». Я ношу його тепер на шиї. Крім того, я маю джагір [маєток], подарований мені державою, задарма — мені та моїй родині. Чоловіки тих часів — вони тепер комісари — приїздять до мене дорогою між збіжжям, верхи на високих конях, так, що все село їх бачить. І ми говоримо про давні сутички і раз по раз згадуємо загиблих.

— А що потім? — спитав Лама.

— О, потім вони йдуть, але не раніше, ніж усе село їх побачить.

— А потім що ти будеш робити?

— А потім я умру.

— А потім?

— Нехай боги вирішують. Я їм ніколи не набридав із молитвами, тож не думаю, що й вони мені набридатимуть. Ось подивися: я за своє довге життя помітив: хто вічно втручався до Тих, хто нагорі, зі своїми скаргами, проханнями, плачами і ревами, — тих і закликали мерщій нагору, так, як наш полковник засилав сільських роззяв, які забагато балакали. Ні, я ніколи не втомлював богів. Вони пам’ятатимуть про це, і дадуть мені тихе місце, де я зможу прихилити у затінку списа і чекатиму, щоби вітати своїх синів. їх у мене аж троє, вони — резальдари — і всі троє майори, служать у полках.

— І вони також прив’язані до Колеса, переходитимуть із життя до життя, від відчаю до відчаю, — стиха мовив Лама, — спекою, неспокоєм гнані за поживою.

— Так, — посміхнувся старий солдат. — Три майори-резальдари у трьох полках. Трохи грають на гроші, але і я такий самий. Вони мають бути добре споряджені; а тепер же коней не беруть так, як колись жінок. Ну, добре, мій маєток може покрити все. А ти як собі думаєш? Це добра земля, та мої люди обманюють мене. Я не знаю, як спитати, окрім, як кінчиком списа. Тьху! Я і сердився, і проклинав їх, а вони вдають, буцім каються, але за моєю спиною — я ж знаю! — кличуть мене беззубою старою мавпою.

— Хіба ти ніколи не хотів чогось іншого?

— Так, так — і тисячу разів! Знову рівну спину і вправне коліно, швидкі руки та гострий зір, і все, що складає єство чоловіка. О, старі часи — хороші дні моєї сили!

— Та сила є слабкість.

— Виявилося, так. Але п’ятдесят років тому я довів би протилежне, — заперечив старий солдат, вганяючи гострий край стремена в худий бік поні.

— Але я знаю Річку великого зцілення.

— Я пив воду з Гангу мало не до водянки. Вона мені дала лише різачку і ніякої сили.

— Це не Ганг. Річка, про яку я знаю, змиває скверну всіх гріхів. Тому, хто дістанеться її протилежного берега, забезпечено звільнення. Я не знаю твого життя, але твоє лице — обличчя людини шляхетної та ввічливої. Ти тримався свого шляху і зберігав вірність тоді, коли це було важко, у той Чорний Рік, про який я тепер пригадую й інші оповіді. Виходь тепер на Серединний Шлях, який веде до звільнення. Слухай Найдосконаліший закон і не ганяйся за мріями.

— Балакай-балакай, діду, — посміхнувся солдат, злегка салютуючи. — Ми всі стаємо базіками у нашому віці.

Лама присів навпочіпки в затінку під манговим деревом, тіні від листя мінилися на його обличчі. Солдат сидів нерухомо на поні, а Кім, переконавшись, що поблизу немає змій, ліг серед покрученого коріння.

На осонні бриніли комахи, туркотіли голуби, з полів долинав дрімотний скрип криниць. Лама заговорив, повільно й виразно. Через десять хвилин старий солдат зісковзнув зі свого поні, — щоб краще чути, як він пояснив, — і намотав повід довкола зап’ястя. Голос Лами уривався, паузи довшали. Кім був зайнятий спостереженнями за сірою білкою. Коли сердита грудочка хутра щільно притислася до гілки й зникла, проповідник і його слухач уже поснули. Коротко стрижена голова старого офіцера схилилася до плеча, Лама відкинувся назад до стовбура за спиною, на тлі якого здавався жовтим, як слонова кістка. Голе дитинча причапало до них, витріщилося, і, кероване якимось миттєвим поривом шаноби, злегенька вклонилося Ламі. А що малюк був маленький і товстий, то беркицьнувся на бік, а Кім засміявся з його розчепірених пухких ніжок. Від переляку й обурення дитинча заверещало вголос.

— Гай-гай! — вигукнув солдат, схоплюючись на ноги. — Що таке? Який наказ?... Це... дитина! А мені наснилося, що тривога. Малюк... маленький... не плач. Хіба я спав? Ой, це ж так нечемно!

— Страшно! Я боюся! — заревів малий.

— Кого ти боїшся? Двох старих і хлопчика? А як же ти будеш вояком, принце?

Лама прокинувся теж, але, не звертаючи уваги на саму дитину, клацнув намистинами вервиці.

— Со це? — спитало дитинча, урвавши вереск. — Я сце такого не бацив. А да’ мені.

— Ага, — усміхнувся у відповідь Лама, тягнучи петельку вервиці за собою на траву:

Це кардамон,

це масло гі,

це просо, перець, жовтий рис —

вечеря це тобі й мені!

Дитинча скрикнуло від радості, вхопивши темні блискучі намистини.

— Ого! — вигукнув старий солдат. — А ти звідки цю пісню знаєш, людино, яка зневажає цей світ?

— Я вивчив її в Патанкоті, сидячи на порозі, — сором’язливо сказав Лама. — Добре бути лагідним із дітками.

— Наскільки я пам’ятаю, перед тим, як нас зморив сон, ти сказав мені, що шлюб і народження дітей затьмарюють істинне світло і стають каменями спотикання на Шляху. Хіба у твоїй країні діти з неба падають? А співати їм пісень — це Шлях?

— Жодна людина не є ідеальною у всьому, — сказав Лама серйозно, підбираючи вервицю. — А тепер біжи до своєї матері, малюче.

— Послухайте-но його! — гукнув солдат до Кіма. — Соромиться, що дитину потішив! А ти був би добрим батьком родини, брате мій. Гей, дитино! — він кинув малюкові пайс. — Льодяники завжди солодкі, — промовив він, а коли маленька постать пострибала собі геть у сонячному промінні, продовжив: — Вони ростуть і стають чоловіками. Свята людино, мені шкода, що я заснув у розпал твоєї проповіді. Прости мене.

— Ми обоє старі, — мовив Лама. — То моя вина. Я заслухався твоєю розмовою про світ і його божевілля, й одна помилка призвела до наступної.

— Послухайте його! Яке лихо твоїм богам із тобою, що ти погрався з дитиною? І пісеньку ти дуже добре заспівав. Підемо далі, а я буду співати тобі пісню про Нікала Сейна під Делі — то стара пісня.

Коли вони вийшли із затінку мангового дерева, високий, пронизливий голос старого задзвенів над полями, як крик, протяжним стогоном він розгорнув історію Нікала Сейна [Ніколсона], — пісню, яку чоловіки донині співають у Пенджабі. Кім був у захваті, а Лама слухав із глибокою цікавістю.

— Ахи! Нікал Сейн мертвий — він за Делі поліг! Списи Півночі, помсту за Нікала Сейна вчиніть, — тремтячим голосом він вивів до кінця, поплескуючи шаблюкою по крупу поні.

— А тепер ми підходимо до Великого Шляху, — сказав він, вислухавши слова похвали від Кіма, поки Лама підкреслено мовчав. — Давно я їздив цією дорогою, але слова твого хлопчика мене розворушили. Дивись, святий чоловіче, Великий Шлях — то хребет всього Гінду. Здебільшого він затінений, як тут, чотирма рядами дерев. Посередині — вимощений шлях — по ньому весь час їздять. Коли ще не було залізних вагонів, сагиби тут по ньому подорожували і туди, й сюди сотнями. Тепер тільки вози та інші таратайки їздять. Ліворуч і праворуч дорога дужче вибита — там їздять важкі підводи із зерном, бавовною, деревиною, кормом для худоби, вапном і шкурами. Людям тут безпечно ходити, бо кожні кілька косів є поліцейська дільниця. Поліція — то злодії й грабіжники (я сам би з радістю їх потрусив із кавалерією — новобранцями під рукою сильного капітана), але принаймні, вони не терплять жодних конкурентів. Тут їздять усі касти й верстви. Дивіться! Брахмани і чамари, банкіри та лудильники, перукарі та баньї (торговці, зазвичай збіжжям), паломники і гончарі — весь світ іде та іде. Це для мене, як річка, із якої мене витягли, наче колоду після повені.

І справді — Великий Шлях був чудовим видовиськом. Він ішов прямо, несучи на собі вільно люд з усієї Індії впродовж півтори тисячі миль — справжня Ріка Життя, якої більше ніде не існує у світі. Вони дивилися на зелені склепіння, плямисті тіні, біле полотно шляху, поцятковане мандрівниками, і двокімнатну будівлю поліцейської дільниці навпроти.

— Хто носить зброю всупереч закону? — вигукнув, сміючись, констебль, побачивши солдатів меч. — Хіба поліції не достатньо, щоби знищити лиходіїв?

— Саме через поліцію я й обзавівся ним, — пролунало у відповідь. — Чи все добре у Гінді?

— Резальдаре-сагибе, все добре.

— Бачиш, я — як та стара черепаха, що вистромляє голову на берег, а тоді ховається знову. Так, це Дорога Гіндостану. Всі люди приходять по цьому шляху...

— Свинячий сину, хіба тобі битий шлях на те зроблений, щоб ти об нього спину чесав? Батько всіх дочок сорому і чоловік десяти тисяч потіпах, матір твоя з дідьком злигалася, бо так її мати вчила! Тітки твої в семи поколіннях безносі! А сестра твоя!.. Чия совина дурість тебе навчила вивернути свої возики через дорогу? Колесо зламалося? Оце зараз матимеш проламану голову, то покладеш їх разом на дозвіллі!

Голос та їдкі виляски батога долинали зі стовпа куряви за п’ятдесят ярдів від них, де зламався якийсь віз. Тонка, висока катхіаварська кобила з розвогненими очима і ніздрями форкаючи вилетіла з тисняви, в той час, як вершник спрямував її через дорогу в гонитві за чоловіком, а той уже тікав геть і волав щосили. Він був високий і сивобородий, сидів на майже знавіснілій тварині, як улитий, і вправно шмагав на скаку свою жертву.

Обличчя старого спалахнуло гордощами:

— Моя дитина! — коротко сказав він і старанно натягнув повід, примушуючи поні гордовито вигнути шию.

— Мене мають бити при поліції? — залементував візник. — Справедливість! Я вимагаю справедливості...

— Я маю спинятися через вереск мавпи, яка вивернула десять тисяч мішків перед носом молодої коняки? Так же можна і зіпсувати кобилу.

— Він каже правду. Він каже правду. Але ж як добре вона слухається вершника, — сказав старий.

Візник сховався під колесами свого воза і звідти погрожував всіляко помститися.

— А міцні хлопці, оці твої сини, — спокійно сказав поліцейський, длубаючись у зубах.

Вершник востаннє добряче шмагонув візника і пустив коня тихим чвалом.

— Мій батьку! — він прогарцював десять ярдів назад і спішився.

Старий умить зіскочив із поні й вони обнялися, як то водиться між батьком і сином на Сході.

Розділ 4

Удача — це також не панна,

а шльондра, найбільша з усіх —

вертка, вередлива, оманна,

невірна в стосунках людських.

В розмові — на іншого зирка,

з побачення — з іншим тіка.

А вирішиш: «Досить!» —

пробачення просить

І смика тебе за рукав.

Щедрою будь, моя

Доле, хоч я не женусь за тобою...

Та я й не тікаю від Долі,

тож хай обдарує любов’ю.

(Замовляння долі)

Далі вони перемовлялися пошепки. Кім зупинився було під деревом, але Лама нетерпляче осмикнув його.

— Ходімо далі. Річки тут немає.

— Овва! Хіба ж ми досі мало пройшли! Наша річка не втече. Потерпи — і він нам щось дасть.

— Це, — зненацька сказав старий солдат, — Друг Зірок. Він приніс мені вчора новину. Йому було видіння, що Сам особисто віддав наказ про війну.

— Гм! — вимовив його син глибоким грудним голосом. — Він наслухався базарних чуток і має з того зиск.

Батько тільки розсміявся:

— Принаймні, він не їздить до мене просити нового бойового коня та боги знають скільки рупій. Полки твоїх братів теж отримали наказ?

— Я не знаю. Я взяв відпустку і мерщій приїхав до тебе, на випадок...

— На випадок, якщо вони побігли поперед тебе циганити. Гравці й марнотратники ви всі! Але ти ще ні разу не ходив до бою верхи. Для цього справді треба доброго коня! А ще путящого слугу і міцного поні для переходів. Ну, подивимося-побачимо...

Він побарабанив пальцями по сідлу.

— Тут не місце для підрахунків, мій батьку. їдьмо до твого дому.

— Хоча б заплати хлопчикові: у мене немає з собою пайса, а він приніс хороші новини. Хо! Друже Усього Світу, попереду — війна, як ти й казав.

— Так, наскільки я знаю, війна, — спокійно зиркнув на них Кім.

— Га? — спитав Лама, перебираючи вервицю; йому кортіло рушити далі.

— Мій учитель не турбує зірки за гроші. Ми принесли пророцтво, ти свідок, ми сповістили його, і тепер ми йдемо, — Кім упер руки в боки.

Зблиснуло проти сонця срібло, яке кинув син, щось собі бурмочучи про жебраків і жонглерів. Це була монета в чотири анни, на неї можна було добре харчуватися протягом кількох днів. Лама, бачачи спалах металу, затуркотів благословення.

— Іди своїм шляхом, Друже Усього Світу, — прогудів старий солдат, повертаючи сухореброго коника. — Уперше на своєму віку я зустрів справжнього пророка, який не служив в армії...

Батько і син повернули разом; старий сидів верхи так само рівно.

Констебль-пенджабець у жовтих лляних шароварах згорбившись притюпав через дорогу. Він бачив, як зблиснули гроші.

— Стій! — скомандував він англійською. — Хіба не знаєте, що існує взяток — дві анни з голови, тобто разом чотири анни, з тих, хто проходить по дорозі? Це наказ сіркара [уряду] і гроші йдуть на висадження дерев й облаштування шляху.

— І животи поліції, — сказав Кім, ухиляючись від простягнутої руки. — Задумайся на хвильку, глиняна твоя макітро. Чи ми сюди з болота вилізли, як та жаба, твій тесть? А ти знаєш, що зробив брат?

— І що ж? Дайте малому спокій, хай розкаже, — вигукнув старший констебль, вельми потішений, бо ж саме вмостився навпочіпки покурити люльку на веранді.

— Він узяв етикетку з пляшки білайті-пані [содової води] і причепив на мосту. А тоді місяць збирав податки з перехожих, кажучи, що то наказ сіркара. Потім прийшли англійці та проломили йому голову. Га, брате, я ворона міська, а не сільська!

Поліцейський знічено відступив, а Кім галайкав йому вслід.

— От хіба був у тебе коли такий учень, як я? — весело вигукнув він Ламі. — За милю від Лагору тебе б уже обглемедали до кісточки, якби я тебе не оберігав.

— Я так собі міркую у голові: часом, що ти — добрий дух, часом — що лихе бісеня, — сказав Лама, злегенька усміхаючись.

— Я твій чела, — відповів Кім і покрокував поруч із ним тією невимовною ходою, якою ходять далекі мандрівці по всьому світу.

— Тепер будемо йти, — пробурмотів Лама, і вони мовчки йшли милю за милею під клацання намистин його вервиці.

Лама звично поринув у роздуми, а от очі Кіма були широко розплющені. На його думку, ця широка, усміхнена ріка життя була значно кращою за тісні, переповнені вулиці Лагора. Щокроку траплялися нові люди та нові враження — касти, які він знав, і геть нові.

Вони зустріли гурт довговолосих, гостро напахчених сансі з кошиками ящірок та іншої нечистої їжі на спинах. Слідом ішли, обнюхуючи їм п’яти, їхні худі собаки. Ці люди трималися свого боку дороги, рухаючись швидко, крадькома, підтюпцем, а всі інші касти розступалися перед ними. Торкнутися сансі означало тяжко осквернитися. За ними по затінку широко крокував нещодавній в’язень. Його негнучкі ноги ще пам’ятали вагу кайданів, однак черево і лискуча шкіра свідчили, що уряд дбає про своїх в’язнів краще, ніж найчесніші люди можуть подбати про себе. Кім добре знав цю ходу і мимохідь передражнив його. Потім пройшов акалі — кудлатий та вирлоокий сподвижник із племені сикхів, вбраний у синю картату одіж своїх одновірців і синій високий тюрбан, обшитий блискучими металевими кружальцями. Він повертався з мандрівки в одне з незалежних князівств, де співав про стародавню славу Халси [назва спільноти племен сикхів] для молодих князьків, випускників коледжу, вбраних у чоботи з високими халявами та білі бриджі у рубчик. Кім був обережний, щоби не дратувати цю людину. Акалі гарячі на вдачу й швидкі на руку. Тут і там їм прямували назустріч або обганяли весело вбрані гурти — люди цілими селами рухалися на якийсь місцевий ярмарок: жінки несли немовлят, посадивши їх собі збоку на стегно, ідучи позаду чоловіків. Старші хлопчики гарцювали верхи на палицях із цукрової тростини, тягнучи за собою грубі латунні модельки локомотивів, із тих, що продаються за півпенні, або пускали старшим у вічі сонячних зайчиків дешевими люстерками. Із першого погляду було видно, хто що купив. І коли ще залишалися сумніви, досить було глянути на жінок, які притуляли одну смагляву руку до іншої, порівнюючи нові браслети з тьмяного скла, привезені з північного заходу. Якісь веселуни ішли повільно, гукаючи одне до одного й зупиняючись, щоб поторгуватися з продавцями солодощів або помолитися перед однією з придорожніх святинь, часом індуїстських, іноді — мусульманських, бо ж ві-ряни нижчої касти обох віросповідань славилися чудовою терпимістю. Суцільна смуга синьої тканини то коротшала, то знову витягувалася, ніби гусінь, у непевних хмарах пилюки, проминаючи сусідів із жвавим квоктанням. Це була зграя жінок із племені чангар, які наймалися по насипах усіх Північних залізниць, куди б їх не призначали. Пласкостопі, грудасті, із сильними кінцівками — синьоспідничний клан носійок землі, які довідалися, що на півночі є робота, та чимдуж квапилися туди. Вони належали до касти, де не рахуються з чоловіками, і йшли, розставивши лікті, вигойдуючи стегнами і рівно тримаючи голови, як і належить жінкам, що звикли носити важке. Трохи пізніше шлюбна процесія вдарила по Великому Шляху музикою і галасом, пахощами нагідок і жасмину, які навіть перебили сморід пилюки. Виднілися й ноші нареченої, червона пляма з блискіток, що поволі просувалися денною спекою, в той час як захеканий поні нареченого завертав урвати жменю із візка з кормом. Отут Кім приєднався до феєрверку добрих віншувань і масних жартів, бажаючи парі, як то кажуть, сто синів та жодної дочки. Ще більша нагода повитріщатися і покричати траплялася тоді, коли проходив жонглер із кількома навченими мавпами або задиханим, кволим ведмедем, або жінка, яка прив’язала до ніг козячі роги і так танцювала на линві, змушуючи коней ворохобитися, а жінок — випускати довгі пронизливі верески від зачудування.

Лама зовсім не підводив очей. Він не помітив ані лихваря, який поспішав на вислозадому поні по свої здирницькі заробітки, ані зграйки галайкуватих, низькоголосих туземних солдатиків, які й у відпустці ходили військовою шерегою, тішилися, що позбулися бриджів, і говорили найогидніші речі найдостойнішим з-поміж зустрічних жінок. Він не помітив навіть продавця води з Гангу, а Кім сподівався, що Лама купить бодай пляшечку цієї дорогоцінної рідини. Але той втупився у землю і йшов неухильно година за годиною; його душа перебувала в іншому місці. Натомість Кім був на сьомому небі від радощів. Великий Шлях у цьому місці проходив по насипу, який захищав від повеней, що сходили взимку з передгір’я; тож вони йшли по величному коридору, споглядаючи всю Індію, чиї простори розгорталися ліворуч і праворуч. Гарно було роздивлятися, як поволі повзуть путівцями мажі, повні зерна та бавовни, запряжені часом кількома парами волів: рип коліс чутно було за милю, вони наближалися, з галасом і вигуками підіймаючись по крутосхилу, і викочували на твердий шлях під лайливий перегук візників. Так само хороше було дивитися на людей, які маленькими барвистими купками — червоними, синіми, рожевими, білими, шафрановими — розкочувалися з дороги у бік своїх сіл, ділилися на ще менші, і вже по двоє-троє котилися далі по рівнині. Кім відчував ці речі, а оскільки йому бракувало слів, щоб описати свої почуття, то він задовольнявся тим, що купував очищену цукрову тростину і смаковито спльовував серцевинку під ноги. Лама тільки нюхав тютюн час від часу, тож Кім кінець кінцем не стерпів:

— Добра ця земля — земля на півдні! — сказав він. — Повітря добре, вода добра. Еге?

— І всі вони прив’язані до Колеса, — відказав Лама. — Прив’язані від роду до роду, і жодному з них не буде вказано Шлях, — Лама зворухнувся і повернувся у цей світ.

— А тепер ми пройшли виснажливий шлях, — вів далі Кім. — Звісно, ми скоро прийдемо до якогось парао [місце відпочинку]. Там і пристанемо? Глянь, сонце вже низько.

— Хто нас прийме на цей вечір?

— Хтось та прийме. У цій країні повно добрих людей. Крім того, — він понизив голос до шепоту, — в нас є гроші.

Натовп густішав у міру того, як вони наближалися до місця відпочинку, що знаменувало кінець денного шляху. Низка яток, де продають дуже просту їжу і тютюн, дровітня, поліцейська дільниця, криниця, кінський жолоб, кілька дерев і витоптана місцина під ними, поцяткована чорними кружалами попелу від старих вогнищ — ото й усе, що знаменує собою парао на Великому Шляху, якщо відкинути однаково голо-днющих жебраків і ворон.

Тим часом сонце вганяло широкі золоті спиці у нижні гілки мангових дерев; довгохвості папуги та голуби поверталися додому сотнями; балакучі «сім сестер» із сіренькими спинками торочили про денні пригоди, вештаючись по двоє-троє взад і вперед майже під ногами у подорожніх; а вовтузіння та бійки у гіллі свідчили, що кажани готові вирушати на нічну варту. Світло враз зіщулилося в одній точці, забарвивши на мить обличчя й колеса возів, і бичачі роги у червону, як кров, барву. Тоді запала ніч, міняючи дотик повітря, вкриваючи край низьким вечірнім туманом, немов блакитним серпанком, легким, як павутинка, і несучи гострі й виразні запахи деревного диму та худоби, і гарний дух пшеничних перепічок, спечених у попелі. Вечірній патруль квапливо вийшов із поліцейської станції зі значущими кахиканнями та повторними настановами; червона жарина деревного вугілля миготіла обіч дороги у чашці візникової хукки [кальян], а Кімові очі тимчасом механічно споглядали останній проблиск сонця на мідних щипцях.

Життя парао було дуже схожим на життя караван-сараїв у Кашмірі, тільки у зменшених масштабах. Кім поринув у щасливий азіатський хаос, який, якщо ви тільки дасте йому час, принесе вам усе, що потрібно простій людині.

Бажань у нього було небагато. Оскільки Лама не мав кастових докорів сумління, то їм би згодилася уже готова їжа з найближчої ятки, але заради форсу Кім купив кілька сухих пляцків із кізяку для вогнища. Довкола поміж вогниками багать вешталися чоловіки, гукаючи про олію, чи зерно, чи солодощі, чи тютюн, штовхаючи один одного у черзі до криниці; серед чоловічих голосів із запнутих віконець візків долинали виски і хихотіння жінок, яким заборонялося показувати обличчя.

Тепер освічені тубільці дотримуються думки, що коли їхнє жіноцтво кудись їде (а мандрують вони чимало), то краще відвезти їх швидко по залізниці в окремому зачиненому купе; і цей звичай поширюється. Але завжди є старовіри, що дотримуються прабатьківських звичаїв, і до всього того завжди є старі жінки, ще затятіші від чоловіків, які наприкінці своїх днів їдуть на прощу. Зів’ялі та непривабливі, вони не проти за певних обставин трохи відхилити запинало. Після довгого відмежування, упродовж якого вони чудово давали лад тисячам справ зовнішнього світу, такі втішаються суєтою і переполохом у відкритій дорозі, збіговиськами біля святинь і нескінченними можливостями попліткувати із собі подібними вдовицями. Не одна багатостраждальна сім’я радіє, коли гостроязика та свавільна стара паніматка розважається мандрівкою Індією в такий спосіб, адже паломництво — богоугодна справа. Відтак по всій Індії — і в найвіддаленіших місцях, і в найбільш людних, ви знайдете гурт сивих слуг, які про людське око опікуються старою пані, сяк-так заслоненою завісками у двоколісному возикові, запряженому волами. Такі люди поводяться статечно та стримано, тож коли європеєць або тубілець із вищої касти опиниться поруч, вони притьмом огорнуть свою підопічну всіма можливими пересторогами. Але при звичайній випадковій зустрічі під час паломництва жодних застережних заходів не вживається. Старенька, зрештою, теж людина, і живе, щоб дивитися на життя.

Кім зауважив, що на парао з’явився розцяцькований ратх — сімейний візок із вишитою заслоною на два куполи, схожий на двогорбого верблюда. Вісім чоловіків складали його почет, і двоє з восьми були озброєні іржавими шаблями — певна ознака того, що вони супроводжують знатну особу, бо ж прості люди зброї не носять. З-поза заслони дедалі гучніше лунало невпинне квоктання скарг, наказів, кпинів і таких слів, які європейцеві видалися б лайкою. Вочевидь, та жінка звикла керувати.

Кім критично роздивився супровід. Половина з них були тонконогі сивобороді орії з півдня. Другу половину складали горяни у повстяних шапках, закутані у плащі. Це поєднання вже промовляло саме за себе, навіть якби він і не почув їхні безупинні суперечки. Старенька їхала на південь у гості до багатого родича, імовірно зятя, який вислав назустріч охорону на знак поваги. Горяни були її одноплемінниками, десь із Кулу або Кангри. Було цілком зрозуміло, що вона не везе з собою дочки-відданиці, бо тоді завіси були б щільно запнуті, а охоронці нікого не підпускали би й близько. «Весела і жвава панія», — подумав собі Кім, тримаючи в одній руці кізяковий пляцок, в іншій готову їжу, а до того ж спрямовуючи Ламу легенькими штурханцями у плече. Із цієї зустрічі можна було б мати якийсь зиск. Лама тут йому не помічник, але, як сумлінний чела, Кім був радий просити для двох.

Він облаштував своє багаття якомога ближче до воза і чекав, поки хтось із почту спробує його прогнати. Лама втомлено впав на землю, обважнілий, наче кажан, що напхався фруктів, та повернувся до своєї вервиці.

— Тримайся подалі, жебраче! — прогорлав один із горян ламаною гінді.

— Ха! Це всього-на-всього пагарі [горянин] — мовив через плече Кім. — З яких це пір гірські віслюки керують усім Індостаном?

У відповідь пролунав швидкий і блискучий ескіз Кімового родоводу до третього коліна.

— А! — голос Кіма був солодший, ніж будь-коли. Тим часом він кришив кізякового пляцка на дрібні шматочки. — У моїй країні ми називаємо це початком любовного освідчення.

Різкий, тоненький регіт за завісою примусив горянина зібрати весь свій запал для другого заходу.

— Не так зле, не так зле, — спокійно відказав Кім. — Але постережися, брате мій, щоб ми, — я кажу ми — не надумали проклясти тебе абощо у відповідь. А наші прокльони, як правило, влучають у ціль.

Орії засміялися; горянин загрозливо стрибнув наперед. Лама раптом підняв голову, і полум’я від вогнища яскраво осяяло його велику, схожу на шотландський берет шапку.

— Що таке? — сказав він.

Чоловік завмер, як укопаний.

— Я-я-я врятований від великого гріха, — пробурмотів він.

— Чужоземець знайшов-таки собі жерця, — прошепотів один з оріїв.

— Гей! Чого того хлопчиська-торбаря досі не відлупцювали? — вигукнула стара.

Горянин відступив до воза і прошепотів щось за фіранку. На мить запала мертва тиша, а потім почулося бурмотіння.

— Усе йде добре, — подумав Кім, удаючи, буцім нічого не бачить і не чує.

— Якось... коли... він поїсть, — горянин запобігливо звернувся до Кіма — то просять, щоби святий зробив честь поговорити з тією людиною, яка хоче побалакати з ним.

— Після того, як поїсть, він буде спати, — зверхньо відповів Кім. Він ще не міг добачити, який новий поворот прийняла гра, але стояв, налаштований рішуче отримати з того зиск. — Тепер я маю роздобути йому їжу.

Остання фраза, розпочата голосно, завершилася зітханням невимовної втоми.

— Я... сам і решта моїх людей подбають... якщо можна.

— Можна, — мовив Кім, ще погордливіше, ніж будь-коли. — Святий чоловіче, ці люди принесуть нам їжу.

— Земля добра. Всі країни Півдня добрі... світ великий і жахливий, — сонно пробурмотів Лама.

— Хай він спить, — сказав Кім, — але подбайте, щоб ми були ситі, коли він прокинеться. Це дуже святий чоловік.

Знову один з оріїв сказав щось презирливо.

— Він не факір. Він не жебрак із долини, — Кім промовляв суворо, звертаючись до зірок. — Він найсвятіший з усіх святих людей. Він вищий усіх каст. Я його чела.

— Йди-но сюди! — сказав тонкий голос із-за завіси; і Кім прийшов, усвідомлюючи, що невидимі йому очі втупилися у нього. Один худий коричневий палець із важкими перснями лежав на краю воза. Розмова пішла таким чином:

— Хто то за один?

— Неймовірний святий. Він прийшов здалеку. Він родом із Тибету.

— Звідки саме в Тибеті?

— За снігами... дуже віддалене місце. Він знає зірки; він робить гороскопи; він читає долю. Але він не робить це за гроші. Він це робить із доброти і великої любові. Я його учень. Мене звуть також Друг Зірок.

— Ти не горянин.

— Запитай його. Він скаже тобі, що мене послали йому зірки, щоб показати шлях до мети його паломництва.

— Пхе! Вважай, хлопако, що я хоч і стара жінка, та не дурна ж. Ламів я знаю і шаную, але з тебе такий чесний чела, як із оцього мого пальця дишло до воза. Ти єси безкастовий гінді, сміливий і нахабний циган, що причепився до святого хіба що задля поживи.

— А що ми робимо не для зиску? — Кім швидко перемінив тон, прилаштовуючись до змін у її голосі. — Я чув, — тут намагався вцілити наосліп — я чув...

— Що ти там чув? — гаркнула стара, постукуючи пальцем.

— Та я до ладу не згадаю... якісь балачки по базарах, то брехня, поза сумнівом, але подейкують, що навіть раджі, ну, дрібні горянські раджі...

— Але тим не менше — гарної раджпутської крові...

— Безсумнівно, хорошої крові. Але навіть вони продають найкрасивіших своїх жінок задорого. Продають їх на південь, отим земіндарам [багатий спадковий землевласник] аж з Ауду.

От що дрібні горянські раджі заперечують найдужче, то саме такі чутки. І саме в це найдужче вірять на базарі, коли обговорюють таємничу торгівлю людьми в Індії. Старенька збудженим обуреним шепотінням пояснила Кімові, яким саме штибом і способом він злісно бреше. Якби Кім натякнув про таке, коли вона була дівчиною, його би до вечора слоном затоптали на смерть. І це була щира правда.

— Агай! Я ж усього лише жебрущий хлопака, як мовило Око Краси, — з удаваним переляком заволав він.

— Око Краси, ото вже! Та хто ж я така, щоб ти мені посмів справляти свої жебрацькі лестощі? — І все ж вона сміялася з давно забутого слова. — Сорок років тому можна було б так сказати, і то правду. Ще й тридцять років тому. Але от що маєш, вештаючись туди-сюди по Гінду. Удова вельможного князя мусить зіштовхуватися з покидьками цього краю і бути посміховиськом для жебраків.

— Вельможна княгине, — сказав Кім швидко, відчувши, як вона тремтить від обурення. — Я — саме такий, як каже вельможна княгиня. Але тим не менш мій господар — святий. Він іще не чув наказу вельможної княгині, щоб...

— Наказу? Щоб я наказувала святому чоловікові, вчителеві Закону, прийти і поговорити з жінкою? Ніколи!

— Пошкодуй мою дурість. Я думав, що то віддано наказ...

— Ні, не так. То було прохання. Тепер ясно?

Срібна монета клацнула об край воза. Кім узяв її і глибоко вклонився по-східному. Стара визнала, що він — очі та вуха Лами, то вирішила його уласкавити.

— Я всього лише учень святого. Коли він поїсть, то, можливо, прийде.

— О, негідник і безсоромний мерзотник! — прикрашений коштовним камінням вказівний палець докірливо погрозив йому, але Кім міг чути смішок старої пані.

— А що ж таке? — відповів він, зісковзуючи у свій найбільш довірливий та лагідний тон, супроти якого — він добре то знав — мало хто міг встояти. — Може... може у твоїй родині потребують сина? Говори вільно, тому що ми, жерці...

Це, останнє, було прямим плагіатом із факіра біля Таксальських воріт.

— Ми, жерці! Не доріс ти ще до... — вона обірвала жарт новим вибухом сміху. — Повірте мені, жерці, що ми, жінки, часом думаємо і про інші речі, крім синів. Поза тим, моя дочка нещодавно вродила сина.

— Дві стріли в сагайдаку краще, ніж одна, а три — ще краще, — Кім процитував прислів’я, глибокодумно кахикнув і втупив очі долу.

— Правда, ой, правда. Але, можливо, це ще прийде. Звичайно, ці брахмани з півдня геть нездалі. Я посилала їм подарунки, гроші та подарунки знову, а вони пророкують.

— А-а-а, — протягнув Кім із нескінченним презирством, — пророкують!

Навіть професіонал не втнув би краще.

— І так тривало доти, доки я не згадала про своїх рідних богів, і молитви мої було почуто. Я вибрала сприятливу годину, і... можливо, твій святий чув про настоятеля монастиря ламів Лун-Чо. Це до нього я звернулася, і у визначений час все вийшло так, як я і хотіла. Брахман, що мешкає у будинку батька сина моєї дочки з тих пір говорить, що це була віддяка за його молитви. Цю маленьку помилку я йому поясню, коли ми досягнемо кінця нашої подорожі. А потім я їду в Будда-Ґайю, щоби зробити шраддгу [поминальний обряд, який має захищати душу померлого до наступної ре-інкарнації; його традиційно проводять чоловіки, а значить, синів у вдови немає, Кім вгадав] за батьком моїх дітей.

— Ми теж туди йдемо.

— Подвійний добрий знак! — защебетала старенька. — Другий син, а може й більше!

— О, Друже Всього Світу! — Лама прокинувся, і, простодушно, як розгублена дитина в чужому ліжку, закликав до Кіма.

— Я йду! Я вже йду, святий чоловіче! — він кинувся до вогнища, де знайшов Ламу вже в оточенні тарілок із їжею; горяни помітно обожнювали його, а жителі півдня дивилися кисло.

— Ідіть геть! Забирайтеся! — вигукнув Кім. — Чи ми мусимо їсти прилюдно, як собаки?

Вони закінчили трапезу в мовчанні, кожен повернувся трохи вбік від іншого, і Кім завершив вечерю місцевою цигаркою.

— Хіба я не казав сто разів, що Південь — хороша земля? Ось і доброчесна знатна вдова гірського раджі їде на прощу, каже вона, що до Будди-Ґайї. Це вона посилає нам ці страви. Якщо ти добре відпочив, вона буде говорити з тобою.

— Це теж твоя робота? — Лама сягнув пальцями до гарбузика по тютюн.

— Хто піклувався про тебе від початку нашої дивовижної подорожі? — Кімові очі весело блиснули, коли він видмухнув ніздрями кільце диму і простягнувся на запи-люженій землі. — Чи ж я не дбав про твої зручності, святий чоловіче?

— Ось тобі благословення, — Лама урочисто схилив голову. — Я знав багато людей у своєму довгому житті, та й учнів мав чимало. Але жоден із людей, якщо ти народжений жінкою, не припав мені до серця так, як ти — вдумливий, мудрий і ввічливий; але часом трохи бісенятко.

— І я ніколи не бачив такого жерця, як ти, — Кім вивчав доброзичливе жовте обличчя зморшка за зморшкою. — Оце менше, ніж три дні, як ми мандруємо разом, а так, ніби це було сто років тому.

— Можливо, в минулому житті я мав нагоду в чомусь тобі прислужитися. Можливо, — він усміхнувся, — я визволив тебе з пастки; або, піймавши тебе на гачок у ті дні, коли я ще не був просвітленим, викинув тебе назад у річку.

— Може бути, — відповів Кім тихо. Він чув такого роду роздуми раз по раз із вуст багатьох, кого англійці не вважали б наділеними уявою. — Тепер, що стосується жінки у візку. Я думаю, що вона потребує другого сина для своєї дочки.

— Це не є частиною Шляху, — зітхнув Лама. — Але принаймні вона з гір. Ах, гори, і сніги на вершинах!

Він піднявся і наблизився до воза. Кім дав би вуха собі відтяти, щоб піти разом із ним, але Лама не запросив його. Ті кілька слів, які він розчув, були чужою мовою, бо вони говорили якоюсь гірською говіркою. Жінка, здавалося, запитувала, а Лама перебирав в умі, перш ніж відповісти. Знову і знову він чув монотонний ритм китайських сентенцій. Кім спостерігав дивовижну картину між напівсклеплених повік. Лама стояв випростаний, глибокі складки його жовтого вбрання у світлі вогнищ парао здавалися порізаними чорними тінями, точнісінько так, як здаються порізаними вузлуваті стовбури дерев у світлі призахідного сонця, і звертався до розцяцькованого лакованого ратха, який спалахував, немов коштовне каміння у тому самому непевному світлі. Візерунки на гаптованих золотом завісах зміїлися вгору-вниз, плавилися і мінилися у бганках і тремтіли від нічного вітру. Коли розмова ставала все більш серйозною, вказівний палець, обнизаний дорогоцінними каменями, відрізав іскорки світла між вишивками. За возом була стіна непевної темряви, поцяткована вогниками і повна неясних обрисів, облич і тіней. Голоси раннього вечора зливалися в один заспокійливий гул, найнижчою нотою якого було поважне плямкання биків над січкою, а найвищою — дзвін ситари якоїсь бенгальської танцівниці. Більшість чоловіків повечеряли і поринули у свої булькотливі, квакотливі кальяни, які в повному розпалі нагадують звуки жаби-бика.

Нарешті Лама повернувся. Горянин ішов за ним із бавовняною ковдрою на ваті й привітно розгорнув її біля вогню.

— Вона заслуговує на десять тисяч онуків, — подумав Кім. — Але тим не менше, без мене ми би цих подарунків не мали.

— Порядна жінка... і мудра, — Лама поступово вмощувався зручніше, суглоб за суглобом, як вайлуватий верблюд. — Світ сповнений милосердя до тих, хто тримається Шляху, — він накинув добрячу половину ковдри на Кіма.

— І що вона сказала? — Кім загорнувся у свою половину ковдри.

— Вона поставила мені багато запитань і переповіла багато чуток, більшість з яких були порожніми казками, яких вона наслухалася від жерців, які служать дияволу, хоч і вдають, буцім тримаються Шляху. На деякі я відповів, а деякі назвав нісенітницями. Багато хто носить Вбрання, але мало хто тримається Шляху.

— Що правда — то правда... — Кім використовував вдумливий, примирливий тон тоді, коли хотів більшої відвертості.

— Але за своїми переконаннями вона дуже розсудлива. І вельми бажає, щоб ми пішли з нею в Будда-Ґайю. Наскільки я розумію, наші дороги збігаються упродовж кількох днів шляху на південь.

— І що?

— Трішки терпіння. На це я сказав, що мій Пошук — найважливіший. Вона чула багато дурних байок, але ніколи не чула великої істини про мою Річку. Отакі ті жерці на узгір’ях! Вона знала настоятеля Лун-Чо, але вона не знала ні моєї Ріки, ні легенди про Стрілу.

— І що?

— Я говорив їй про Пошук і про Шлях, й інші благочинні речі. Вона бажала тільки, щоб я супроводжував її і вчинив молитву про другого сина.

— Ага! «Ми, жінки, не думаємо ні про що, крім дітей», — промовив Кім сонно.

— Тепер, оскільки наші дороги збігаються на якийсь час, я не думаю, що ми якимось чином відхилимося від нашого пошуку, якщо супроводимо її принаймні до... я забув назву міста.

— Агей! — сказав Кім, звертаючись із різким шепотінням до одного з оріїв поблизу їхнього пристановиська. — Де будинок твого пана?

— Трохи далі Сагаранпура, серед фруктових садів. — Він назвав село.

— Це те місце, — сказав Лама. — Доти, принаймні, ми можемо піти разом із нею.

— Мухи злітаються на гнилоту, — відсторонено кинув орія.

— Слабій корові — ворона; а хворому — брахман, — Кім видихнув прислів’я кудись у верховіття дерев.

Орія хмикнув і замовк.

— Отже, ми йдемо з нею, святий чоловіче?

— А чи є якісь заперечення? Я ж можу відходити вбік і пробувати всі річки, які перетинатимуть нам шлях. Вона хоче, щоб я поїхав. Вона дуже сильно цього хоче.

Кім придушив смішок у ковдру. Він подумав, що коли владна стара позбудеться свого природного благоговіння перед будь-яким Ламою, її, певно, цікаво буде послухати.

Він уже майже заснув, коли Лама раптом процитував прислів’я: «Чоловіки балакучих жінок одержать велику нагороду в майбутньому житті». Тоді Кім іще почув, як він тричі діставав тютюн, і задрімав, усе ще сміючись.

Світанок алмазної чистоти розбудив і людей, і ворон, і волів. Кім сів і позіхнув, стрепенувся і затрепетав від захвату. Ось що таке — побачити справжній світ; оце було життя, якого він прагнув: товкотнеча і галас, застібання ременів, ляскання волячих боків і скрип коліс, спалахи вогнищ і приготування їжі, і нові краєвиди на кожному кроці, куди тільки гляне втішене око. Ранковий туман згортався сріблястими закрутами, галасливі зграї зелених папуг здіймалися та перелітали кудись ген за річку: разом запрацювали всі колодязні колеса довкола, скільки можна було чути. Індія пробудилася, і Кім був у ній найбільш збудженим і пробудженим. Він жував гілку замість зубної щітки — звичаї країни, яку знав і любив, він запозичував обіруч. їм не було жодної потреби перейматися їжею, не треба було витрачати ані каурі у переповнених ятках. Він був учнем святого чоловіка, якого залучила до свого почту вольова стара пані. їжу їм приготують, а коли шанобливо до того запросять, то вони сядуть і поїдять. Що ж до решти, — тут Кім, чистячи зуби, захихотів, — то господиня радше додасть задоволення мандрівці. Він критично оглянув її бичків, які плямкали та пирхали у ярмах. Якщо вони підуть занадто швидко, але на це не схоже, то либонь, буде приємно вмоститися на дишлі; Лама сів би поруч із візником. Охорона, звісно, піде пішки. Старенька, певно що, буде багато говорити, і по тому, що він чув, розмова буде з перцем. Вона вже віддавала накази, просторікуючи, докоряючи та, слід визнати, батькуючи своїх служебок за затримку.

— Дайте їй її люльку. В ім’я богів, дайте їй її люльку і закрийте її зловісного рота, — вигукнув орія, бгаючи вузлом свою постіль. — Вона така сама, як ті папуги. Однаково верещать здосвіта.

— Передні воли! Гей! Подивися до передніх! — воли задкували і крутилися, бо застрягли рогами в осі воза із зерном. — А ти куди лізеш, сину сови? — це адресувалося візникові, котрий шкірив зуби.

— Ай-яй-яй! А там же ж їде правителька Делі вимолювати собі сина, — не лишився у боргу візник. — Дорогу правительці Делі та її прем’єр-міністрові сірій мавпі, яка видирається на власний меч!

Ще один віз, навантажений корою для шкіряного заводу в долині, нагодився позаду, і його візник додав кілька слівець про волів, запряжених у ратх, які продовжували задкувати. З-поза тремтливої завіси вибухнула лайка. Вона тривала недовго, але за якістю, влучністю, ядучістю та в’їдливістю була поза межами всього, що чув навіть Кім. Він бачив, як гологрудий візник зіщулився з подивом, благоговійно вклонився в бік голосу і зістрибнув із дишла, щоб допомогти охоронцям витягти їхній вулкан на головну дорогу. Тут голос розказав йому правдиво, з якою жінкою він одружився, і що вона робить у його відсутність.

— О, шабаш! — промуркотів Кім, не в силах стримуватися, як тільки візник пощез тихенько.

— Оце так? Ганьба і сором, що бідна жінка не може піти помолитися до своїх богів так, щоб її не штурляли і не кривдили всі покидьки Індостану, що вона мусить їсти галі [кривду], як чоловіки їдять гі. Але я ще ж маю язика в роті: скажеш гарно слівце-друге — воно й допоможе. І досі ж я без мого тютюну! Хто той одноокий і нещасний син ганьби, що досі не приготував мені люльку?

Горянин спішно пхнув люльку за завісу, і цівки густого диму з-за кожного кутика штори засвідчили, що мир відновлено.

Якщо напередодні Кім виступав гордо, як і годиться учневі святого чоловіка, то сьогодні він ходив з десятикратною гордістю, бо ж він тепер був учасником напівко-ролівської процесії, із власним визнаним місцем, під патронажем старенької пані з чарівними манерами і безмежними можливостями. Охоронці, по-тутешньому обв’язавши голови хустками, зайняли місця обабіч возика, човгаючи ногами та здіймаючи неймовірні хмари пилюки. Лама з Кімом ішли трохи осторонь. Кім жував паличку цукрового очерету і не поступався шляхом нікому, нижчому за статусом від жерця. Вони чули, як стара тріскотить, неначе рисова віялка. Вона звеліла охороні переказувати їй, що відбувається на дорозі. І щойно вони віддалилися від парао, як вона відкинула запону і виглядала, на третину прикривши серпанком обличчя. Люди не дивилися їй прямо у вічі, коли вона зверталася до них, і таким чином правила пристойності були більш-менш дотримані.

Становий пристав — чорнявий жовтолиций англієць у бездоганному мундирі — про-трюхикав повз них на втомленому коні та, зауваживши зі свити, хто то їде, вирішив піддражнити її:

— О матінко, — вигукнув він — хіба ж у зенанах [жіноча половина дому в Індії] так робиться? А що, як англієць приїде і вгледить, що ти не маєш носа?

— Що? — верескнула вона у відповідь. — Твоя мати не має носа? То чого ж ти про це кажеш на людях?

Це була гарна відказка. Англієць підняв руку жестом людини, яка пропустила влучний випад. Стара засміялася і кивнула.

— Хіба цим обличчям звабиш чесноту на манівці? — вона геть відслонила серпанок і втупилася у нього.

Лице не було прекрасним, але англієць підібрав поводи і назвав її Райським Місяцем, Спокусницею Цноти і ще кількома фантастичними найменнями, від яких вона зігнулася навпіл від сміху.

— Ото ще наткат [шибеник], — сказала вона. — Усі поліцейські чини — наткати, але поліс-вали — щонайгірші. Гай, сину мій, десь же ти того навчився, то ти не з Бі-лайту [Європи]. Хто тебе вигодував?

— Одна пагарін — горянка з Далгаузи, моя матінко. Тримайте свою красу затіненою, о Дарувальнице Насолоди, — і він поїхав далі.

— Оце такі люди, — вона взяла повчальний тон і напхала повен рот пану, — вони придатні для контролю за правосуддям. Вони знають землю і звичаї країни. А решта, всі ті зайди з Європи, вигодувані білими жінками, які вивчили нашу мову з книжок — вони гірші, ніж мор. Вони шкодять володарям.

Тоді вона розказала всім довкола довгу-довжезну історію про безграмотного молодого поліцейського, який потурбував її двоюрідного брата в дев’ятих із якоїсь незначної земельної справи, і заплела туди цитату з книжки не надто благочестивої.

Потім її настрій змінився, і пані веліла одному з охоронців запитати, чи не воліє Лама піти поруч та обговорювати з нею питання релігії. Тоді Кім трохи відстав і йшов позаду у хмарі пилу, повернувшись до своєї цукрової тростини. З годину або й більше кругла шапочка Лами маяла попереду, як місяць в імлі. З усього, що зміг почути, Кім зрозумів, що стара заплакала. Один з оріїв наполовину вибачився за вчорашню грубість, кажучи, що він ніколи не знав свою господиню такою м’якою, він приписав це присутності стороннього жерця. Особисто він вірив у брахманів, хоча, як і всі тубільці, гостро відчував їхню хитрість і жадібність. Тим не менше, коли брахмани роздратували своїм жебранням матір дружини його господаря так, що вона послала їх подалі, а вони у відповідь прокляли увесь її почет (ось тому насправді минулої ночі закульгав пристяжний віл і зламалося дишло), він був готовий прийняти будь-якого жерця будь-якої іншої віри чи й навіть з-поза меж Індії. Із цим Кім погодився глибокомудрим кивком і запропонував орії зауважити, що Лама не бере грошей, і що вартість його та Кімової їжі повернеться сторицею, бо ж відтепер завдяки їхній присутності караван буде супроводжувати щастя. Він також розповідав про місто Лагор і заспівав одну-дві пісеньки, які розсмішили охорону. Як городянин, Кім був добре знайомий з останніми піснями наймодніших композиторів (здебільшого то були жінки) і мав явну перевагу над людьми з невеликого села з садочками за Сагаранпуром, але він дозволив їм відчути це самим.

Опівдні вони звернули вбік, щоб поїсти, і їжа була смачна, щедро подана на чистому листі, порядно, подалі від дорожнього пилу. Вони віддали недоїдки якимось жебракам, виконавши таким чином всі вимоги, та сіли на довгий, розкішний перекур. Старенька заслонила фіранки, але любісінько втручалася в розмови, її слуги заперечували та сперечалися з нею, як це роблять слуги по всьому Сході. Вона порівняла прохолоду і соснові схили Кангри і Кулу з пилом і манговими деревами Півдня; вона розказала легенду про якихось старих місцевих богів, шанованих на краю земель її чоловіка; вона смачно вилаяла тютюн, який саме курила, перепа-плюжила всіх брахманів і беззастережно обмірковувала появу на світ численних онуків.

Розділ 5

І ось до своїх повернувся я знов,

Прощенним і ситим прокинувся знов,

До рідних грудей пригорнувся я знов, —

Привітать мене кожен рад.

Готують теля пожирніше мені, —

Та були помиї смачніші мені

Зі свиньми було все ж гарніше мені, —

То ж вирішив йти назад.

(Блудний син)

Обледащіла процесія вервечкою тьопала по дорозі; стара проспала аж до наступної зупинки. Це був дуже короткий перехід, до заходу сонця залишалася ще година, тож Кім шукав собі розваги.

— От чого не сісти і не відпочити? — кинув один із охоронців. — Тільки чорти та англійці вештаються взад і вперед без причини.

— Ніколи не май діла з дияволом, мавпою чи хлопченям. Жодна людина не знає, що вони учворять далі, — додав його товариш.

Кім зневажливо розвернувся — він не хотів слухати стару історію про те, як диявол грався з хлопчаками, а потім глибоко пошкодував про це, — і ліниво рушив у поле.

Лама пішов слідом. Увесь день щоразу, коли вони минали якийсь потічок, він звертав убік, щоб подивитися, але жодного разу не отримав знаку, що знайшов свою Річку. Провадячи у затишку розумні розмови з жінкою шляхетного походження, приймаючи належну шану і повагу як її духовний наставник, Лама непомітно відволікся від пошуку. Більш того, він був готовий спокійно витрачати роки у своєму прагненні, бо ж був позбавлений нетерплячки білих, а мав натомість глибоку віру.

— Де ти йдеш? — погукав він Кіма.

— Та ніде, просто йду, перехід був маленький, а це все, — Кім змахнув руками довкола, — таке нове для мене.

— Вона, безсумнівно, мудра і прониклива жінка. Але важко медитувати, коли...

— Усі жінки такі, — Кім говорив, як справжнісінький Соломон.

— Перед моїм монастирем був широкий кам’яний майданчик, — пробурмотів Лама, розгортаючи петлю добряче потертої вервиці. — На ньому залишилися сліди моїх ніг, стільки я ходив взад і вперед із цим.

Він клацнув намистинами і почав ревно примовляти «Ом Мані Падме Ом!», вдячний за свіжість, тишу і відсутність пилу.

Кім ліниво ковзав поглядом по рівнині. Його мандрівка не мала особливої мети, він хотів хіба що дослідити кілька хатинок скраю, які видалися йому незвичними.

Вони вийшли на широкий вигін, який здавався червоним і пурпуровим у надвечірньому світлі; посередині пасовиська скупчилися кілька мангових дерев. Кім здивувався, чому в такому чудовому місці немає храму — у цих речах хлопчик метикував, як справдешній жрець. Віддалік по рівнині йшли поряд недалеко один від одного четверо людей. Він пильно придивився до них із-під долоні й запримітив блиск латуні.

— Солдати. Білі вояки! — сказав він. — Давай подивимося.

— Ми завжди зустрічаємо солдатів, коли йдемо з тобою удвох. Але я ще ніколи не бачив білих солдатів.

— Вони не скривдять, хіба коли п’яні. Сховайся за цим деревом.

Кім і Лама поставали у прохолодному затінку за товстими стовбурами манго. Дві маленькі фігурки зупинилися; двоє інших невпевнено вийшли вперед. Як зазвичай, їх вислали з полку на марші наперед — визначити місце для табору. Вони несли п’ятифутові палички з розгорнутими прапорами, і перегукувалися один з одним, розходячись по рівнині.

Нарешті вони важкими кроками увійшли в манговий гай.

— Це десь тут або поблизу будуть офіцерські намети попід деревами, я так розумію, а решта з нас можуть ставати там довкола. А вони вже визначили, де стане обоз, як прийде?

Вони знову крикнули своїм товаришам віддалік, і хрипка відповідь долинула слабко і наспівно.

— Засунь прапор отут-о, — сказав один.

— Що вони готують? — проказав Лама, вражений. — Великий і жахливий світ. Що то таке на прапорі?

Солдат установив прапор за кілька футів від них, буркнув невдоволено, витяг його знову, порадився з товаришем, який розглядав тінистий прихисток, і повернув прапор назад.

Кім видивлявся на всі очі, його подих різко і коротко проривався поміж зубів. Солдати покрокували геть у сонячних променях.

— Святий чоловіче! — захлинувся він. — Мій гороскоп! Малюнок жерця у пилюці в Амбалі! Згадай, що він сказав. Першими прийдуть два фераші і все приготують у темному місці, так, як це завжди на початку видіння.

— Але це не видіння, — заперечив Лама. — Це ілюзія світу, і не більше.

— А за ними йде Бик, Червоний Бик на зеленому полі. Дивися! Це він!

Кім вказав на прапор, який тріпотів у поривах вечірнього леготу за якихось десять футів від них. То був звичайний табірний межовий прапорець; але у полку завжди ретельно ставилися до шиття, тож на прапорці був їхній розпізнавальний знак — Червоний Бик, герб Маверікців. Великий Червоний Бик на зеленому ірландському тлі.

— Я бачу, і тепер я пригадую, — мовив Лама. — Звичайно, це твій бик. І звісно ж ті двоє чоловіків прийшли, щоб усе приготувати.

— Вони воїни — білі солдати. Що сказав жрець? «Знак навпроти Бика — то знак війни та збройних людей». Святий чоловіче, ця річ стосується мого пошуку.

— Правда. Це правда, — Лама пильно дивився на емблему, що рубіново палахкотіла у сутінках. — Жрець в Амбалі сказав, що твій знак — то знак війни.

— Що тепер робити?

— Чекати. Давай почекаємо.

— Зараз навіть пітьма розсіюється, — сказав Кім. Природним чином останні промені призахідного сонця осяяли стовбури дерев і пронизали гай, наповнивши його на кілька хвилин м’яким золотим світлом. Кімові ж це здавалося довершенням пророцтва брахмана з Амбали.

— Цить! Чуєш? — мовив Лама. — Хтось б’є у барабан... далеченько!

Спершу звуки, що долинали в нерухомому повітрі, нагадували пульсування артерії в голові. Незабаром вони стали чіткішими.

— Ах! Музика, — пояснив Кім.

Він уже чув раніше звуки полкового оркестру, але Ламу вони вразили.

У дальньому кінці рівнини з’явилася важка, запилюжена колона. Потім вітер приніс мелодію:

Жадаємо розповісти

Про славнії діла,

Як Маліганська гвардія

До порту Слайго йшла!

Ось увірвалася пронизливим голосом дудка:

Гей, рушниці за спиною,

Виступаємо до бою, гей!

З Фенікс-парку в далечінь.

До затоки вирушаєм.

Барабани й дудки грають.

О, як солодко співають,

Поки маршем ми ідем!

Маршем, маршем Маліганська наша гвардія іде!

Це був оркестр Маверікського полку, який грав табірний марш; солдати ішли з обозом. Розгойдана колона хитнулася, вози роз’їхалися вправо-вліво і розсипалися довкола, мов мурашки.

— Та це ж чаклунство! — вигукнув Лама.

Долина враз поцяткувалася наметами, які, здавалось, виростали з возів уже напнутими. Інший гурт чоловіків вдерся до гаю, де вони мовчки розбили величезний намет, — ще вісім або дев’ять вродилися обіч нього, — повитягали горщики, каструлі та клунки, якими притьмом заопікувалася зграя служок-тубільців; і ось манговий гай перетворився на гарно впорядковане містечко.

— Підемо, — сказав Лама, лякливо відступаючи, коли замерехтіли вогні, а білі офіцери, брязкаючи зброєю, почали сходитися до штабного намету.

— Відійди в тінь. Видно тільки те, що освітлюється багаттям, — сказав Кім, все ще пильно дивлячись на прапор. Він ніколи раніше не бачив, як досвідчені вояки звично розбивають табір за тридцять хвилин.

— Дивись! Дивись! Дивись! — заквоктав Лама. — Оно іде жрець.

То шкутильгав у запилюженому чорному вбранні Бенет, англіканський капелан полку. Один із його підопічних зробив кілька грубих зауважень із приводу витривалості капелана. Щоб присоромити його, Бенет прокрокував нарівні з рештою весь день. Чорне вбрання, золотий хрест на грубому ланцюжку, поголене обличчя і м’який крислатий чорний капелюх видали б у ньому священнослужителя будь-де в Індії. Він впав у табірне крісло біля дверей штабного намету і стягнув чоботи. Три або чотири офіцери зібралися навколо нього, підсміювалися і жартували з його подвигу.

— Розмови білих людей геть позбавлені гідності, — сказав Лама, який судив лише за тоном. — Але я завважив манери жерця і думаю, що він освічений. Чи є ймовірність, що він буде розуміти нашу розмову? Я хотів би поговорити з ним про мій пошук.

— Ніколи не говори з білим, поки він не наїсться, — сказав Кім, цитуючи відоме прислів’я. — Вони будуть їсти, і... я не думаю, що у них добре щось просити. Давай повернемося до нашого місця спочинку. Поїмо, а потім знову прийдемо. Це, звичайно, був Червоний Бик — мій Червоний Бик.

Вони обидва були помітно неуважними, коли почет старої ставив перед ними їжу, тож ніхто не їх не тривожив, бо дратувати гостей — до добра не приводить.

— Тепер, — сказав Кім, длубаючи в зубах, — ми повернемося на те місце. Але ти, святий чоловіче, маєш іти позаду, бо я легконогіший за тебе та хочу більше надивитися на того Червоного Бика.

— Але як ти можеш зрозуміти розмову? Іди повільно. Дорога темна, — занепокоєно відповів Лама.

Кім залишив питання без відповіді.

— Я там примітив місце біля дерев, — сказав він, — то ти там можеш сидіти, доки я погукаю. Ні, — урвав він Ламу, коли той зробив якийсь знак протесту, — пам’ятай, що це мій пошук, пошук Червоного Бика. Знамення від Зірок було не для тебе. Я трохи знаю звичаї білих солдатів і я завжди хочу знати нові речі.

— Чого ти тільки не знаєш про цей світ! — Лама слухняно присів у маленькій виямці в землі ярдів за сто від мангового гаю, що вирізнявся темною купкою на тлі яскравого зоряного неба.

— Будь тут, доки я не покличу, — Кім майнув у сутінки. Він знав, що, цілком імовірно, довкола табору виставили сторожу, й усміхнувся, почувши важку ходу одного з них. Хлопчик, який умів ховатися на дахах Лагора в місячну ніч, використовуючи кожен клаптик і закуточок темряви, щоб обхитрити свого переслідувача, навряд чи дався б на очі чоті добре навчених солдатів. Він премило прослизнув між двома вартовими і то перебігаючи, то зупиняючись, то пригинаючись, то плазуючи, подолав шлях до освітленого штабного намету, де тісно притулившись до мангового дерева, чекав, поки якесь принагідне слово дасть йому багатозначну вказівку.

Тепер йому в голові було одне — дізнатися якомога більше про Червоного Бика. Наскільки він мав гадку, а обмеженість знань Кіма була такою ж чудернацькою і несподіваною, як і широта його життєвого досвіду, люди, ті дев’ятсот справдешніх дияволів із батькового пророцтва, мали б по настанню темряви молитися Звірові так само, як індуси моляться священній корові. Принаймні, так було б абсолютно правильно і логічно, а падре із золотим хрестом якраз міг би проконсультувати з цього питання. З іншого боку, згадуючи піснолицих падре, яких він уникав у Лагорі, Кім побоювався, чи не виявиться священик доскіпливим занудою, який велітиме йому вчитися. Але ж хіба не було доведено в Амбалі, що його знак із високих небес віщує війну й озброєних людей? Хіба ж він не Друг Зірки, так само, як і Усього Світу, напханий під саму зав’язку страшними таємницями? Нарешті — і насамперед, те, до чого несла його підводна течія швидких думок, — ця пригода, хоча він не знав англійського слова, була колосальною забавкою, чудовим продовженням його старих перельотів по всіх покрівлях, і ще й виконанням величного пророцтва. Він пластував, звиваючись, до дверей штабного намету, поклавши руку на амулет на шиї.

Усе було, як він і підозрював. Сагиби молилися своєму богові. У центрі штабного столу стояв золотий бик, частина давньої здобичі з Літнього палацу в Пекіні, — єдина оздоба, яку ставили на той стіл під час походу, — бик із червоного золота, з опущеною головою, що басував копитами над полем ірландської зелені. Сагиби безладно підносили в його бік склянки та галасували.

Преподобний Артур Бенет завжди залишав застільний гармидер після цього тосту, а що нині він і доволі-таки втомився від переходу, то його рухи були більш різкими, ніж зазвичай. Кім, злегка піднявши голову, все ще видивлявся свій тотем на столі, коли капелан наступив йому на праву лопатку. Кім вислизнув з-під шкіряного чобота та перекотився вбік, підбивши тим самим капелана, який, будучи людиною дії, схопив хлопця за горло і ледь не задушив. Кім стусонув його під дих. Пан Бенет хекнув і зігнувся навпіл, але хватку не послабив і мовчки потягнув Кіма до свого намету. Маверікці були невиліковними жартівниками; тож англієць вирішив краще помовчати, поки не з’ясує, що до чого.

— Овва, так це хлопчик! — вигукнув він, повернувши свій трофей до світла ліхтаря, що висів на опорному стовпі намету, і струсонувши хлопця, суворо крикнув: — Що ти робиш? Ти злодій. Чоор [злодій]? Маллум [ясно, зрозуміло]? Він кепсько говорив на гінді, а скуйовджений і розбурханий Кім не мав наміру спростовувати заявлене обвинувачення. Віддихавшись, він заходився розповідати красиву і правдоподібну історію про свої родинні стосунки з якимось таборовим кухарчуком, водночас пильно приглядаючись до лівого боку капелана. З’явився шанс — і він пірнув до дверей, але довга рука майнула та вчепилася йому в шию, загрібши шворку й сам амулет.

— Дай мені його. О, дай мені його. Не загубився? Дай мені папір!

Слова пролунали англійською — із такою металевою, різкою вимовою, притаманною місцевим мешканцям, що капелан аж підскочив.

— Ладанка, — сказав він, відкриваючи долоню. — Ні, якийсь язичницький талісман. Але чому... чому ти говориш по-англійськи? Маленьких хлопчиків, які крадуть, карають. Ти це знаєш?

— Я не... я не крав, — Кім із відчаю пританцьовував, як тер’єр за піднятою палицею. — О, віддай мені його. Це мій талісман. Не кради його у мене.

Капелан не послухався, а, підійшовши до дверей намету, погукав уголос. З’явився товстуватий, гарно виголений чоловік.

— Я хочу вашої поради, отче Вікторе, — сказав Бенет. — Я знайшов цього хлопчика в темряві біля штабного намету. За звичайних умов я б його покарав і відпустив, бо вважаю, що він злодюжка. Але, схоже, він говорить англійською, а ще він дуже дорожить амулетом на шворці. Я подумав, може, ви могли б мені допомогти.

Між ним і римо-католицьким капеланом ірландського полку лежала, як вважав Бенет, нездоланна прірва, та варто зауважити, що кожного разу, коли Протестантська церква мала справу з людською проблемою, вона, швидше за все, закликала на поміч Римо-Католицьку. До офіційної огиди отця Бенета до «великої блудниці» і всіх її справ могла дорівнятися хіба що його особиста повага до отця Віктора.

— Злодій, який говорить англійською, еге ж? Давайте подивимося на його амулет. Ні, це не ладанка, Бенете. — Він простягнув руку.

— Але чи маємо ми право відкрити її? Доброго хльосту...

— Я не злодій, — протестував Кім. — Ви мені вже й так надавали стусанів! Тепер віддайте мені мій талісман — і я піду.

— Не так швидко. Спершу ми подивимося, — сказав отець Віктор, неквапливо розгортаючи пергамент ne varietur бідного Кімбола О’Гари, його «свідоцтво про звільнення», і метрику Кіма. На цьому останньому О’Гара — з примарною ідеєю, що він робить чудеса для свого сина, — надряпав десятки разів: «Подбайте про хлопчика! Будь ласка, подбайте про хлопчика!», підписав своє повне ім’я і номер у полку.

— Пощезніть, вражі сили! — промовив отець Віктор, передаючи те все панові Бе-нету. — Ви знаєте, що це за речі?

— Так, — сказав Кім. — Вони мої, і я хочу піти.

— Я не зовсім розумію, — сказав пан Бенет. — Він їх, певно, приніс із якоюсь метою. Це може бути якийсь жебрацький трюк.

— Я ще ніколи не бачив жебрака, який би так квапився спекатися своїх доброзичливців. Тут є якась кумедна таємниця. Вірите у Провидіння, Бенет?

— Сподіваюсь на те.

— Ну, я вірю в чудеса, так що виходить на те ж саме. Вражі сили! Кімбол О’Гара! І його син! Але ж він тубілець, а я сам вінчав Кімбола з Енні Шотт. Як довго у тебе були ці речі, хлопчику?

— Та змалку.

Отець Віктор вийшов вперед і швидко відкинув полу верхнього одягу Кіма.

— Ви бачите, Бенет, він не дуже чорний. Як тебе звуть?

— Кім.

— Або Кімбел?

— Може бути. Ви дасте мені піти?

— А як іще?

— Вони називають мене Кім Раланді-ке. Це Кім із Раланді.

— Що-що — «Раланді»?

— Ір-Раланді, то був полк мого батька.

— Ірландський, о, тепер розумію.

— Та-ак. Так мій батько сказав мені. Мій батько, він прожив.

— Прожив де?

— Прожив. Звичайно, він уже мертвий — перекинувся на той світ.

— О! Як грубо ти про це кажеш!

Бенет втрутився у розмову.

— Імовірно, я був несправедливий до цього хлопчика. Він, звичайно, білий, хоча, вочевидь, безпритульний. Я впевнений, що, мабуть, наставив йому синців. Я не думаю, що склянка чогось міцного...

— То дайте йому склянку хересу і вкладіть на похідному ліжку. Слухай, Кіме, — мовив отець Віктор, — випий оце повністю і розкажи нам про себе. Але тільки правду, якщо не заперечуєш.

Кім закашлявся трохи, відставляючи склянку, і поміркував. На часі, схоже, бути обережним і вигадливим. Маленьких хлопчиків, які нишпорять по табору, як правило, виганяють після прочуханки. Але він не отримав ані басамана; амулет, вочевидь, працює на його користь, і все виглядало так, ніби гороскоп з Амбали й ті кілька слів, які він міг пригадати з батькових белькотань, поєдналися щонайдивовижнішим чином. Інакше чому гладкий падре здається настільки враженим, а худорлявий дав йому склянку гарячої жовтої випивки?

— Мій батько, він помер у місті Лагор, як я був дуже малий. Жінка тримала кабарі [магазин уживаних речей, мотлоху] там, де стоять візники. — Кім почав рішуче, але був не зовсім впевнений, наскільки правда йому прислужиться.

— Твоя мати?

— Ні! — відмахнувся Кім. — Вона пішла на той світ, коли я народився. Мій батько, він отримав ці документи у Джаду-Ґхері — ви це так називаєте? — Бенет кивнув. — Тому що він був на доброму рахунку, чи як ви кажете? — знову Бенет кивнув. — Мій батько казав мені про це. Він казав, а ще той брахман, який зробив малюнок у пилюці в Амбалі два дні тому. Він сказав, що я повинен знайти Червоного Бика на зеленому полі й що Бик має допомогти мені.

— Феноменальний брехунець, — пробурмотів Бенет.

— Пощезніть, вражі сили, оце країна! — прошепотів отець Віктор. — Продовжуй, Кіме.

— Я не крав. Крім того, я зараз учень дуже святого чоловіка. Він сидить зовні. Ми бачили, як два чоловіки прийшли з прапорами приготувати місце. Це завжди так уві сні, або у про... пророцтві. Так що я знав, що це має збутися. Я бачив Червоного Бика на зеленому полі, і мій батько сказав: «Дев’ятсот пакка чортів і полковник верхи на коні будуть піклуватися про тебе, коли ти знайдеш Червоного Бика!» Я не знав, що робити, коли побачив Бика, але я пішов і повернувся, коли було темно. Я хотів побачити Бика знову, і я знову побачив Бика, а сагиби молилися на нього. Я думаю, що Бик має мені допомогти. Так сказав дуже святий чоловік. Він сидить зовні. Ви його не скривдите, якщо я погукаю йому зараз? Він дуже святий. Він може підтвердити все, що я говорю, і він знає, що я не злодій.

— «Сагиби молилися на Бика!» Що він таке верзе? — сказав Бенет. — «Учень святого чоловіка!» Цей хлопчик позбувся розуму?

— Це хлопчик О’Гари, безумовно. Хлопчик О’Гари накладає з усіма силами темряви. Це дуже схоже на його батька, коли той напивався. Ми краще запросимо святого чоловіка. Він може щось знати.

— Він нічого не знає, — сказав Кім. — Ходімо краще, я покажу вам його. Він мій господар. Нумо!

— Вражі сили! — все, що зміг сказати отець Віктор, а Бенет вийшов, твердо тримаючи Кіма за плече.

Вони знайшли Ламу там, де він згорнувся калачиком і чекав.

— Мій пошук уже закінчується, — закричав Кім місцевою мовою. — Я знайшов Бика, але Бог знає, що буде далі. Вони тобі не зашкодять. Приходь до намету товстого жерця з цим худим чоловіком і подивимося, що вийде. Це все нове для мене, а вони не можуть говорити на гінді. Вони просто осли нечищені.

— Тоді це не добре — жартувати з їхнього невігластва, — відповів Лама. — Я радий, що ти втішений, чело.

Із гідністю та без жодних підозр він увійшов до маленького намету, привітався, як жрець із жерцями, й сів біля відкритої жаровні з вугіллям. Світло ліхтаря відбивалося від жовтої підкладки, й обличчя Лами забарвилося червоним золотом.

Бенет подивився на нього зі зверхньою байдужістю людини, чия релігія вважає дев’ять десятих світу «язичниками».

— І що було наприкінці пошуку? Який подарунок приніс тобі Червоний Бик? — Лама звернувся до Кіма.

— Він питає: «Що ви збираєтеся робити?» — переклав Кім, бо Бенет уже почав занепокоєно дивитися на отця Віктора.

— Не розумію, який стосунок має цей факір до хлопчика, який може бути або його жертвою, або спільником, — почав Бенет. — Ми не можемо дозволити, щоб англійський хлопчик... Якщо він син масона, то чим скоріше він піде до масонського притулку, тим ліпше.

— Ах! Це ви мислите, як Секретар полкової ложі, — сказав отець Віктор. — Але ми б мали сказати і старому, що ми збираємося робити. Він не схожий на лиходія.

— Мій досвід показує, що ніхто ніколи не зможе зрозуміти східний розум. Тепер, Кімболе, я хочу, щоб ти переказав цій людині все, що я говорю, слово в слово.

Кім уважно послухав кілька наступних речень і почав так:

— Святий чоловіче, худий дурень, схожий на верблюда, каже, що я син сагиба.

— Невже?

— О, це правда. Я знав це з мого народження, але він про це зміг дізнатися, тільки коли здер із мене амулет і прочитав папери. Він вважає, що раз уже хтось сагиб, то вже назавше сагиб, і вони удвох думають тримати мене в цьому полку або відправити мене в мадрісу [до школи]. Таке вже раніше було. Я завжди викручувався. Товстий дурень каже по-одному, а схожий на верблюда — по-іншому. Але то все пусте. Я можу провести тут ніч і, можливо, наступну. Таке вже раніше було. А тоді втечу та повернуся до тебе.

— Але скажи їм, що ти мій чела. Скажи їм, як прийшов був до мене, коли я був слабкий і збитий з пантелику. Розкажи їм про наш пошук, і вони, тебе, безумовно, відпустять.

— Я вже сказав їм. Вони сміються і говорять про поліцію.

— Про що ви? — запитав містер Бенет.

— O, він тільки каже, що коли ви мене не відпустите, то це зупинить його в його справах — у його нагальних особистих справах, — цей вислів Кім запозичив із розмови з якимсь клерком-євразійцем із Управління каналів, але наразі він викликав тільки посмішку, яка розсердила хлопчика. — І якби ви знали, які в нього справи, то не стали би так дико раптово втручатися.

— Що ж це тоді? — спитав отець Віктор, не без співчуття вдивляючись в обличчя Лами.

— У цій країні є Річка, яку він хоче знайти, аж геть дужжже. Вона витекла від Стріли, яка... — Кім нетерпляче постукував ногою, перекладаючи подумки з місцевої говірки на свою незграбну англійську. — її сотворив наш господь Будда, знаєте, і якщо ви там вимиєтеся, то змиєте всі свої гріхи і станете білими, як бавовна. (Кім свого часу чував місіонерські проповіді.) — Я його учень, і ми повинні знайти цю Річку. Це аж так дужжже цінно для нас.

— Розкажи ще раз, — мовив Бенет.

Кім підкорився й переповів історію з доповненнями.

— Та це цілковите богохульство! — вигукнула Англіканська церква.

— Тц-тц-тц — співчутливо відповів отець Віктор. — Я б чимало віддав, щоб знати місцеву мову. Річка, яка змиває гріхи! І як довго ви удвох її шукаєте?

— О, багато днів. Тепер ми хочемо піти шукати її далі. Бачите, тут її нема.

— Я бачу, — серйозно сказав отець Віктор. — Але хлопчик не може йти далі у товаристві цього старого. Кіме, може, було б інакше, якби ти не був сином солдата. Скажи йому, що полк буде піклуватися про тебе і зробить із тебе добру людину, таку саму, як твій... якомога кращу людину. Скажи йому, що коли він вірить у дива, то він має вірити, що...

— Немає необхідності грати на його довірливості, — урвав Бенет.

— Я не роблю нічого подібного. Він має вірити, що прихід хлопчика сюди, до свого полку, в пошуках свого Червоного Бика — це схоже на чудо. Розглянемо шанси проти цього, Бенет. У всій Індії саме цей хлопчик зустрівся саме з нашим полком з-поміж усіх, які були на марші! Вочевидь, це було передбачено вище. Так, скажи йому, що це кісмет [доля]. Кісмет, маллум? [Ви розумієте?]

Він повернувся до Лами, якому міг би з таким самим успіхом говорити про Месопотамію.

— Вони кажуть, — від Кімових слів очі старого засяяли, — кажуть, що мій гороскоп тепер справдився, і що коли я вже повернувся до них і до Червоного Бика, — хоч ти ж знаєш, що я прийшов із цікавості, — то мені треба йти до мадріси і зробитися сагибом. Тепер я роблю вигляд, що згоден, найгірше, що буде — я з’їм кілька обідів без тебе. Тоді я вшиюся і наздожену тебе по дорозі до Сагаранпуру. А тому, святий чоловіче, тримайся цієї жінки з Кулу... нізащо не відходь далеко від воза, поки я не повернуся. Поза всяким сумнівом, мій знак — то знак війни та збройних людей. Подивися, як вони дали мені вина і посадовили мене на почесному ліжку! Мій батько був якийсь великий чоловік. Так що, якщо вони шануватимуть мене між собою, — добре. Якщо ні — то теж добре. Як би воно не вийшло, щойно мені набридне, то я втечу до тебе. Але залишайся з раджпуткою, бо я втрачу твій слід... О, так, — додав хлопчик англійською, — я сказав йому все, що ви мені наказали сказати.

— І я не бачу жодної потреби, чого він має далі чекати, — сказав Бенет, нишпорячи собі в кишені штанів. — Подробиці ми можемо з’ясувати пізніше. Я дам йому ру...

— Дайте йому час. Може, він любив хлопця, — сказав отець Віктор, урвавши священика на півслові.

Лама витяг свою вервицю і насунув широчезні криси своєї шапки на очі.

— А зараз чого він хоче?

— Він каже, — Кім підняв руку, — він каже: «Помовчте». Він хоче поговорити зі мною сам. Бачте, ви ж не знаєте ані словечка з того, що він говорить, і я думаю, що якщо ви будете базікати, то він може послати вам дуже погані прокляття. Коли він бере це намисто, отак, бачте, то він завжди хоче бути у спокої.

Обидва англійці сиділи приголомшені, але по очах Бенета було видно, що Кімові буде непереливки, коли він потрапить до лап релігії.

— Сагиб і син сагиба, — голос Лами був хрипким від болю. — Але жодна біла людина не знає цю землю та її звичаї так, як ти знаєш. І де ж тут правда?

— Ну яка різниця, святий чоловіче? Пам’ятай, що це тільки на одну ніч або дві. Пам’ятай, як я можу швидко змінюватися. Це все буде так, як було, коли я вперше заговорив із тобою на великій гарматі Зам-Замі...

— Коли я вперше прийшов до Дому Чудес, ти був хлопчиком, вбраним, як білі люди. А вдруге ти був індусом. Яке буде третє перевтілення? — сумно посміхнувся той. — Ах, чело, ти зробив погано старому, тому що моє серце потягнулося до тебе.

— А моє до тебе. Але ж як я міг знати, що Червоний Бик приведе мене до цього всього?

Лама знову закрив обличчя і нервово закалатав вервицею. Кім присів поруч із ним і притримував за полу.

— То виходить, що хлопчик сагиб? — продовжував старий глухим голосом. — Такий самий сагиб, як той, що зберігав зображення у Домі Чудес? — Лама мав обмежений досвід спілкування з білими людьми. Він, здавалося, повторював урок. — Відтак, йому не личить робити інакше, як роблять сагиби. Він повинен повернутися до свого народу.

— На день і ніч, і ще один день, — виправдовувався Кім.

— А, н-не вийде! — отець Віктор побачив, що Кім рухається до дверей, і виставив навперейми здоровенну ногу.

— Я не розумію звичаїв білих людей. Жрець, який оберігав зображення в Домі Чудес у Лагорі був поштивішим, ніж оцей худий. Цього хлопчика заберуть від мене. Вони зроблять сагиба з мого учня? Горе мені! Як я знайду мою Річку? Хіба в них нема учнів? Спитайся.

— Він каже, що йому дуже жалько, що він тепер більше не зможе знайти Річку. Він каже: чому ви не маєте учнів і не залишите його у спокої? Він хоче очиститися від своїх гріхів.

Ні Бенет, ні отець Віктор не мали готової відповіді.

Кім заговорив англійською, засмутившись стражданнями Лами:

— Я думаю, що якщо ви дозволите мені тепер піти, то ми підемо тихенько і нічого не вкрадемо. Ми будемо шукати цю Річку, як і до того, як ви мене впіймали. Шкода, що я прийшов сюди, щоби знайти Червоного Бика та все таке. Я не хочу цього.

— Це найкраще, що ти будь-коли зробив у цьому житті, молодий чоловіче, — сказав Бенет.

— Боже, я не знаю, як його втішити, — сказав отець Віктор, уважно спостерігаючи за Ламою. — Він не може забрати хлопчика з собою, та все ж він хороша людина, я впевнений, що він хороша людина. Бенет, якщо ви дасте йому рупію... він прокляне вас від кореня до маківки!

Вони слухали подих одне одного цілих... три... п’ять хвилин. Тоді Лама підняв голову і подивився вперед крізь них у космос і порожнечу.

— А я — послідовник Шляху, — сказав він із гіркотою. — Гріх мій і моя покара. Я змусив себе повірити, — а зараз бачу, що то я так надумав собі, — нібито ти мені посланий на допомогу в пошуках. Так моє серце пригорнулося до тебе за твоє милосердя, і поштивість, і мудрість твоїх малих років. Але ті, хто шукають Шлях, не повинні дозволяти собі вогонь бажання або прихильності, бо це все ілюзія. Як говорять... — він процитував старий-старий китайський текст, підкріпив його іншим і посилив третім. — Я збочив зі Шляху, мій чело. Це не ти був винен. Я був у захваті перед життям, перед новими людьми на Дорозі та перед тим, як ти радів, дивлячись на нові речі. Я тішився з тобою, а мав би дбати про свій пошук і тільки про нього. Тепер я сумую, бо тебе в мене забрано і моя Річка далеко від мене. Це все Закон, який я порушив!

— Пощезніть, вражі сили! — Отець Віктор, будучи мудрим сповідником, відчував біль у кожному реченні.

— Тепер я бачу, що знак Червоного Бика був знаком як для мене, так і для тебе. Всі бажання червоні, і всі вони — зло. Я покаюся й сам знайду свою Річку.

— Принаймні, повернися до жінки з Кулу, — відповів Кім, — а то ти загубишся на дорогах. Вона буде годувати тебе, поки я прибіжу.

Лама махнув рукою, щоб показати, що уже все собі вирішив остаточно.

— Тепер, — змінивши тон, він повернувся до Кіма, — що вони будуть робити з тобою? Принаймні, я можу, набуваючи заслугу, спокутувати минуле.

— Вони думають зробити з мене сагиба. Післязавтра я повернуся. Не журися.

— Якого саме? Такого, як оцей, чи як отой чоловік? — він вказав на отця Віктора. — Чи такого, як ті, кого я бачив у цей вечір, чоловіки, що носять мечі й тяжко ступають?

— Може бути.

— Це не добре. Ці люди йдуть вслід за бажанням і прийдуть у порожнечу. Ти не повинен бути таким, як вони.

— Жрець із Амбали сказав, що моя зірка — війна, — вставив Кім. — Я спитаю в цих дурнів... але насправді й цього не треба. Я втечу в цю ніч, бо ж усе, що я хотів — побачити щось нове.

Кім поставив отцеві Віктору два чи три питання англійською і переклав відповіді Ламі.

— Потім він каже: «Ви берете його від мене, і ви не можете сказати, що ви будете робити з ним». Він каже: «Скажіть мені, перш ніж я піду, бо це не мала річ — виростити дитину».

— Тебе відправлять до школи. Пізніше ми побачимо. Кімболе, я думаю, ти хотів би бути солдатом?

— Гора лог! [білі люди]. Ні-а! Ні-а! — Кім люто захитав головою. Його нітрохи не приваблювали ні муштра, ні режим. — Я не буду солдатом.

— Ти будеш тим, ким тобі скажуть бути, — відповів Бенет. — І ти маєш бути вдячним, що ми вирішили допомогти тобі.

Кім співчутливо посміхнувся. Якщо ці люди перебувають в омані, нібито він буде робити що-небудь, що йому не подобається, тим краще.

Запала нова мовчанка. Бенет засовався від нетерпіння, і запропонував покликати вартового і вигнати факіра.

— У сагибів навчають задарма чи за гроші? Запитай у них, — наказав Лама, і Кім переклав.

— Вони кажуть, що гроші виплачуються вчителеві, але ці гроші дасть полк... Нащо треба? Це ж тільки на одну ніч.

— І... чим більше грошей заплатять, тим краще навчають? — Лама знехтував планами Кіма на швидку втечу. — Не гріх платити за навчання. Допомогти неграмотному здобути мудрість — то завжди заслуга. — Зернята вервиці клацали різко, наче кісточки на рахівниці. Потім він звернувся до своїх гнобителів. — Запитай у них, скільки грошей вони платять за мудре і належне вчення? І в якому місті це вчення дають?

— Ну, — пояснив отець Віктор англійською, коли Кім переклав, — це залежить від багатьох чинників. Полк буде платити за тебе весь час, поки ти будеш у Військовому притулку для сиріт; або ти міг би потрапити до списків Пенджабського масонського притулку (ні ти, ні він не зрозумієте, що це значить). Але найкращу освіту в Індії хлопчик може отримати звичайно, в школі Святого Ксав’є іпрагїіЬиз в Лакнау.

Переклад цього потребував трохи часу, тому що Бенет підганяв Кіма.

— Він хоче знати, скільки? — спокійно спитав Кім.

— Дві або три сотні рупій на рік, — отець Віктор давно вже нічому не дивувався. Бенет нічого не розумів і нервував від нетерплячки.

— Він каже: «Напишіть цю назву і скільки грошей на папері та дайте йому». І він каже, що ви повинні написати ваше ім’я нижче, тому що він збирається написати вам листа за кілька днів. Він каже, що ви хороший чоловік. Він каже, що той інший — дурень. Він іде.

Лама раптово підвівся.

— Я продовжу пошук! — вигукнув він, і зник.

— Він натрапить на варту! — вигукнув отець Віктор, скочивши з місця, коли Лама врочисто вийшов, — але я не можу залишити хлопчика.

Кім рвонувся було услід за Ламою, але стримався. З вулиці не пролунало ні звуку. Лама зник.

Кім спокійно влаштувався на капелановому ліжку. Принаймні, Лама обіцяв, що він залишиться з жінкою-раджпуткою з Кулу, а решта не мало ні найменшого значення. Йому подобалося, що двоє жерців так переполошилися. Вони довго розмовляли упівголоса, отець Віктор пропонував якийсь план містерові Бенету, а той схоже, заперечував. Все це було дуже нове і захопливе, але Кім хотів спати. Вони наскликали людей у намет — один із них, вочевидь, був полковником, як і пророкував Кімів батько, — і ті поставили йому силу-силенну питань, в основному про жінку, яка доглядала за ним, і на всі Кім відповів правдиво. Вони, схоже, не вважали ту жінку доброю опікункою.

Зрештою, це був його найновіший досвід. Рано чи пізно, якби захотів, він міг повернутися назад у велику, сіру, безформну Індію, подалі від наметів, священиків і полковників. Хай там як, якщо сагиби хочуть нових вражень, то він докладе всіх зусиль, щоб їх здивувати. Він же також білий чоловік.

Після довгих розмов, які Кім не міг зрозуміти, його передали сержантові, з суворим наказом не дати хлопцю втекти. Полк мав іти далі на Амбалу, а Кіма мали відправити, частково за рахунок ложі, а почасти за кошт пожертв, у місце під назвою Санавар.

— Це диво з див, полковнику, — підсумував отець Віктор, проговоривши без перерви протягом десяти хвилин. — Його буддистський друг ушився, щойно отримав моє ім’я та адресу. Я не розберу, чи він буде платити за освіту хлопчика, чи він готує якесь чаклунство з власною метою, — тоді він звернувся до Кіма. — Ти ще будеш вдячним своєму другу Червоному Бику. Ми зробимо з тебе людину в Санаварі, хоч би й ціною того, що тебе зроблять протестантом.

— Неодмінно, авжеж... неодмінно, — додав Бенет.

— Але ви не підете на Санавар, — відказав Кім.

— Але ми підемо на Санавар, хлопче. Це наказ головнокомандувача, який на дещицю важливіший, ніж син О’Гари.

— Ви не підете на Санавар. Ви підете на свою війну.

Усі в наметі зареготали.

— Коли ти знатимеш свій рідний полк трохи краще, Кіме, ти не будеш плутати лінію маршу з лінією фронту. Ми сподіваємося, що колись підемо на «свою війну».

— Оа, я знаю то всьо.

Кім знову поцілив навздогад. Навіть якщо вони і не йшли на війну, то принаймні, вони не знали того, що він почув у розмові на веранді в Амбалі.

— Я знаю, що ви зараз не на війні. Але я кажу вам, що, як тільки ви прийдете до Амбали, вас пошлють на війну... нову війну. Це війна восьми тисяч чоловіків, а ще гармат.

— Оце чітко. То ти до всього ще й пророкуєш? Візьміть його з собою, сержанте. Візьміть одяг для нього у барабанщиків, і подбайте, щоб він не вислизнув крізь пальці. Хто сказав, що часи чудес минули? Ну, я вже, либонь, піду спати. Мій бідний мозок не витримує.

За годину Кім сидів у дальньому кінці табору, тихий, як дикий звір, увесь вимитий, у жахливому шорсткому вбранні, яке дряпало йому руки й ноги.

— Дивовижне «пташеня», — сказав про нього сержант. — Він виникає під опікою жовтоголового жерця на козлячих ногах, має на шиї папери з ложі свого батька і торочить про бозна-якого Червоного Бика. Цап-брахман випаровується без пояснень, а оцей ось сідає, схрестивши ноги, на капелановому ліжку і віщує криваву війну для всіх людей. Я просто прив’яжу його за ногу до стовпа в наметі — на випадок, якщо він буде втікати через дах. Що ти там кажеш про війну?

— Вісім тисяч чоловік, не рахуючи пушкарів, — повторив Кім. — Дуже скоро ви побачите.

— Ну, дякую, бісеня! Лягай отам між барабанщиками і давай люлі. Ці два хлопчики будуть стерегти твій сон.

Розділ 6

Колись було за морем,

Друзяки, добре нам —

За золото обманки

Збували дикунам.

Ген тищу миль на південь

І тридцять літ назад

Не знав ніхто Вальдеса,

А я їм був — як брат.

(Пісня Дієґо Вальдеса)

Зранку-ранесенько білі намети згорнулися і зникли, бо маверікці рушили навпрошки до Амбали. Вони не пройшли повз місце відпочинку. Кім брів поряд із обозним возом під перехресним вогнем кпинів вояцьких дружин, і почувався вже не так упевнено, як відразу. Він виявив, що з одного боку за ним пильнував отець Віктор, а з іншого — пан Бенет.

Перед полуднем колона зупинилася. Під’їхав верхи на верблюді черговий і вручив полковнику листа. Той прочитав його, і щось сказав до майора. Навіть Кім, перебуваючи за півмилі у хвості колони, почув хвилю хрипких і радісних вигуків, яка докотилася до нього крізь густий пил. Потім хтось ляснув його по спині з криком:

— Розкажи, як ти знав, ти, мале чортове поріддя? Отче, дорогенький, допильнуйте, хай він скаже.

Поруч загойдався поні й Кіма витягли на луку сідла до священика.

— Тепер, сину мій, твоє пророцтво минулої ночі збулося. Нам наказано завтра вирушати з Амбали на фронт.

— Що таке? — спитав Кім, бо ж слова «вирушати» і «фронт» були новими для нього.

— Ми йдемо на «свою війну», як ти напророкував.

— Звичайно, ви підете на свою війну. Я ж казав учора ввечері.

— Так, казав, але ж, вражі сили, звідки ти це знав?

Кім зблиснув очима. Він заціпив зуби і кивнув, вдаючи, наче знає щось таке, чого не можна казати. Капелан їхав у хмарі пилу, а рядові, сержанти й молодші офіцери показували пальцями на хлопчика. Полковник у голові колони подивився на нього з цікавістю.

— Це були, певно, якісь базарні чутки, — мовив він. — Але навіть тоді... — Він звірився з папером у руках. — Хай йому грець, рішення було прийнято лишень протягом останніх сорока восьми годин.

— І багато ще є таких, як ти, в Індії? — спитав отець Віктор. — Чи то ти такий собі lusus naturae?

— Тепер, як я вже все сказав, — відповів хлопчик, — дасте мені повернутися до мого старого? Якщо він не залишиться з тією жінкою з Кулу, то я боюся, що він помре.

— Наскільки я зміг розгледіти, він може подбати про себе так само, як і ти. Ні. Ти приніс нам удачу, ми збираємося зробити з тебе людину. Оце посаджу тебе назад до обозного воза, а ти приходь до мене ввечері.

Решту дня Кім був об’єктом ретельного вивчення з боку кількасот білих чоловіків. Історія його появи в таборі, його походження і його пророцтва — усе переповідали знову й знову. Велика, безформна біла жінка на купі подушок і матраців запитала його таємничо, чи повернеться її чоловік із війни. Кім глибоко замислився і відповів, що повернеться, тоді жінка дала йому їжі. Багато в чому ця велика процесія, де час від часу грала музика, а люди гомоніли і сміялися з найменшого приводу, нагадувала святкування в Лагорі. Поки не передбачалося жодної тяжкої роботи, тож Кім вирішив пошанувати видовище своєю увагою. Увечері до них назустріч вийшли військові оркестри і з музикою провели маверікців до табору неподалік залізничної станції в Амбалі. Ніч видалася цікавою. Солдати з інших полків приходили до маверікців. Маверікці, у свою чергу, ходили в гості до інших полків. їхні пікети помчали вперед, щоб повернути їх, і зустріли пікети інших полків, зайняті тим самим. Тож невдовзі шалено затрубили сигнальні горни, скликаючи інші пікети й офіцерів, щоб навести лад. Маверікці мали славу жвавих хлопців і всіляко її підтримували. Але наступного ранку вони висипали на платформу в ідеальній кондиції. Кім, якого залишили з хворими, жінками і хлопчиками, збуджено горлав щасливі побажання вслід поїздам. Життя сагиба здавалося Кімові дуже кумедним, але він брався до нього вельми обережно. Потім його відправили під конвоєм хлопчика-барабанщика до спорожнілої, побіленої вапном казарми, де підлога була вкрита сміттям, мотузками і папірцями, а від стелі відлунювали його самотні кроки. Він згорнувся калачиком по-місцевому на смугастому ліжку та заснув. Якийсь сердитий чоловік пришкандибав на веранду, розбудив його і назвався шкільним учителем. Це вже було занадто для Кіма, і він поринув у себе. Хлопчик заледве умів розбирати різні англійські оголошення поліції в місті Лагорі, і то тільки тому, що вони обмежували його комфорт. Серед численних відвідувачів жінки, яка опікувалася ним, був дивак-німець, що малював декорації для мандрівного театру парсів. Він сказав Кімові, що був «на барикадах у сорок восьмому», а відтак, наскільки зрозумів Кім, за харчі навчатиме хлопчика писати і навіть прошпиняв його по всіх буквах. Кім був про них не надто доброї думки.

— Я нічого не знаю. Іди геть! — сказав Кім, чуючи лихе.

Тут же чоловік схопив його за вухо, потягнув у кімнату в далекому крилі, де сиділи за партами дюжина хлопчиків-барабанщиків, і насказав йому сидіти тихо, раз уже він нічого більше не може. Кімові це вдалося на славу! Чоловік пояснював то одне, то інше, малюючи білі лінії по чорній дошці, принаймні, зо півгодини, а Кім продовжував перерваний сон. Він вельми не схвалював теперішній стан справ, бо ж це були якраз ті школа і дисципліна, яких він старанно уникав уже дві третини свого життя. Раптом йому спала на думку блискуча ідея, і він здивувався, що він не подумав про це раніше.

Чоловік відпустив хлопців, і Кім перший вискочив через веранду на сонце.

— Ей, ти! Агей! Стоп! — загукав високий голос йому навздогін. — Я повинен піклуватися про тебе. Мені наказали не спускати з тебе очей. Куди йдеш?

Це був хлопчик-барабанщик, який не відходив від Кіма весь ранок, веснянкуватий товстунець років чотирнадцяти, і Кім ненавидів його від підошви чобіт до стрічечок на кашкеті.

— На базар — принести солодощів для вас, — сказав Кім, подумавши.

— Ну, базар — це поза межами дозволеного. Якщо ми туди підемо, то отримаємо прочухана. Повертайся.

— Як заблизько ми можемо піти? — Кім не знав, що таке «межі», але він хотів бути ввічливим — наразі.

— Що значить заблизько? Ой, як задалеко! Ми можемо піти не далі, як до того дерева над дорогою.

— То я піду туди.

— Добре. Бо я не піду. Там сильна спека. Я можу дивитися за тобою звідси. Зараз тобі все’дно тікати нема сенсу. Вони тебе скоро помітять у цьому одязі. На тобі ж однострої полку. Тебе кожен пікет в Амбалі приволоче сюди, швидше, як вийдеш.

Це не справило враження на Кіма, але він розумів, що цей одяг заважатиме йому, якщо він спробує втекти. Він поплентався до дерева на розі над битим шляхом, що вів до базару, і роздивлявся тубільців, які проходили мимо. Більшість із них були казар-меними слугами з найнижчої касти. Кім привітав прибиральника, який притьмом відгукнувся шматком незаслуженої лайки, природно думаючи, що маленький європеєць нічого не збагне. Стишена, швидка відповідь просвітила його. Кім вклав у неї всю свою скуту душу, радіючи з довгожданої нагоди вилаяти когось мовою, якою добре володів.

— А тепер піди до найближчого базарного писаря і скажи йому, щоби прийшов сюди. Я хотів би написати листа.

— Але... але що ти за син білої людини, якщо тобі треба базарного писаря? Хіба немає вчителя в казармі?

— Ая! І пекло ними напхане. Роби, що тобі сказано, ти... ти — од! Твоя мати під кошиком вінчалася! Слуга Лал-Бега (Кім знав божество, якому моляться підмітальники), займися моєю справою, а то я з тобою ще поговорю!

Підмітальник хутенько потьопав.

— Там біля казарми під деревом є білий хлопчик, але він не зовсім білий хлопчик, — затинаючись, звернувся він до першого-ліпшого базарного писаря. — Йому тебе треба.

— А він платить? — поспитав дженджуристий писар, збираючи свій столик, ручки і сургуч — усе по порядку.

— Я не знаю. Він не схожий на інших хлопчиків. Піди подивися. Це того варто.

Кім пританцьовував із нетерплячки, коли стрункий молодий каятх постав у полі зору. Як тільки той наблизився на відстань лайки, Кім багатослівно прокляв його.

— Спочатку я візьму свою платню, — заявив писар. — Погані слова підвищили ціну. Але хто ти, якщо вбраний по-одному, а говориш по-іншому?

— Ага! Ото в листі ти про це й напишеш. Ніколи ще не було такої байки. Але ж я не спішу. Мені й інший писар напише. В Амбалі їх повно, так само, як і в Лагорі.

— Чотири анни, — сказав писар, сідаючи долі й розгортаючи свій килимок у затінку спорожнілої казарми.

Не думаючи, Кім присів поруч із ним навпочіпки, як то вміють тільки місцеві, хоч йому й заважали огидні вузькі штани.

Писар скоса позирнув на нього.

— Таку ціну будеш правити сагибам, — мовив Кім. — А мені скажи справжню.

— Півтори анни. Як я маю знати, чи ти не втечеш, поки я пишу?

— Мені не можна йти далі цього дерева, та і про марку треба подумати.

— Я не беру комісію за марки. Ще раз, що це ти за білий хлопчик такий?

— Це має бути сказано в листі, якого я пишу до Магбуба Алі, торгівця кіньми в Кашмірському караван-сараї, в Лагорі. Він мій друг.

— Диво-дивина! — пробурмотів писар, опускаючи тростину в чорнильницю. — Писати на гінді?

— Безсумнівно. Ну, для Магбуба Алі. Почали! «Я зійшов зі старим із поїзда в Ам-балі. В Амбалу я приніс звістку про родовід гнідої кобили», — після того, що він бачив у саду, Кім не збирався писати про білих жеребців.

— Трохи помаліше. Що там було з гнідою кобилою ... це Магбуб Алі, великий торгаш?

— А хто ж іще? Я був у нього на службі. Візьми більше чорнила. Давай. «Як було наказано, так я і зробив. Ми тоді пішли пішки в бік Бенаресу, але на третій день знайшли один полк». Записано?

— Так, палтан [піхотний полк], — пробурмотів писар, обернувшись на слух.

— «Я пішов до їхнього табору і мене впіймали, та за допомогою талісмана на моїй шиї, про який ти знаєш, було встановлено, що я — син якогось чоловіка з полку, як і було сказано у пророцтві про Червоного Бика, як ти знаєш, у нас про нього всі на базарі говорили».

Кім зачекав, поки ця стріла застрягне в писаревому серці, прочистив горло і продовжив: «Один священик одягнув мене і дав мені нове ім’я. Інший священик, однак, був дурень. Одяг дуже важкий, але я — сагиб, і на серці мені теж важко. Вони відправили мене в школу і побили. Мені тут не подобається повітря і вода. Прийди й допоможи мені, Магбубе Алі, або відправ мені трохи грошей, бо я не маю, чим заплатити писареві, який це пише».

— «...який це пише». Я сам винен, що мене обдурено. Та ж ти такий розумний, як Хусейн Бакс, що підробив казначейські марки у Наклао. Але ж історія! Оце історія! Чи це, може, правда?

— Невигідно брехати Магбубові Алі. Краще допоможи його другові й дай мені марку. Я віддам гроші, коли мені пришлють їх.

Писар крекнув із сумнівом, але взяв зі свого столика печатку, запечатав лист, передав його Кімові та пішов. Ім’я Магбуба Алі багато важило в Амбалі.

— Це гарний спосіб порадувати богів, — прокричав Кім услід писареві.

— Заплати мені удвічі, коли прийдуть гроші, — вигукнув той через плече.

— А про що ти д’мовлявсь із тим чорним, га? — спитав хлопчик-барабанщик, коли Кім повернувся на веранду. — Я за вами дивився...

— Я тільки розмовляв із ним.

— Ти вмієш говорити так, як цей чорний?

— Що ні, то ні! Я ледве-ледве вмію так, як він. Що нам тепер робити?

— Зара’ буде горн іти обідати. Господи! Я хотів би піти на фронт із полком. Жах, що нічого тут робити, крім як учитися. Оце гидота!

— Ой, гидота!

— Я би втік, якби знав, куди йти, але вояки кажуть, що в цій триклятій Індії ти всюди, наче у в’язниці. Як лиш утечеш — так і зразу зловлять. Мені вже остобридло.

— Ти був у Бе... в Англії?

— Еге ж, я тільки приїхав сюди із матір’ю з минулим військовим набором. Певно, що я був в Англії! Що ти за незнайко такий малий! Десь по бур’янах виріс, так?

— Ой, та-ак! Розкажи мені що-небудь про Англію. Мій батько був звідти.

Хоча він не подав виду, Кім, звичайно, не повірив жодному слову з того, що хлопчик-барабанщик розповів про передмістя Ліверпуля, яке було для нього Англією. Так нарешті настав час обіду — жахливо несмачного — який накрили для хлопчиків і кількох солдатів-інвалідів у кутку однієї казарми. Якби не лист, написаний Магбубові Алі, Кім почувався б геть пригнічено. Він звик до байдужості натовпу місцевих, але сильне почуття самоти серед білих мучило його. Він був удячний, коли десь у другій половині дня здоровенний солдат привів його до отця Віктора, який жив в іншому крилі по той бік курного плацу. Священик читав англійського листа, написаного червоним чорнилом. Він подивився на Кіма з цікавістю, іще більшою, ніж будь-коли досі.

— Як тобі тут подобається, сину мій, наскільки ти вже вбувся? Не дуже, еге ж? Має бути важко, дуже важко, як на таке дике звірятко. Слухай тепер. У мене дивовижне послання від твого друга.

— Де він? Із ним усе добре? Оа! Якщо він може писати мені листи, то все в порядку.

— Ти його любиш?

— Звичайно, я люблю його. І він любив мене.

— Здається, так, судячи з листа. Він же не може писати по-англійськи, чи може?

— О, ні. Наскільки я знаю, ні, але, звичайно, він знайшов писаря, який може писати по-англійськи дуж-же добре, і той йому написав. Я сподіваюся, ви розумієте.

— Так он воно як! А ти знаєш щось про його грошові справи?

З виразу Кімового обличчя він побачив, що ні.

— Звідки мені знати?

— Я себе це теж запитую. Тепер слухай, якщо ти тут зможеш вивести кінця. Ми пропустимо першу частину... Це написано на Джагадгірській дорозі ... «Сидячи на узбіччі у глибокій медитації, покладаю надію на прихильність, якої прошу Вашу честь удостоїти моє прохання, і закликаю Вашу честь виконати його заради Всемогутнього Бога. Освіта — то найбільше благословення, якщо вона найкращого ґатунку. Інакше вона не має жодної придатності». Отут старий влучив у яблучко! «Якщо Ваша честь зласкавиться дати моєму хлопчику найкращу освіту в Ксав’є» (я припускаю, що це школа Святого Ксав’є іп раїхіЬиз), «як ішлося у нашій розмові в наметі від 15 числа поточного місяця» (як по-діловому написано!), «то Всемогутній Бог благословить нащадків Вашої честі до третього і четвертого коліна і» — Тепер слухай! — «будьте певні, Ваша честь, що Ваш покірний слуга буде вносити належну оплату триста рупій річно гунді за рік дорогого навчання в Святого Ксав’є, Лакнау, і дайте невеликий час, щоб направити вищезгаданий гунді до будь-якої частини Індії, яку Ви, Ваша честь, самі вкажете. Слуга Вашої честі не має наразі жодного місця, де прихилити голову, але рухається в Бенарес на поїзді, щоб уникнути переслідування від старої жінки, яка забагато говорить, і не бажаючи мешкати в Сагаранпурі в ролі домочадця.» І що це, в біса, означає?

— Думаю, вона його попросила бути її пуро — домашнім жерцем. А він відмовився через свою Річку. Вона таки забагато говорить.

— То тобі це зрозуміло, так? А я геть спантеличений. «Тож я вирушаю в Бенарес, де знайду адресу і надішлю рупії для хлопчика, який мені дорогий, як зіниця ока, і заради Всемогутнього Бога здійсніть цю освіту, і ваш прохач матиме за обов’язок сумлінно за Вас молитися. Писав Собрао Сатай, що не вступив до Аллахабадського університету, для преподобного Тішу-лами жерця з монастиря Сач-дзен, шукача Річки. Адреса: храм Тіртханкарів у Бенаресі. P.S. Зверніть увагу на слова про зіницю ока, і що рупії будуть надходити три сотні річно. Заради Бога Всевишнього.» Отже, то що це таке — маячня чи ділова пропозиція? Я питаю в тебе, бо мені вже бракує тями.

— Він каже, що дасть мені три сотні рупій на рік? Значить, він їх мені дасть.

— О, то ти так вважаєш?

— Звичайно. Якщо він так говорить!

Священик присвиснув. Потім він звернувся до Кіма як до рівного.

— Я в це не вірю, але побачимо. Тебе сьогодні мали відправити до Військового притулку для сиріт у Санаварі, де ти мав жити коштом полку, поки не станеш дорослим і поступиш до війська. Тебе мали привести до лона англіканської церкви. Бенет усе це організував. З іншого боку, якщо ти підеш до Святого Ксав’є, ти здобудеш кращу освіту і... зможеш прийняти істинну віру. Уявляєш мою дилему?

Кім не уявляв нічого, крім того, як Лама їде на південь у поїзді та нікому просити для нього милостині.

— Як і більшість людей на моєму місці, я збираюся потягнути час. Якщо твій друг надішле гроші з Бенареса — пощезніть, вражі сили, де вуличний жебрак візьме три сотні рупій? — ти вирушиш до Лакнау, і я сам сплачу за твій проїзд, бо ж якщо я хочу зробити тебе католиком, а я хочу, то я не можу торкатися грошей, зібраних за підпискою. Якщо він цього не зробить, ти переїдеш до військового притулку коштом полку. Я надам йому строку три дні, хоча я в це взагалі не вірю. Навіть якщо він перестане платити пізніше... але це я надто забігаю наперед. Ми можемо на цьому світі зробити лиш один крок за раз, і то з Божою ласкою. Бенета послали на фронт, а мене залишили тут. Не все ж має діставатися Бенетові.

— Я радий, оах, — смутно сказав Кім.

Священик нахилився вперед.

— Я ладен віддати місячну платню, щоб дізнатися, що коїться у твоїй маленькій круглій голові.

— Нічого там не коїться, — сказав Кім, і почухався.

Йому було цікаво, чи вишле йому Магбуб Алі аж цілу рупію. Тоді він міг би заплатити писареві за лист і далі писати листи до Лами в Бенарес. Можливо, Магбуб Алі відвідає його наступного разу, коли приїде на південь із кіньми. Звісно, він має знати, що це той лист, якого Кім передав офіцерові в Амбалі, розв’язав велику війну, яку так голосно обговорювали чоловіки й хлопчики під час вечері в казармі. Але якщо Магбуб Алі цього не знав, то було б дуже небезпечно повідомляти йому. Магбуб Алі був жорстоким із хлопчиками, які забагато знали, або думали, що знають.

— Ну, поки я отримаю наступні новини... — голос отця Віктора перервав його роздуми, — ти можеш бігати і гратися з іншими дітьми. Вони тебе чогось навчать, хоча я не думаю, що воно тобі сподобається.

Виснажливий день доволікся до кінця. Коли Кім подався спати, йому показали, як складати одяг і виставляти чоботи, а інші хлопці сміялися з нього. На світанку його розбудив горн. Після сніданку його зловив учитель, тицьнув під носа аркуш із безглуздими значками і відлупцював нізащо. Кім думав отруїти його опіумом, позиченим у підмітальників, але вирішив, що така витівка може бути небезпечною, бо ж вони всі їдять за одним столом у їдальні (Кімові це було особливо огидно, він вважав за краще під час їжі повертатися спиною до світу). Потім він спробував втекти до того села, де жрець намагався підсипати сонного зілля Ламі та жив старий солдат. Але далекоглядні вартові на кожному виході повертали назад маленьку червону постать. Штани й куртка калічили йому тіло і розум, тож він відмовився від задуму, по-східному покладаючись на слушний час і нагоду. Три дні мук минули у великих, лунких білих кімнатах. По обіді він ходив на погулянку під конвоєм котрогось хлопчика-барабанщика, і все, що він чував від своїх компаньйонів, було кілька безглуздих слів, які складали чи не дві третини лайки білих. Кім знав і зневажав їх усі давно. Тож не дивно, що барабанщик за його мовчанку і байдужість платив стусанами. Його не цікавив жоден із базарів на території військової частини. Він називав усіх тубільців «чорними», тим часом слуги та підмітальники відкрито лаяли його, а він того не розумів, ведений в оману їхнім шанобливим виглядом. Це трохи примиряло Кіма зі штурханами.

На ранок четвертого дня барабанщика спіткала відплата. Вони пішли разом до іподрому Амбали. Хлопець повернувся один, плачучи, з новинами, що молодий О’Гара, якому він нічого такого не зробив, привітав червонобородого чорного верхи на коні, а той чорний одразу пекельно заліпив йому гарапником, а молодого О’Гару підхопив у сідло і помчав геть. Ці новини дісталися до отця Віктора, і його довга нижня губа відвисла ще нижче. Він був уже досить вражений листом із храму Тіртханкарів у Бе-наресі, із прикладеним чеком до місцевого банкіра на три сотні рупій і молитвою до «Всемогутнього Бога». Лама був би засмучений ще дужче, ніж священик, якби знав, як базарний писака переклав його фразу «набути заслуги».

— А, щезніть вражі сили! — Отець Віктор крутив розписку. — А тепер він пощез іще з якимось зі своїх пречудових друзів. Я вже не знаю, чи буде мені ліпше отримати його назад чи позбутися остаточно. Він поза межами мого розуміння. Як у чорта — я саме його маю на увазі! — вуличний жебрак випрошує гроші, щоби виховувати білих хлопчиків?

За три милі звідти, на іподромі Амбали, Магбуб Алі притримував сірого кабульського жеребця, а заразом і Кіма, у сідлі перед собою, і говорив:

— Але, Маленький Друже Усього Світу, треба зважати на мою честь і репутацію. Усі офіцери-сагиби усіх полків і всі в Амбалі знають Магбуба Алі. Люди побачили, що я вдарив хлопчика і забрав тебе. На цьому полі нас видно здалеку. Як я можу забрати тебе геть звідси? Або пояснити твоє зникнення, якщо я поставлю тебе на землю і дам утекти в посів? Вони посадять мене до в’язниці. Будь терплячим. Як ти сагиб — то вже довіку. Колись виростеш чоловіком, то ще, може, дякуватимеш Магбубові Алі.

— Забери мене подалі від цих вартових, щоб я міг познімати це червоне. Дай мені грошей, і я піду в Бенарес назад до мого Лами. Я не хочу бути сагибом, і пам’ятай, що я передав твоє повідомлення.

Жеребець шалено сіпнувся. Магбуб Алі необережно пришпорив його гострими стременами. (Він не належав до теперішніх торгівців кіньми, які носять англійські чоботи зі шпорами). Кім зметикував, що той себе видав, і зробив свої висновки.

— То була дрібничка. Якраз тобі по дорозі до Бенареса. І я, і сагиб уже про неї забули. Я надсилаю стільки листів і повідомлень людям, які питають про коней, що я не добре пам’ятаю, кому що казав. То було щось про гніду кобилу, родовід замовив сагиб Пітерс?

Кім відразу побачив пастку. Якби він сказав: «про гніду кобилу», Магбуб із тієї готовності піти за поправкою зрозумів би, що хлопчик щось підозрює. Тому Кім відповів:

— Гніда кобила? Ні, я так швидко не забуваю свої повідомлення. Це був білий жеребець.

— Так, так воно і було. Білий арабський жеребець. Але ти мені писав про гніду кобилу.

— А хто ж каже правду писареві? — відповів Кім, відчуваючи долоню Магбуба на своєму серці.

Раптом їх хтось окликнув.

— Привіт! Магбубе, старий негіднику, стій-но! — загукав голос, і до них підлетів англієць на конику-поні для гри в поло. — Я за вами гнався мало не усе місто. Добре шпарить цей твій кабулець. Він на продаж?

— У мене скоро підійде молодий коник, якого саме небо створило для складної та делікатної гри в поло. Він не має собі рівних. Він...

— І в поло грає, і стіл накриває. Еге. Знаємо ми те все. Якого біса там у тебе?

— А. Хлопчик, — серйозно сказав Магбуб, — його другий хлопчик побив. Його батько колись був білим солдатом у великій війні. Хлопчик у дитинстві жив у Лагорі. Він грався з моїми кіньми, коли був малим. Тепер я думаю, що його зроблять солдатом. Батьків полк недавно упіймав його, а тоді вирушив на війну минулого тижня. Але я не думаю, що він хоче бути солдатом. Я узяв його на прогулянку. Скажи мені, де твої казарми, і я тебе туди довезу.

— Відпусти. Я спокійно можу знайти казарми.

— А як ти побіжиш геть, то хто скаже, що це не моя вина?

— Він прибіжить назад до обіду. Куди він втече? — засміявся англієць.

— Він народився на цій землі. У нього тут є друзі. Він іде, куди хоче. Він чабук савай [вдатний хлопець]. Йому досить змінити одяг — і оком не моргнеш, як він стане індуським хлопчиком нижчої касти.

— Дідька лисого він стане! — англієць критично подивився на хлопчика, а Магбуб тим часом попрямував у бік казарми. Кім зціпив зуби. Магбуб, невірний афганець, насміхався з нього:

— Вони послали його до школи, взули у важкі чоботи та сповили його цим одягом. Далі він забуде все, що він знає. То котра казарма твоя?

Кім показав — бо не міг слова вимовити — на крило отця Віктора, яке біліло поруч.

— Може, він і стане добрим солдатом, — сказав Магбуб задумливо. — Принаймні, він може бути хорошим джурою. Я послав його, щоби доставити повідомлення з Лагора. Про родовід білого жеребця.

Це була смертельна образа, завдана слідом за ще тяжчою кривдою — і це на очах сагиба, якому Кім так хитро передав листа зі звісткою, що розпалила війну. Кім бачив, як смажиться на полум’ї за свою зраду Магбуб Алі, але для себе він вбачав суцільну довгу сіру перспективу казарми, школи та знову казарми. Він благально дивився на гладенько поголене обличчя офіцера, але не міг вловити на ньому жодного проблиску, який би вказав, впізнали його, чи ні. Але навіть за таких крайнощів йому не спадало на думку покластися на милість білої людини чи зректися афганця. А Магбуб пильно вдивлявся в англійця, який дивився, так само пильно, на Кіма, тремтячого і принишклого.

— Мій кінь добре навчений, — сказав торгаш. — Інший міг би й вбрикнути, сагибе.

— Ах, — озвався нарешті англієць, потираючи вологу холку свого поні руків’ям батога. — Хто хоче зробити хлопчика солдатом?

— Он той падре! — захлинувся Кім, побачивши, як отець Віктор із непокритою головою спускається до них із веранди.

— Пощезніть вражі сили, О’Гара! Скільки ще ти маєш усяких приятелів по Азії? — вигукнув він, поки Кім ковзнув донизу і безпорадно завмер перед ним.

— Доброго ранку, падре, — весело сказав англієць. — Я чув про вас багато доброго. Збирався заїхати поспілкуватись. Я — Крейтон.

— З етнографічної служби? — спитав отець Віктор. Англієць кивнув. — Повірте, в такому разі я радий з вами познайомитися, і мій обов’язок — подякувати вам за повернення хлопчика.

— Мені ні за що дякувати, падре. Крім того, хлопчик не втікав. Ви не знаєте добродія Магбуба Алі? — торговець кіньми незворушно стовбичив верхи на осонні. — Зазнайомитеся, коли проживете на станції з місяць. Ми у нього усіх своїх шкап купуємо. А хлопчик доволі цікавий. Можете розповісти мені що-небудь про нього?

— Чи я можу розповісти вам? — пирхнув отець Віктор. — Та ви чи не єдина людина, яка може мені допомогти в моїй плутанині! Розповісти вам! О, вражі сили, я тут лусну, так мені треба поговорити з кимось, хто розуміється на тубільцях!

Із-за рогу надійшов конюх. Полковник Крейтон підвищив голос і заговорив мовою урду:

— Ну, гаразд, Магбубе Алі, марно розповідати мені всі ці байки про поні. Даю триста п’ятдесят рупій і ані пайса більше.

— Сагиб трохи гарячий і злий після поїздки, — повернувся коняр із усмішкою і хижо прискалив око, як бувалий дотепник. — Трохи перегодом він розгледить чесноти мого коня краще. Я почекаю, поки він закінчить свою розмову з падре. Отут почекаю, під деревом.

— А бодай тобі! — розсміявся полковник. — Отак виходить, як поглянеш на котрогось із Магбубових коней. Він добряча стара п’явка, падре. Чекай на потім, як маєш так багато вільного часу, Магбубе. Тепер я до ваших послуг, падре. А де хлопчик? О, він пішов порозмовляти з Магбубом. Дивний хлопчина. Зволите наказати, щоб мою кобилу поставили у затінку?

Він впав у крісло, звідки було добре видно, як Кім і Магбуб Алі радяться під деревом. Падре пішов до себе по манільські сигари. Крейтон чув, як Кім гірко сказав:

— Вір брахманові більше, ніж змії, змії — більше, ніж повії, а повії — більше, ніж афганцеві, Магбубе Алі.

— Це все одно, — урочисто майнула велика руда борода. — Дітям нема чого бачити килим на ткацькому верстаті, доки не буде ясно весь візерунок. Повір, Друже Усього Світу, я тобі роблю добрячу послугу. Вони не зроблять із тебе солдата.

— От хитрий старий грішник! — думав Крейтон. — Але він не далекий від істини. Цього хлопчика не слід втрачати даремно, якщо він справді такий, як кажуть.

— Перепрошую, мені ще півхвилини, — вигукнув падре зсередини, — я шукаю документи по цій справі.

— Якщо завдяки мені ти отримаєш прихильність цього сміливого і мудрого пол-ковника-сагиба і досягнеш почестей, то як ти віддячиш Магбубові Алі, коли станеш чоловіком?

— Ні, ні! Я благав тебе, дай мені знову вийти на Дорогу, де я буду у безпеці. А ти продав мене англійцям. Скільки вони дадуть тобі за мою кров?

— Кумедне чортенятко! — полковник закусив сигару і ввічливо повернувся до отця Віктора.

— Якими то листами гладкий жрець розмахує перед полковником? Стань позаду жеребця, нібито роздивляєшся мою вуздечку! — наказав Магбуб Алі.

— Лист від мого Лами, який він писав із Джагадгірської дороги, сказавши, що він буде платити моїй школі три сотні рупій на рік.

— Ого! Так он він який, старий червоношапочник! А якій школі?

— Бог знає. Я думаю, що в Наклао.

— Так. Там є велика школа для синів сагибів і напівсагибів. Я бачив її, коли продавав там коней. То Лама теж любив Друга Усього Світу?

— Еге, і він не брехав і не повертав мене в полон.

— Не дивно, що падре не знає, як розплутати цю нитку. Ач, як торохтить полковни-ку-сагибу! — Магбуб Алі посміхнувся. — Клянуся Аллахом! — пронизливі очі миттю ковзнули по веранді, — твій Лама прислав щось схоже на чек. Я мав кілька оборудок із такими гунді. Полковник-сагиб дивиться на нього.

— Що мені хорошого з того всього? — стомлено сказав Кім. — Ти поїдеш, і вони повернуть мене до цих пустих приміщень, де немає доброго місця для сну, а хлопчаки мене б’ють.

— Я не думаю, що так. Май терпіння, дитино. Не всі пуштуни віроломні, якщо тільки не йдеться про кінське м’ясо.

П’ять... десять... п’ятнадцять хвилин минули, а отець Віктор далі енергійно говорив або ставив питання, на які відповідав полковник.

— Тепер я розказав вам усе, що знаю про хлопчика, від початку до кінця. І це для мене — благословенне полегшення. Ви чули коли-небудь щось подібне?

— У кожному разі, старий надіслав гроші. Розписки Гобинда Сагаї добре приймають аж до самого Китаю, — сказав полковник. — Чим більше знаєш про місцевих — тим важче передбачити, що вони зроблять, а що ні.

— Ось висновок від голови Етнографічної служби. Уся ця мішанина: червоні бики, річки зцілення (бідолашний язичник, допоможи йому, Боже!). А грошові чеки і сертифікати масонські. Ви часом не масон?

— Ій-богу, я оце щойно лиш подумав! Це ще одна причина... — неуважно сказав полковник.

— Я радий, що ви бачите в цьому якусь причину. Бо як я вже казав, ця мішанина всього — понад мої сили. А як він віщував нашому полковникові, сидячи на моєму ліжку в благенькій сорочині, а крізь дірки біле тіло світилося. І віщування ж збулося. Вони ж повиганяють із нього всі ці дурниці, у школі Святого Ксав’є, авжеж?

— Покропіть його святою водою, — розсміявся полковник.

— Чесно кажучи, я часом думаю, що варто. Але сподіваюся, що його виховають добрим католиком. Все, що мене тривожить, так це — що буде, як той старий жебрак...

— Лама, Лама, мій дорогий, і деякі з них — джентельмени у своїй країні.

— Лама, гаразд, не зможе платити наступного року. На хвилі миттєвого пориву він запланував гарну справу, але ж він коли-небудь помре. Та й брати у язичника гроші, щоб дати дитині християнську освіту...

— Але він ясно сказав, що він так хоче. Як тільки він дізнався, що хлопчик — білий, то, схоже, відразу почав ставитися до нього належним чином. Я ладен віддати місячну платню, аби почути, як він пояснив усе це в храмі Тіртханкарів у Бенаресі. Дивіться сюди, падре, я не претендую на велике знання місцевих, але якщо він говорить, що заплатить, то платитиме — живий або мертвий. Я маю на увазі, що його спадкоємці будуть виплачувати борг. Моя вам порада — направити хлопчика до Лакнау. Якщо англіканський капелан подумає, що ви його випередили...

— Значить, Бенетові не пощастило! Його відправили на фронт, замість мене. Дауті визнав мене медично непридатним. Я відлучу Дауті, якщо він повернеться живим! Звичайно, Бенет має бути задоволений...

— Задоволений славою, а релігію залишить вам. Саме так! Справді, я не думаю, що Бенет буде заперечувати. Покладіть провину на мене. Я... е-е... наполегливо рекомендую відправити хлопчика до школи Святого Ксав’є. Він може доїхати туди залізницею безкоштовно, за документами, що він сирота і син солдата, тож за проїзд платити не треба. Одяг ви йому можете купити з полкової підписки. Ложа збереже кошти на його утримання, і настрій у них покращиться. Це абсолютно просто. Я маю їхати в Лакнау наступного тижня і можу наглянути за хлопчиком у дорозі — доручу його слугам абощо.

— Ви добра людина.

— Анітрохи. Не робіть цієї помилки. Лама надіслав нам гроші для певної мети. Ми не можемо їх просто повернути, то маємо зробити, як він говорить. Ну, що — вирішили, чи як? Скажімо, наступного вівторка ви приведете його мені до нічного поїзда на південь? Це ось уже за три дні. Він не встигне нашкодити протягом трьох днів.

— Мені трохи відлягло, але як бути з оцим? — він помахав чеком. — Я не знаю ні Гобинда Сагаї, ані його банк, який може виявитися діркою у стіні.

— То ви ніколи не були молодшим офіцером у боргах. Я отримаю за цим чеком готівку, якщо вам зручно, і надішлю вам належну розписку.

— Але ж ви маєте і свої справи! Це просити...

— Це мене анітрохи не обтяжить. Бачите, мене як етнографа дуже цікавить одна річ. Я хотів би її використати в роботі, яку виконую для Уряду. Перетворення полкового знаку, такого, як ваш червоний бик, на своєрідний фетиш, якому поклонявся хлопчик, — це дуже цікаво.

— Мені бракує слів, щоби виразити вам мою вдячність.

— Є одна річ, яку ви можете зробити. Всі ми, етнографи, як галки — ревниві до чужих відкриттів. Вони нікому, окрім нас самих, не цікаві, звісно, але ви ж розумієте, які ці бібліофіли. Не кажіть нікому прямо чи опосередковано жодного слова про азіатські риси характеру цього хлопчика, його пророцтва і так далі. З часом я це все у хлопчини випитаю, і... розумієте?

— Розумію. І ви напишете про це чудову роботу. Ніколи ні з ким про це не говоритиму, поки не побачу її надрукованою.

— Дякую. Ви заспокоїли душу етнографа. Ну, я маю повернутися до сніданку. О, Господи! Старий Магбуб і досі тут? — він підвищив голос, і торговець кіньми вийшов із затінку дерева. — Ну, що там таке?

— Що стосується того молодого коня, — почав Магбуб, — то я кажу, що коли лошак народився, щоби грати у поло, то він уважно стежить за м’ячем, хоча ніхто його і не вчив, коли такий лошачок нутром відчуває гру, — то я кажу, дуже кепсько псувати його, запрягаючи у важкого воза, сагибе!

— І я так кажу, Магбубе. Лоша будуть учити тільки для поло. (Ці люди, певно, нічого у світі не знають, окрім коней, падре). Побачимося завтра, Магбубе, якщо ви маєте щось для продажу.

Торгаш по-верховому змахнув йому рукою на прощання.

— Будь трохи терплячішим, Друже Усього Світу, — прошепотів він згорьованому Кімові. — Твоя доля влаштована. Через деякий час ти поїдеш у Наклао, і — ось, маєш заплатити писареві за лист. Думаю, я ще багато разів тебе побачу.

І він поскакав униз по дорозі.

— Послухай мене, — сказав полковник із веранди місцевою говіркою. — Через три дні ти поїдеш зі мною в Лакнау, будеш весь час бачити і чути нові речі. Тому сиди протягом цих трьох днів і не втікай. У Лакнау ти підеш до школи.

— А я там зможу зустрітися з моїм святим? — пхинькав Кім.

— Принаймні, з Лакнау ближче до Бенареса, ніж з Амбали. Може, я тебе візьму під свій захист. Магбуб Алі про це знає, і він буде сердитися, якщо ти зараз повернешся на Дорогу. Пам’ятай, мені багато чого розказали, і я про це не забуду.

— Я буду чекати, — сказав Кім, — але хлопчаки мене битимуть.

І тут заграв горн до обіду.

Розділ 7

Хто плідні сонця в небі помістив,

І зорі зорь, і глум нічних світил?

Піди поглянь — тебе б він пропустив.

Бо небу — вись, війна — землі уділ.

А гріх Адама, батька, зве туди,

Де страх, насилля, гамір увесь час.

Угору глянь, і гороскоп склади —

Чи провідна зоря то, а чи Марс?

(Сер Джон Крісті)

У другій половині дня розчервонілий учитель сказав Кімові, що його «викреслено зі списків військового складу», про який Кім нічого не второпав, але йому наказали йти гратися. Тоді він побіг на базар і знайшов молодого писаря, якому заборгував за марку.

— Тепер я заплачу, — по-царськи мовив Кім, — і тепер мені потрібно ще один лист написати.

— Магбубові Алі в Амбалу, — хвацько вгадав писар. Професія зробила його справдешнім бюро загальної дезінформації.

— Це не Магбуб, а жрець. Бери ручку і швидко пиши. «Для Тішу-лами, святого з Бготійялу (назва Тибету в окремих індійських говірках), шукачеві Річки, який мешкає зараз у Храмі Тіртханкарів у Бенаресі». Візьми більше чорнила! «Протягом трьох днів я маю приїхати в Наклао до тамтешньої школи. Назва школи «Ксав’є». Я не знаю, де саме та школа, але вона знаходиться в Наклао».

— А я знаю Наклао, — втрутився писар. — І знаю, де школа.

— Напиши йому, де вона знаходиться, я дам іще півана.

Очеретяна ручка діловито зашкрябала.

— Він не помилиться, — писар підняв голову. — А хто то спостерігає за нами через вулицю?

Кім хутко глянув і побачив полковника Крейтона у фланелевому костюмі для тенісу.

— А, це один сагиб, знайомий товстого жерця з казарми. Він мене зве.

— Ну, як ти? — спитав полковник, коли Кім підбіг.

— Я... я не тікаю! Я надсилаю листа до мого святого у Бенарес.

— Я й не думав про це. А ти йому написав, що я візьму тебе з собою до Лакнау?

— Ні, не писав. Прочитайте листа, якщо не вірите.

— Тоді чому ж ти не згадав мого імені у листі до свого святого? — дивно посміхнувся полковник.

Кім зібрав усю свою мужність.

— Якось мені сказали, що не варто називати імена інших людей, задіяних у справі, бо через розголос імен псується багато хороших планів.

— Ти добре навчений, — відповів полковник, і Кім зашарівся. — Я залишив свій портсигар у будинку падре, праворуч на веранді. Принеси мені його додому сьогодні ввечері.

— А де ви живете? — спитав Кім. Кмітливість підказувала йому, що це якесь випробування, і він насторожився.

— Запитаєш у кого-небудь на великому базарі, — сказав полковник і пішов далі.

— Він забув свій портсигар, — сказав Кім писареві, повертаючись. — Я маю принести йому сьогодні ввечері. Мій лист уже закінчений, тільки допиши тричі: «Прийди до мене! Прийди до мене! Прийди до мене!». Тепер я тобі заплачу за марку, а ти надішли його поштою.

Він уже піднявся, щоби піти, але машинально запитав:

— Хто він такий, цей сердитий сагиб, який забув портсигар?

— О, він просто Крейтон-сагиб, такий дуркуватий сагиб, полковник без полку.

— А чим займається?

— Бог його знає. Він завжди купує коней, на яких не вміє їздити, і загадує всілякі питання про божі створіння, як-от камінці, рослини, про людські звичаї. Торгаші його називають батьком дурнів, бо його легко взути при продажу коней. Магбуб Алі каже, що він найбожевільніший серед сагибів.

— Аа! — відповів Кім — і пішов.

Умови його виховання прищепили хлопцеві деякі знання щодо людської вдачі, і він був певен, що дурням не дають інформацію, яка призводить до виступу восьми тисяч чоловік, не рахуючи пушкарів. Головнокомандувач усіх індійських військ не став би так говорити з дурнем, як він говорив, коли Кім слухав їхню розмову. Так само Маг-буб Алі не змінював би тон щоразу, згадуючи ім’я полковника, якби той був дурнем. Отже, — тут Кім аж підскочив, — десь тут була загадка, і можливо, Магбуб Алі шпигував для полковника так само, як Кім шпигував для Магбуба Алі. І, як і кінський торгаш, полковник, певно, поважає людей, які не виказують, скільки усього знають.

Він радів, що не видав себе і не виказав, що знає, де знаходиться будинок полковника. А коли, повернувшись до казарми, виявив, що жодного портсигара ніхто не забував, то засяяв від радощів. Оцей чоловік був йому до душі — ухильний і хитрий, що веде свою потайну гру. Ну, якщо він дурень, то таким дурнем і Кім може бути.

Кім не виказав жодної зі своїх думок і тоді, коли отець Віктор упродовж трьох довгих ранків розказував йому про набір цілковито нових богів і боженят, а найдужче — про богиню Мері, яка була, як здогадувався Кім, те ж саме, що й Бібі Міріам із розповідей Магбуба Алі. Він не виказував жодних почуттів, ні коли після лекцій отець Віктор тягав його по крамницях, купуючи різне спорядження, ані коли заздрісні хлоп-ченята-барабанщики відлупцювали його, бо він їхав до кращої школи, але зі щирою цікавістю чекав на подальший розвиток гри обставин. Отець Віктор, добра душа, відвіз його на станцію, посадовив у порожнє купе другого класу поруч із купе першого класу полковника Крейтона і щиро попрощався з ним.

— У школі Святого Ксав’є із тебе, О’Гара, зроблять людину, білу людину, сподіваюся, хорошу. Про твоє минуле вони все знають. Полковник нагляне, щоб ти ніде не загубився по дорозі. Я дав тобі певні уявлення щодо питань релігії, принаймні, я сподіваюся, що дав. Коли тебе запитають про віросповідання, пам’ятай, що ти католик. Краще навіть римо-католик, хоч мені це слово не подобається.

Кім запалив смердючу цигарку — він їх завбачливо закупив на базарі — і ліг думати. Ця самотня подорож дуже відрізнялася від колишньої радісної мандрівки у третьому класі з Ламою.

— Сагиби мають мало втіхи від мандрів, — міркував він. — Гай-май! Я мандрую від місця до місця, як загилений м’ячик. Це моя кісмет [доля]. Жодна людина не може ухилитися від кісмет. Але я маю молитися Бібі Маріам, і я сагиб, — він сумно подивився на свої чоботи. — Ні. Я — Кім. Світ величезний, а я в ньому тільки Кім. Хто такий Кім? — він замислився над питанням власної ідентичності вперше в житті й думав, аж поки голова не пішла обертом. Кім був малою людинкою у бурхливому круговороті Індії та їхав на південь, не знаючи, яка його доля чекає.

Невдовзі полковник викликав його і проговорив із ним чимало часу. Наскільки Кім міг зрозуміти, йому належалося бути старанним і поступити на державу службу в Індії помічником землеміра. Якщо він буде шануватися і складе належні іспити, то в сімнадцять років буде заробляти тридцять рупій на місяць, а полковник Крейтон подбає, щоб він гарно прилаштувався.

Від початку Кім зробив вигляд, що розуміє хіба що одне слово з трьох. Тоді полковник, побачивши свою помилку, перейшов на швидку й соковиту урду, і Кім був задоволений. Не може бути дурнем людина, яка так вільно володіє місцевою мовою, так м’яко і тихо рухається, чиї очі настільки відрізняються від тупих, заплилих жиром очиць решти сагибів.

— Так, і ти маєш навчитися робити малюнки доріг і гір, і річок, і тримати ці малюнки у своїх очах доти, доки не прийде слушний час, щоб перенести їх на папір. Можливо, коли-небудь, коли ти станеш помічником землеміра, і ми з тобою будемо працювати разом, я звелю тобі: «Іди на той бік пагорбів і подивися, що там за ними?» А як тоді хтось скаже: «Там, на тих пагорбах, є погані люди, які вб’ють помічника землеміра, якщо він схожий на сагиба». Що тоді?

Кім замислився. А чи безпечно було перейти під полковничу руку?

— Я би вам переказав слова того чоловіка.

— Але якщо я відповім: «Я дам тобі сто рупій, щоб дізнатися, що знаходиться за цими пагорбами — малюнок русла річки і трохи новин, про що там люди по селах говорять?».

— Що я можу сказати? Я всього лише хлопчик. Почекайте, поки я стану чоловіком, — потім, побачивши, що полковник насупив брови, він продовжив: — Але я думаю, що міг би заробити ці сто рупій за кілька днів.

— Яким чином?

Кім рішуче похитав головою.

— Якщо я скажу, як я б міг їх заробити, інша людина може почути і випередити мене. Недобре продавати знання за безцінь.

— Кажи просто зараз, — полковник підняв рупію.

Кімова рука сягнула за нею і зупинилася напівдорозі.

— Ні, сагибе, не скажу. Я знаю, що ціна буде заплачена за відповідь, але я не знаю, чому поставлено питання.

— Візьми це у подарунок, — сказав Крейтон, кидаючи монету. — У тебе добрий гарт. Не допусти, щоби школа Святого Ксав’є притупила його. Там багато хлопчиків зневажають темношкірих людей.

— їхні матері були базарними жінками, — сказав Кім.

Він добре знав, що немає на світі ненависті понад ту, яку відчуває метис до свого кровного родича.

— Правильно, але ти сагиб і син сагиба. Тому ніколи не стався презирливо до темношкірих людей. Я знаю юнаків, які нещодавно поступили на урядову службу і вдавали, буцім не розуміють тутешньої мови і звичаїв. їм зменшили зарплатню за таке невігластво. Немає більшого гріха, ніж невігластво — запам’ятай це.

Кілька разів за час довгої, двадцятичотирьохгодинної дороги на південь полковник посилав за Кімом і щоразу детально розгортав цю останню настанову.

— Отже, ми всі — ланки одного ланцюжка, — зрештою вирішив Кім, — полковник, Магбуб Алі та я, коли стану помічником землеміра. Тоді, думаю, я буду служити йому, як раніше служив Магбубові Алі. Це добре, якщо це дозволить мені знову повернутися на Дорогу. Цей одяг від носіння не легшає.

Коли вони вийшли на переповненому вокзалі Лакнау, Лами ніде не було видно. Кім проковтнув своє розчарування, а полковник тим часом запхав Кіма разом із його акуратно спакованими речами у тікка-гарі і відправив самого до школи Святого Ксав’є.

— Я не кажу «прощавай», бо ми ще зустрінемося! — вигукнув він. — Знову, і ще багато разів, якщо ти маєш добрий гарт. Але ти ще не випробуваний.

— Навіть тоді, коли я тобі приніс уночі, — Кім зважився звернутися на «ти» по-місцевому, як до рівного, — родовід білого жеребця?

— Багато чого набувають забуттям, маленький братику, — сказав полковник, очима пронизавши Кіма до лопаток, коли той сідав у бричку.

Хвилин п’ять Кім приходив до тями. Потім він оцінююче вдихнув нове повітря.

— Багате місто, — сказав він. — Багатше, ніж Лагор. Тут мають бути добрі базари! Візнику, повози мене трохи по місцевих базарах!

— Мені наказано відвезти тебе до школи, — візник звернувся до нього на «ти», нахабство в розмові з білою людиною. Кім вільно й однозначно пояснив йому місцевою говіркою його помилку, а коли порозуміння відновилося, видерся на передок і катався містом іще кілька годин, оцінюючи, порівнюючи та насолоджуючись. Немає міста, окрім Бомбея, короля усіх міст, прекраснішого й сліпучішого у своїй красі, ніж Лакнау, байдуже, дивитеся ви на нього з моста через річку чи з верхівки Імамбари споглядаєте вниз, на позолочені парасольки Чаттар Манзіл і дерева, що вкривають місто. Повелителі прикрасили його фантастичними будівлями, обдарували своїми щедротами, наповнили найманцями і залили кров’ю. Він — центр усіх лінощів, інтриг і розкошів, і, кажуть, тільки тут і ще в Делі говорять чистою мовою урду.

— Справедливе місто — гарне місто, — сказав Кім.

Візника, мешканця Лакнау, потішив цей комплімент, і він розказував Кімові дивовижні речі, там, де англійський гід говорив би тільки про Повстання.

— Тепер ми поїдемо в школу, — нарешті сказав Кім.

Велика стара школа Святого Ксав’є іп ратЫЪиз складалася з кількох невисоких білих будинків, розташованих у великій садибі по той бік річки Гамті трохи віддалік від міста.

— Що там за люди всередині? — спитав Кім.

— Молоді сагиби, самі чортенята. Багатьох із них я вожу на вокзал і з вокзалу, але, правду кажучи, я ніколи не бачив серед них такого природженого диявола, як цей молодий сагиб, якого я зараз везу.

Само собою, Кім, не навчений зневажати таких людей, не упустив нагоди перекинутися кількома слівцями з однією-двома легковажними панійками, що визирали на вулицю з горішніх вікон, і само собою, що, обмініючись компліментами, він добре постояв за себе. Кім збирався підсікти останнє нахабство водія, коли його очі вихопили у сутінках постать, що сиділа біля одного з білих потинькованих стовпів біля брами, прорізаної у довгій стіні.

— Стоп! — вигукнув він. — Залишайся тут. Я не піду в школу відразу.

— А хто мені заплатить за те, що я тебе возив сюди-туди? — обурено спитав візник. — Чи це хлопець із глузду з’їхав? Останній раз це була танцівниця. А тепер жрець.

Кім уже стрімголов зіскочив на землю.

— День і половину я чекав тут, — рівним голосом почав Лама. — Ні, зі мною був учень. Той, хто був моїм другом у храмі Тіртханкарів, дав мені провідника для цієї подорожі. Я приїхав із Бенареса на по-їзді, коли мені передали твого листа. Так, мене добре годували. Мені нічого не потрібно.

— Але чому ти не залишився з жінкою з Кулу, святий чоловіче? Як же ти дістався до Бенареса? Мені було важко на серці, відколи ми розлучилися.

— Вона втомила мене безупинним потоком розмов і вимаганнями оберегів для дітей. Я відділився від тієї компанії, дозволивши їй набути заслугу подарунками. Вона, принаймні, щедра жінка, і я дав обіцянку повернутися до її дому, якщо виникне потреба. Потім, опинившись наодинці в цьому великому і страшному світі, я знайшов себе у по-їзді до Бенареса, де я познайомився з одним чоловіком із храму Тіртханкарів, він теж шукач, як і я.

— Ах! Твоя Річка, — сказав Кім. — Я забув спитати про Річку.

— Так скоро, мій чело? Я ніколи не забуваю про неї, але залишивши тебе, я вирішив, що буде краще піти до храму за порадою. Адже, бачиш, Індія дуже велика, і можливо, що мудреці, які жили до нас, їх було всього двоє чи троє, залишили записи про місце нашої Річки. У храмі Тіртханкарів сперечаються з цього приводу: одні кажуть одне, інші — інше. Люди там поштиві.

— Нехай так. А тепер що ти будеш робити?

— Я набуваю заслугу в тому, що допомагаю тобі, мій чело, осягнути мудрість. Жрець тих чоловіків, які служать Червоному Бикові, писав мені, що з тобою все буде так, як я бажав для тебе. Я надіслав гроші, яких вистачить на рік, а потім прийшов сюди, щоб подивитися, як ти ввійдеш у Ворота Навчання. День і половину я чекав, не тому, що мене тримала прихильність до тебе, це не частина Шляху, але, як говорили у храмі Тіртханкарів, заплативши гроші, я отримав право прослідкувати, як усе вирішиться до кінця. Вони цілковито розвіяли мої сумніви. Я боявся, що, можливо, я прийшов сюди, бо хотів тебе побачити, перебуваючи в омані Червоного Туману прихильності. Це не так... Крім того, мене турбує один сон.

— Але певно що, святий чоловіче, ти не забув Дорогу і все, що на ній трапилося. Звичайно ж, ти прийшов сюди хоч би почасти, щоб мене побачити?

— Коні вистигли, і їх давно було час годувати, — заскиглив візник.

— Іди ти до джеханнам [пекло] і живи там зі своєю зганьбленою тіткою! — огризнувся через плече Кім. — Я сам-один на цій землі. Я не знаю, ні куди я йду, ані що спіткає мене там. Моє серце було в листі, який я послав до тебе. За винятком Магбуба Алі, а він афганець, у мене немає жодного друга, окрім тебе, святий. Не йди від мене зовсім.

— Я думав і про це теж, — тремтячим голосом відповів Лама. — Це очевидно, що час від часу я набуватиму заслугу — якщо доти не знайду своєї Річки — переконуючись, що ноги твої ступили на шлях мудрості. Я не знаю, чому вони тебе навчатимуть, але жрець написав мені, що жоден син сагиба по всій Індії не буде навчений краще, аніж ти. Тож час від часу я буду сюди приходити. Може, ти станеш таким, як той сагиб, який дав мені ці окуляри, — Лама ретельно їх протер, — у Домі Чудес у Лагорі. Маю на це надію, бо ж він був фонтаном мудрості, мудріший, аніж багато хто з настоятелів... Знову ж таки, а може ти просто забудеш про мене і про наші зустрічі.

— Якщо я їм твій хліб, — пристрасно вигукнув Кім, — як я можу забути тебе?

— Ні, ні, — Лама відсторонив хлопчика. — Я маю повернутися у Бенарес. Час від часу, оскільки я вже знаю звичаї тутешніх писарів, я буду надсилати тобі листа і час від часу приходитиму тебе побачити.

— Але куди мені надсилати мої листи? — волав Кім, хапаючись за халат Лами і геть забувши, що він сагиб.

— До храму Тіртханкарів у Бенаресі. Я житиму там, поки не знайду мою Річку. Не плач, бо ж, дивися, всяке бажання — це ілюзія, яка знову прив’язує тебе до Колеса. Іди до Воріт Навчання. Дозволь мені побачити, як ти ввійдеш... Ти мене любиш? Тоді йди, бо моє серце розірветься... Я прийду знову. Обов’язково прийду знову.

Лама простежив, як тікка-гаррі заїхав у будівлю, і покрокував, шморгаючи носом на кожному сягнистому своєму кроці.

«Ворота Навчання» з брязкотом зачинилися.

* * *

Хлопчик, народжений і вихований у цій країні, має власні звичаї та правила, не схожі на жодні інші; тож його вчителі мають діяти таким чином, якого їхні англійські колеги не зрозуміли б. Відтак, вас навряд чи зацікавлять пригоди Кіма — вихованця школи Святого Ксав’є, серед інших двох або трьох сотень скороспілих жевжиків, більшість з яких ніколи не бачили моря. Він отримував звичайні покарання за вилазки до міста, коли там вирувала холера. Це було тоді, коли він ще не вмів добре писати англійською, і мусив звертатися до базарних писарів. Само собою, йому діставалося і за куріння, і за вживання лексики, приправленої так міцно, що у школі Святого Ксав’є такої ще не чули. Він навчився митися з левітською ретельністю місцевого мешканця, який в глибині душі вважає англійців доволі-таки брудними. Він витворяв звичайні трюки з терплячими кулі, які гойдали панкі у спальних кімнатах, де хлопчики товклися спекотними ночами і до світанку розповідали байки, та спокійно порівнював себе зі своїми самовпевненими товаришами.

Вони були синами дрібних службовців залізниці, телеграфу і департаменту каналів; сини унтер-офіцерів, часом відставних, а часом — головнокомандувачів армії якогось васального раджі; капітанів-найманців Індійського урядового флоту, плантаторів, окружних купців і місіонерів. Декілька з них були нащадками старих євразійських родів, які міцно пустили коріння у Дгаррамтолі — Перейри, Де Соузи і Д’Сільва. їхні батьки цілком могли дати їм освіту в Англії, але любили школу, де навчалися самі, і жовтолиці покоління змінювали одне одного у стінах Святого Ксав’є. їхні домівки були розкидані по всій країні: Гаура, де мешкали залізничники; покинуті військові містечка, такі як Мангір і Чунар; загублені чайні сади в Шилонзі; села в Ауді або Декані, де їхні батьки були великими землевласниками; місіонерські станції за тиждень шляху від найближчої залізничної лінії; морські порти за тисячу миль на південь, розчахнуті назустріч нахабному індійському прибою; плантації хіни на самому півдні. Від самих тільки розповідей про їхні пригоди, які для них не були пригодами, на шляху до школи і назад у західного хлопчика волосся би стало дибки. Вони звикли поодинці перебігати сотні миль джунглями, де завжди був чудовий шанс натрапити на тигра, але мали таку саму змогу скупатися у Ла-Манші наприкінці серпня, як їхні брати по всьому світу — лежати нерухомо, поки леопард обнюхує паланкін. Там були п’ятнадцятилітні хлопчики, які провели півтори доби на острівці посеред затопленої річки, керуючи так, наче мали на те право, табором ошалілих прочан, що поверталися з храму. Були юнаки, які, коли одного разу дощі розмили битий шлях до маєтку їхнього батька, іменем святого Франциска Ксав’є реквізували загубленого слона раджі, а потім ледь не занапастили величезну тварину в сипких пісках. Був хлопчик, який, за його словами, і ніхто в тому не сумнівався, стріляв із гвинтівки на веранді, допомагаючи батькові відбити напад аків у ті дні, коли ці мисливці за головами наскакували на поодинокі плантації.

І кожну історію переповідали рівним безпристрасним голосом уродженців Індії, із домішками химерних висновків, несвідомо запозичених у індусок-годувальниць, і мовних зворотів, які виказували, що їх миттєво перекладають подумки з місцевої говірки. Кім дивився, слухав і погоджувався. Це не було схоже на прісні, бідні на слова розмови хлопчиків-барабанщиків. Тут говорилося про життя, яке він знав, і частково розумів. Така атмосфера сприяла йому, і Кім бурхливо та невпинно зростав. Коли потеплішало, йому видали біле тикове вбрання, і він радів новознайденій легкості тіла так само, як тішився, вигострюючи розум завданнями, які перед ним тут ставили. Швидкість його мислення викликала б захват у англійського вчителя, але у школі Святого Ксав’є знали цей бурхливий сплеск мислення, спричинений сонцем і довкіллям, так само добре, як і його занепад у віці двадцяти двох — двадцяти трьох років.

Тим не менш, хлопчик пам’ятав про скромну поведінку. Коли спекотними ночами хтось розповідав історії, Кім не намагався зірвати банк, ділячись своїми спогадами, оскільки у школі Святого Ксав’є зневажали тих, хто геть «упав у тутешню брагу». Слід було пам’ятати, що він сагиб, і що колись, після складання іспитів, він буде керувати тубільцями. Кім узяв це до відома, відколи почав розуміти, до чого ведуть іспити.

Потім із серпня по жовтень настали канікули, такі довготривалі через дощі та спеку. Кімові повідомили, що він поїде на північ, до якоїсь станції за Амбалою, де отець Віктор мав його прилаштувати.

— До школи-казарми? — уточнив Кім, який ставив багато запитань, а думав іще більше.

— Так, певно, що так, — відповів учитель. — Вам не зашкодить трохи утриматися від бешкетів. До Делі ви можете доїхати з молодим Де Кастро.

Кім обміркував це зі всіх боків. Він був старанним, як і радив полковник. Канікули хлопця мають належати йому самому — так навчили його розмови з товаришами, а після школи Святого Ксав’є казарма буде мукою. Крім того — і це була найцінніша магія — він тепер умів писати. Через три місяці він виявив, як люди можуть говорити один з одним без третьої сторони, завдяки усього лише половині анна і дрібки знань. Від Лами не було ні слова, але ж залишався Шлях. Кім скучив за ласкавим дотиком м’якої грязюки між пальцями, йому набігав повен рот слини при згадці про баранину, тушковану з капустою на маслі, про рис, поцяткований запахущим кардамоном, і про рис із шафраном, часником і цибулею, про заборонені жирні солодощі з базару.

У школі-казармі його точно годуватимуть напівсирою яловичиною, а курити доведеться потайки. Але ж, знов-таки, він — сагиб, і вчиться у школі Святого Ксав’є, а Магбуб Алі — свиня... Ні, він не перевірятиме Магбуба Алі на гостинність... А все ж... Він думав про це наодинці у дортуарі та прийшов до висновку, що він був несправедливим щодо Магбуба.

Школа стояла порожня. Майже всі вчителі роз’їхалися. Залізничний талон полковника Крейтона лежав у руці, і Кім пишався, що не розтринцяв на витребеньки гроші полковника та Магбуба. Він все ще був власником двох рупій і семи анн. Його нова валіза з телячої шкури з позначкою «К. О’Г.» і скручена постільна білизна лежали у порожній спальні.

— Сагиби завжди прив’язані до свого багажу, — казав Кім, киваючи на речі. — Ти залишишся тут.

Він вийшов у теплий дощ, гріховно посміхаючись, і відшукав певний будинок, обриси якого зауважив трохи раніше...

— Арре! Чи ти не знаєш, хто ми такі, жінки, що живуть у цьому кварталі? О, ганьба!

— Хіба я вчора народився? — Кім присів по-тутешньому серед подушок в одній із горішніх світлиць. — Дай мені трохи барвників і три ярди тканини, щоб утнути одну штуку. Хіба я забагато прошу?

— Хто вона за одна? Як на сагиба, ти ще надто молодий, щоби займатися таким чортовинням.

— О, вона? Вона — дочка одного полкового вчителя у військовому містечку. Він відшмагав мене двічі, бо я перелазив його стіну в цьому одязі. Тепер я хотів би перевдягтися на хлопчика-садівника. Старі дуже ревниві.

— Це правда. Тримай обличчя спокійним, поки я змащу його соком.

— Не занадто чорним, найкан. Я не хочу з’явитися перед нею, як той габші [негр].

— О, любов на таке не зважає. І скільки їй років?

— Років дванадцять, я думаю, — безсоромно сказав Кім. — Помасти ще на грудях. Може статися, що її батько зірве з мене одяг, а я рябенький... — розсміявся він.

Дівчина ретельно працювала, вмочаючи згорнуту шматинку в невелике блюдце з коричневою фарбою, яка тримається довше за будь-який горіховий сік.

— А тепер пошли когось купити мені полотна для тюрбана. Горе мені, моя голова неголена! А він же, безумовно, зіб’є з мене тюрбан.

— Я не перукар, але якось дам раду. Ти був народжений, щоб розбивати серця! Все це маскування задля одного вечора? Пам’ятай, що фарба не змивається, — дівчина хиталася від сміху, аж дзвеніли браслети на руках і ногах. — Але хто буде мені платити за це? Сама Ганіфа не змогла би краще тебе замаскувати.

— Довірся богам, сестро моя, — серйозно відповів Кім, кривлячи лице у міру підсихання фарби. — Крім того, чи ж ти колись раніше розмальовувала сагиба?

— Справді — ніколи. Але жарт — то не гроші.

— Він значно дорожчий.

— Дитино, ти, без жодного сумніву, найбезсоромніший син шайтана, якого я коли-небудь бачила, позаяк займаєш час бідної дівчини цими витівками, аби потім сказати: «Хіба тобі жарту не достатньо?». Ти дуже далеко підеш у цьому світі! — вона насмішкувато вклонилася йому на манер дівчат-танцівниць.

— Байдуже. Поквапся і поголи мені голову, — Кім переминався з ноги на ногу, очі його горіли веселощами від думок про наступні дні. Він дав дівчині чотири анни і побіг униз сходами у досконалій до найменших дрібниць подобі хлопчика з найнижчої індуїстської касти. Його наступною зупинкою був шинок, де Кім влаштував собі розкішний жирний бенкет.

На платформі вокзалу в Лакнау він подивився на молодого Де Кастро, геть укритого пітницею, який сідав до вагона другого класу. Кім зглянувся над третім класом і став його душею і серцем. Він пояснив пасажирам, що він — помічник фокусника, який залишив його раніше хворого на лихоманку, а тепер Кім має пристати до нього в Амбалі. У міру того, як змінювалися пасажири у вагоні, він варіював цю казку, прикрашаючи її пагонами фантазії, ще дужче розбурханої тим, що він так довго не говорив місцевою мовою. Тієї ночі по всій Індії не було людини, щасливішої за Кіма. В Амбалі він вийшов із потяга і попрямував на схід, хлюпаючи уздовж промоклих полів до села, де жив старий солдат.

Приблизно в цей час полковник Крейтон у Сімлі отримав телеграфне повідомлення з Лакнау про те, що молодий О’Гара зник. Магбуб Алі був у місті й продавав коней, коли одного ранку полковник звірився йому у цій справі, кружляючи галопом навколо Аннадейльського іподрому.

— О, то нічого, — сказав торгаш. — Люди, вони, як коні. Час від часу їм потрібна сіль, і якщо її немає в яслах, вони будуть лизати її із землі. Він знову на деякий час повернувся на Шлях. Мадріса втомила його. Я знав, що так буде. Іншим разом я сам візьму його на Шлях. Не дивуйтеся, Крейтон-сагибе. Це так само, якби поні, якого навчали гри в поло, вирвався і побіг навчатися самотужки.

— Думаєш, він живий?

— Його може вбити хіба що лихоманка, а більше я ні про що турбуюся. Мавпа з дерева не впаде.

Наступного ранку жеребець Магбуба порівнявся з полковником на тому самому місці.

— Як я і думав, — мовив коняр. — Принаймні, він проминав Амбалу і звідти написав мені листа, дізнавшись на базарі, що я тут.

— Читай, — сказав полковник, полегшено видихаючи.

Абсурдно, що людина його становища має цікавитися малим тутешнім волоцюжкою, але полковник згадував ту розмову в поїзді й упродовж кількох останніх місяців часто ловив себе на думках про дивного, мовчазного хлопчика з неабияким самовладанням. Його втеча, звісно, була верхом нахабства, але й свідчила про винахідливість і міцні нерви.

Магбубові очі блищали, коли він зупинився посеред невеличкої галявини, оточеної зусібіч так, що ніхто не міг підійти непоміченим:

— «Друг Зірок, який є Другом Усього Світу...»

— Що це?

— Таке ім’я йому дали в Лагорі... «Друг Усього Світу дозволяє собі поїхати до рідних місць. Він повернеться у призначений день. Нехай перешлють коробку і спаковану постіль, а якщо мала місце провина, то нехай Рука Дружби відведе Батіг Лиха». Є ще дещо, але...

— Нічого, прочитай.

— «Деякі речі не відомі тим, хто їсть із виделками. Часом буває краще поїсти руками. Скажи м’якими словами тим, хто не розуміє цього, так, щоби повернення було сприятливим». Звісно, всі ці вислови — то писарева робота, але подивися, як мудро хлопчик виклав суть, так, що ніхто не розбере, крім тих, хто знає!

— Оце так Рука Дружби відводить Батіг Лиха? — засміявся полковник.

— Ти глянь, який мудрий хлопчик. Він повернувся знову на Шлях, як я і казав. І ще не знаючи, яке твоє ремесло...

— Я не зовсім упевнений в тому... — пробурмотів полковник.

— Він звертається до мене, щоб помиритися з Вами. Хіба він не розумний? Він каже, що повернеться. Але він ще тільки вдосконалює знання. Подумай, сагибе! Він пробув три місяці у школі. А він не звик стільки часу бути загнузданим. Зі свого боку, я радію. Поні вчиться гри.

— Так, але вдруге він не повинен іти сам.

— Чому? Він ходив один, перш ніж потрапив під захист сагиба-полковника. Коли він прийде у Велику Гру, він муситиме йти сам — і самому наражатися на небезпеку. Тоді, якщо він плюне, або чхне, або сяде не так, як люди, за якими він стежить, його можуть убити. Навіщо заважати йому зараз? Пам’ятаєш, як кажуть перси: «Шакала, який живе в нетрях Мазандерана, можуть зловити тільки гончаки із Мазандерана».

— Правда. Твоя правда, Магбубе Алі. І якщо він повернеться неушкодженим, то я нічого більше й не хотітиму. Але це добряче нахабство з його боку.

— Він навіть мені не говорить, куди іде, — відповів Магбуб. — Він не дурень. Коли спливе його час, він прийде до мене. Пора цілителю перлів взяти його в руки. Щось він занадто швидко дозріває, як і сам сагиб сказав.

Це пророцтво точнісінько справдилося через місяць. Магбуб подався до Амбали по нову партію коней. Кім зустрів його на Калкській дорозі, самого, в сутінках, попросив милостиню, був вилаяний і відповів англійською. Довкола не було нікого, хто б міг почути стогін подиву Магбуба:

— Ого! А де ти був?

— Там і тут, тут і там.

— Іди туди, під дерево, на сухе, і розказуй.

— Я жив трохи в одного старого біля Амбали і трохи в родині моєї знайомої в Амбалі. З одним із них я поїхав на південь, аж до Делі. Це чудове місто. Потім я був погоничем вола в одного телі [олійника], що їхав на північ; але я почув, що в Патіялі має бути велике свято, і пішов туди з одним майстром феєрверків. Це було велике свято. (Кім погладив живіт). Я бачив раджів, бачив слонів у золотих і срібних накидках. А коли вибухнули всі феєрверки одразу, то загинуло одинадцять людей, і мій майстер серед них, а мене вдарило об намет, але без жодної шкоди. Тоді я повернувся на залізницю з одним вершником із сикхів, якому доглядав коня за їжу. Аж ось я тут.

— Шабаш! — сказав Магбуб Алі.

— Але що скаже полковник-сагиб? Я не хочу бути битим.

— Рука Дружби відвела Батіг Лиха. Але наступного разу, коли ти вийдеш на Шлях, це буде зі мною. Тобі ще зарано.

— Мені вже запізно. Я трохи навчився читати і писати англійською в мадрісі. Я скоро буду справжнім сагибом.

— Послухайте-но його! — сміявся Магбуб, дивлячись на вимоклу до нитки постать, що пританцьовувала під дощем. — Салам, сагибе! — іронічно привітався він. — То як — втомився вже від Шляху, хочеш поїхати зі мною до Амбали і назад повернутися з кіньми?

— Я поїду з тобою, Магбубе Алі.

Розділ 8

Вклоняюсь доземно родинним краям,

І всім, хто плекав і ростив.

Найбільше ж Аллаху завдячую я —

Двобічним мене сотворив.

Хай босий і голий піду сам-один,

Без хліба, без тютюну...

Та голову хочу з двох різних частин —

Не брилу цільну одну!

(Маніфест двобічної людини)

— Тоді, заради Бога, зміни синє на червоне, — сказав Магбуб, натякаючи на індуїстський колір Кімового тюрбана, непристойний для правовірного.

Кім відтяв на те старим прислів’ям:

— Я поміняю віру й постіль, якщо ти за це заплатиш.

Торгаш реготав, аж мало не впав із коня. У крамниці на околиці міста відбулося перевдягання, і Кім став мусульманином, принаймні ззовні.

Магбуб винайняв кімнату навпроти залізничної станції і послав по найкращі наїдки, включно з мигдалевими солодощами (тут їх називають «балушаї») і тонко нарізаним тютюном із Лакнау.

— Це краще, ніж будь-які страви, що ми їли з сикхом, — сказав Кім, усміхаючись і сідаючи навпочіпки, — звісно, в мадрісі мене й близько таким не годували.

— Я хочу послухати про мадрісу, — Магбуб напхав черево смачнючими кульками з баранини й прянощів, обсмаженими на салі з капустою і золотаво-коричневою цибулькою. — Але розскажи мені, насамперед, усе по правді, як ти звідти втік. Бо, думаю, о Друже Усього Світу, — він розпустив на собі пасок, щоб той не луснув, — що не так часто сагиб і син сагиба втікає звідти.

— А як вони можуть втекти? Вони не знають країни. Це було запросто, — сказав Кім, і почав свою розповідь. Коли він дійшов до перевдягання та розмови з дівчиною на базарі, Магбуб Алі облишив серйозність і реготав, плескаючи себе по стегнах.

— Шабаш! Шабаш! О, добре зроблено, малий! Що скаже на це цілитель перлів? Тепер давай послухаємо, що трапилося далі, повільно, крок за кроком, не випускаючи нічого.

Тоді крок за кроком Кім розповів про свої пригоди, кашляючи, коли міцний, запашний тютюн забивав йому легені.

— Я ж казав, — пробурчав сам до себе Магбуб Алі, — я ж казав, що це поні вирвався пограти в поло. Плід уже дозрів, за винятком того, що він тепер має вивчити свої відстані, темп, вимірювальні прилади і компаси. А тепер слухай. Я відвів батіг полковника від твоєї шкіри, і це немала послуга.

— Правда, — незворушно видихав димом Кім. — Це правда.

— Але ти не думай, що це добре — отак бігати сюди-туди.

— Це був мій відпочинок, хаджі. Я був рабом протягом багатьох тижнів. Чому я не міг утекти, коли школа була закрита? Іще подивися, як я, живучи у моїх друзів або самотужки заробляючи собі на хліб, як із сикхом, врятував полковника-сагиба від великих витрат.

Магбубові губи сіпнулися під добре підрізаними мусульманськими вусами.

— Що таке декілька рупій, — патан недбало змахнув долонею, — для полковника-сагиба? Він їх витрачає з певною метою, у будь-якому випадку, а не з любові до тебе.

— Це, — повільно сказав Кім, — я дізнався давним-давно.

— Хто тобі сказав?

— Сам полковник-сагиб. Не багатослівно, але досить ясно для того, хто не зовсім глиноголовий. Еге, він сказав мені в по-їзді, коли ми їхали до Лакнау.

— Нехай так. Тоді я скажу тобі більше, Друже Усього Світу, хоча тим самим видам тобі свою голову.

— Вона вже в мене була, — сказав Кім із глибокою насолодою, — в Амбалі, коли ти забрав мене у сідло після того, як мене відлупцював хлопець-барабанщик.

— Говори трохи ясніше. Увесь світ може брехати, крім тебе й мене. І, направду, твоє життя залежить від мене, якби я захотів хоч пальцем ворухнути...

— І це мені відомо також, — сказав Кім, поправляючи грудочку жару над тютюном у кальяні. — Зв’язок між нами дуже міцний. Справді, твоя влада більша за мою. Хто стане шукати хлопчика, якого забили до смерті або кинули у придорожній колодязь? Натомість багато людей тут і в Сімлі, і по той бік Гір за перевалом скажуть: «Що сталося з Магбубом Алі?», якщо його знайдуть мертвим серед коней. Звісно, полковник-сагиб міг би навести довідки. Але, знову ж, — Кім хитро зморщився, — він не буде занадто довго розпитувати, бо ж люди можуть запитати: «А що цей полковник-сагиб має спільного з тим торговцем кіньми?» І лише я — якби я був живий...

— Але ж ти помер би...

— Може бути. Але я кажу, якби я був живий, то я, і тільки я, знав би, як хтось прийшов уночі, під виглядом звичайного злодія, за перегородку до Магбуба Алі й убив його, до або після того, як обшукав повністю його сакви геть до підошов капців. Чи можна таке сказати полковникові, якщо він мене спитає (а я не забув, як він посилав мене за портсигаром, якого не забував): «Що я маю до Магбуба Алі?».

Угору здійнявся клубок густого диму. Після довгої паузи Магбуб Алі захоплено промовив:

— І ти з отакими думками засинаєш і прокидаєшся разом із іншими малими синами сагибів і чемно слухаєш повчання своїх учителів?

— Такий наказ, — ґречно сказав Кім. — Хто я такий, щоб його оскаржувати?

— Ти найгірший син ібліса, — сказав Магбуб Алі. — Але що ти там розповідав про злодія і пошуки?

— Те, що я бачив, — відказав Кім, — у ту ніч, коли мій Лама і я спали поруч із твоїм місцем у Кашмірському караван-сараї. Двері залишилися незамкненими, хоч ти, Магбубе, думаю, не маєш такого звичаю. Він прийшов як людина, впевнена, що ти нескоро повернешся. Я припав очима до дірки від сучка у дошці. Він неначе шукав щось і це була не накидка, не стремена, не вуздечки, не мідний посуд — щось таке, маленьке і дуже ретельно приховане. Інакше чого б він штрикав лезом попід підошвою твоїх капців?

— Ха! — м’яко посміхнувся Магбуб Алі. — І, дивлячись на все це, яку ж казку ти собі вигадав, Джерело Істини?

— Жодної. Я поклав руку на мій амулет, який маю завше на тілі, та, згадуючи родовід білого жеребця, який я вкусив зі шматка перепічки, я пішов до Амбали, розуміючи, яку важливу справу на мене покладено. У ту годину, якби я захотів, ти позбувся би голови. Досить було б сказати тому чоловікові: «У мене тут папірець стосовно коней, а я не можу його прочитати». А тоді?.. — Кім спідлоба подивився на Магбуба.

— Тоді ти після цього сам встиг би двічі води випити, ну, може, тричі. Я не думаю, що більше, ніж три рази, — просто сказав Магбуб.

— Це правда. Я трохи подумав про це, але найбільше я думав, що люблю тебе, Магбубе. Тому я пішов до Амбали, як ти знаєш, але (і цього ти не знаєш) я сховався в траві у саду, щоб подивитися, що полковник Крейтон-сагиб буде робити після прочитання родоводу білого жеребця.

— І що він зробив? — Магбуб перепитав, бо Кім урвав розповідь.

— Ти віддаєш новини з любові чи продаєш їх? — запитав Кім.

— Я продаю і купую, — Магбуб витяг чотири анни з-за пояса і підніс догори.

— Вісім, — мовив Кім механічно, керуючись східним інстинктом торгівлі.

Магбуб зареготав і сховав гроші.

— Надто легко торгувати на цьому ринку, Друже Усього Світу. Скажи мені з любові. Ми тримаємо в руках життя один одного.

— Дуже добре. Я бачив джанг-і-лат сагиба [головного командира], який прибув на великий обід. Я бачив його в кабінеті Крейтон-сагиба. Я бачив, як вони обоє читали родовід білого жеребця. Я чув ті самі накази про початок великої війни.

— Ха! — Магбуб кивнув, і в глибині його очей спалахнув вогонь. — Гра добре зіграна. Ця війна зараз припинена, і ми сподіваємося, що зло зів’яло ще у пуп’янку — завдяки мені й тобі. Що ж ти потім?

— Я зробив з тих новин щось ніби гачок, на який ловив собі харчі та почесті серед жителів того села, де жрець давав трутизни моєму Ламі. Але я забрав у старого гаманець, і брахман нічого не знайшов. Наступного ранку він був такий злий. Хо! Хо! І я також використовував новини, коли потрапив до рук тих білих із полку Бика!

— Безглуздя, — Магбуб спохмурнів. — Новини не для того, щоб ними розкидатися, наче кізяковими пляцками, а для того, щоб використовувати обережно, як бганг.

— Тепер я теж так думаю, а крім того, воно мені не принесло жодної користі. Але це було дуже давно, — він змахнув тонкою коричневою ручкою, немов би проганяючи те все, — від тих пір я дуже багато думав, особливо ночами під підвішеним віялом у мадрісі.

— Чи дозволено дізнатися, про що ж думав син неба? — з акуратним сарказмом спитав Магбуб, погладжуючи яскраво-червону бороду.

— Дозволено, — в тон тому відповів Кім. — У Наклао говорять, що сагиб не має зізнаватися перед чорною людиною, що він зробив помилку.

Магбубова рука злетіла за пазуху, бо назвати патана «чорною людиною» [калу адмі] — то є кровна образа. Потім він спохопився і засміявся: — Говоріть, сагибе. Ваша чорна людина слухає вас.

— Але, — сказав Кім, — я не сагиб, і я кажу, що зробив помилку, коли прокляв тебе, Магбубе Алі, того дня в Амбалі, коли я думав, що патан мене зрадив. Я був безглуздим, бо мене нещодавно зловили, і я хотів убити цього хлопчика-барабанщика з низької касти. Зараз я говорю, хаджі, що це ти добре зробив, і я чітко бачу свою дорогу до хорошої служби. Я залишуся в мадрісі, поки дозрію.

— Добре сказано. У цій грі тобі особливо важать знання про відстані, і про числа, і користування компасами. Один чоловік чекає на тебе у горах, щоб навчити.

— Я буду вчитися у них за однієї умови: що мій час належатиме мені цілковито — поки мадріса зачинена. Попроси це для мене у полковника.

— Але чому б не попросити полковника-сагиба його мовою?

— Полковник — слуга уряду. Його відправляють туди-сюди, і він має дбати про власне підвищення. (Дивися, скільки я вже навчився в Наклао!) Крім того, я знаю полковника лишень три місяці. А Магбуба Алі знаю вже протягом шести років. Так! До мадріси я піду. У мадрісі я буду вчитися. У мадрісі я стану сагибом. Але коли мадріса зачинена, то я маю бути вільним і жити серед мого народу. Інакше я помру!

— А хто твій народ, Друже Всього Світу?

— Ця велика і прекрасна країна, — сказав Кім, обвівши змахом руки маленьку глиняну кімнатку, де масляна лампа у своїй ніші ледь відсвічувала серед тютюнового диму. — І, крім того, я хотів би знову побачити свого Ламу. А ще мені потрібні гроші.

— Вони всім потрібні, — похмуро сказав Магбуб. — Я дам тобі вісім анн, з кінських копит багато грошей не візьмеш, і тобі має вистачити на багато днів. Усім іншим я дуже задоволений, і нема про що нам більше говорити. Учися швидше, і через три роки, а може і менше, станеш помічником... може, навіть моїм.

— Хіба я досі був перешкодою? — спитав Кім, із хлоп’ячим хихиканням.

— Не сперечайся, — пробурчав Магбуб. — Ти мій новий конюх. Іди спати до моїх людей. Вони знаходяться з кіньми ближче до північного кінця станції.

— Вони мене поб’ють у південному кінці станції, якщо я прийду без дозволу.

Магбуб подлубався у поясі, змочив палець і тернув ним по брусочку китайської туші, а тоді поставив відбиток на шматок м’якого тутешнього паперу. Від Балха до Бомбею люди знають цей грубий відтиск зі старим шрамом по діагоналі.

— Цього досить, покажеш старшому. Я прийду вранці.

— По якій дорозі? — спитав Кім.

— По дорозі з міста. Вона там і є одна, а потім повернемося до Крейтон-сагиба. Я врятував тебе від хльости.

— Аллах! Що таке хльоста, коли голова ледь тримається на плечах?

Кім тихо вислизнув у ніч, наполовину обійшов будинок, притискаючись до стін, і відійшов геть від станції на милю або близько того. Потім, зробивши добряче коло, він повернув назад, потребуючи часу, щоби придумати історію на випадок, якщо хтось із Магбубових слуг почне запитувати.

Вони розбили табір на пустирі поруч із залізницею, і, будучи тубільцями, звісно ж не розвантажили дві платформи, на яких Магбубові коні стояли разом із конячками місцевої породи, закупленими Бомбейською трамвайною компанією. Старший, зсутулений, сухотний на вид мусульманин спритно окликнув Кіма, але заспокоївся при вигляді Магбубового відбитка.

— Хаджі по доброті своїй дав мені роботу, — роздратовано сказав Кім. — Якщо сумніваєшся, то почекай, поки він сам прийде вранці. А тим часом дай мені місце біля багаття.

Потім була звична для тубільців найнижчої касти балаканина, яку вони здіймають із будь-якого приводу. Зрештою, вони притихли, Кім улігся позаду купки Магбубових супутників, мало не під самими колесами платформи з кіньми, і вкрився позиченою ковдрою. Ночівля серед битої цегли і жорстви, у вологу ніч, між скупчених коней і немитих балті сподобалася би мало кому з білих хлопчиків, але Кім був абсолютно щасливий. Зміна місця, заняття та навколишніх обставин була як свіже повітря для його маленьких ніздрів, а згадка про акуратні білі ліжечка під величезним віялом у школі Святого Ксав’є радувала так само сильно, як повторення таблички множення англійською.

— Я дуже старий, — думав він, засинаючи. — З кожним місяцем я старішаю на рік. Я був дуже молодий і дурний на додачу, коли взявся віднести повідомлення Магбуба до Амбали. Навіть коли я був із цим білим полком, я був дуже юний і ще малий, і не мав мудрості. Але тепер я щодня дізнаюся нове, і через три роки полковник візьме мене з мадріси і випустить мене на Шлях із Магбубом полювати на кінські родоводи, або, може, я вийду сам; а можливо, я знайду Ламу і піду з ним. Так, оце найкраще. Знову ходити як чела з моїм Ламою, коли він повернеться до Бенареса.

Думки плинули дедалі повільніше і незв’язніше. Кім уже занурювався у прекрасну країну снів, коли його вуха вловили серед монотонної балаканини навколо вогню тонкий і гострий шепіт. Він долинав із-за оббитої залізом кінської платформи.

— Його тут нема?

— А де він має бути — гульбенить у місті. Хто шукає щура у жаб’ячому ставку? Пішли. Він не наша здобич.

— Він не повинен вдруге повернутися за Перевал. Це наказ.

— Найми якусь жінку отруїти його. Обійдеться всього у кілька рупій, і жодних свідків.

— Крім жінки. Придумай щось надійніше; і пам’ятай про ціну за його голову.

— Так, але поліція має довгі руки, а ми далеко від кордону. От якби це було в Пе-шаварі!

— Ага, у Пешаварі, — посміхнувся другий голос. — Пешаварі, повному його кровних родичів, усяких схованок і жінок, у чиєму вбранні він сховається. Так, що Пешавар, що джаханнам — однаково добре.

— Який тоді план?

— От дурень, хіба я тобі сто разів не казав? Зачекаємо, поки він прийде, щоб лягти, а потім — один влучний постріл. Між нами і погонею будуть платформи. Нам треба тільки перебігти колії та далі йти, куди схочемо. Вони не розберуть, звідки стріляли. Почекаємо тут хоча б до світанку. Що ти за факір, якщо тремтиш від маленької засідки?

— Ого! — думав Кім із заплющеними очима. — Знову Магбуб. Дійсно, не дуже добре продавати родоводи білих коней сагибам! Або, може, Магбуб продає якісь інші новини. То що тепер тобі робити, Кіме? Я не знаю, де Магбубів будинок, і якщо він прийде сюди перед світанком, вони його пристрелять. Тобі, Кіме, це невигідно... І це не справа поліції, бо тоді Магбубові буде невигідно. І... — тут він ледь не захихикав вголос, — я не пам’ятаю жодного уроку в Наклао, який би мені тут допоміг. Аллах! Ось є Кім, і он є вони. Отже, по-перше, Кім має прокинутися і піти геть так, щоб вони не запідозрили. Людина прокидається від нічного страхіття, значить...

Він відкинув ковдру з обличчя і рвучко підвівся з жахливим, булькочучим і безглуздим риком азіата, якого розбудив кошмар.

— Ар-ар-ар-ар! Я-ла-ла-ла-ла! Нараїн! Чурель! Чурель!

Чурель — то особливо злісний привид жінки, яка померла під час пологів. Вона тиняється безлюдними дорогами, має ноги повернені назад ступнями, і доводить людей до муки.

Кімове тремтяче виття ставало все голоснішим, аж поки, нарешті, він схопився на ноги і сонно похилитався геть, тоді як увесь табір прокляв його за те, що перебудив їх. Ярдів за двадцять вище від табору він знову ліг, намагаючись, щоб шептуни почули, як він моститься, стогнучи та буркочучи. Через кілька хвилин він виповз на дорогу і розтанув у густій пітьмі.

Він швидко пробирався вперед, поки дістався до водопропускної труби і впав позаду неї, примостивши підборіддя на одному рівні з виступом у кам’яній кладці. Звідси він міг контролювати весь нічний рух по дорозі, залишаючись невидимим.

Брязкаючи, проїхали два або три візки з передмістя; кашляючи, пройшов поліцейський і квапливо прочапали двоє пішоходів, відганяючи піснями злих духів. Тоді зацокали ковані копита коня.

— Ага! Оце вже схоже на Магбуба, — подумав Кім, коли кінь шарпнувся вбік від маленької голови над водопропускною трубою.

— Егей, Магбубе Алі, стережися, — прошепотів він.

Коня шарпонули повіддям так різко, що він мало не став дибки, і спрямували до труби.

— Більше ніколи, — сказав Магбуб, — я не візьму підкованого коня в нічну дорогу. Вони збирають усі кістки й гвіздки в місті. — Він глибоко нахилився, роздивляючись підняте переднє копито, а його голова опинилася за фут від Кімової. — Нижче, нахилися нижче, — пробурмотів він, — ніч має повно очей.

— Двоє чоловіків чекають на твій прихід за платформами з кіньми. Вони застрелять тебе, коли ти ляжеш спати, бо твоя голова оцінена. Я почув, коли спав поруч із кіньми.

— Ти їх бачив?.. Та стій же ти, батько всіх шайтанів! — гаркнув він до коня.

— Ні.

— Може, один був одягнений, як факір?

— Один із них сказав іншому: «Що ти за факір, якщо боїшся маленької засідки?»

— Добре. Повертайся у табір і лягай. Цієї ночі я не помру.

Магбуб розвернув коня і зник. Кім рвонув назад по канаві, поки не опинився навпроти свого другого місця відпочинку, далі, мов ласка, прослизнув через дорогу і знову згорнувся під своєю ковдрою.

— Принаймні, Магбуб усе знає, — задоволено подумав він. — Цікаво, що він говорив так, наче цього очікував. Я не думаю, що цим двом підуть на користь сьогоднішні чати.

Минула година, і, з найщирішими у світі намірами не спати всю ніч, Кім міцно заснув. Час від часу нічний поїзд гуркотів по рейках за двадцять футів від нього, але хлопчик, як усі мешканці Сходу, був байдужим до шуму настільки, що він не потривожив жодного його сновидіння.

А от Магбуб анітрохи не спав. Його люто дратувало, що якісь люди, не одноплемінники йому і не причетні до його любовних походеньок, намагалися позбавити його життя. Його перший і природний порив був перетнути колії нижче, піднятися з того боку вгору, зайти своїм доброзичливцям зі спини і хутенько порішити їх. Аж тут він із прикрістю подумав, що інша гілка уряду, зовсім не пов’язана з полковником Крейтоном, може зажадати пояснень, яких важко буде надати. І він знав, що на південь від кордону здіймається безглузда веремія, коли знаходять одне-два тіла. Він так не переймався нічим відтоді, як послав Кіма з повідомленням до Амбали, і сподівався, що нарешті відвів від себе підозри.

Тоді йому сяйнула блискуча думка.

— Англійці ж вічно говорять правду, — сказав він сам до себе, — тому ми, тутешні мешканці, вічно пошиваємося в дурні. Клянуся Аллахом, я буду говорити правду англійцеві! Яка користь від урядової поліції, якщо у бідного кабульця крадуть коней із самісінької платформи? Таке саме лихо, як і у Пешаварі! Я маю поскаржитися на станції. А ще краще — котромусь молодому сагибові на залізниці! Вони сумлінні, і якщо вони ловлять злодіїв, то для них це почесно.

Він прив’язав коня за межами станції і покрокував до платформи.

— Агов, Магбубе Алі, — гукнув молодий помічник окружного інспектора руху, який саме збирався йти оглядати колії, високий білявий молодик із кінським лицем, вбраний у несвіжий білий полотняний костюм. — Що ви тут робите? Шкапи продаєте, га?

— Ні, я не про коней турбуюся. Я прийшов, щоби знайти Лутуфа Уллу. Вище на лінії у мене платформа з кіньми. Хтось може їх узяти без відома залізниці?

— Не думаю, Магбубе. Ви можете поскаржитися на нас, якщо таке станеться.

— Я бачив двох чоловіків, які навпочіпки просиділи під колесами однієї з платформ майже всю ніч. Факіри коней не крадуть, так що я про них більше не думаю. Я хотів би знайти Лутуфа Уллу, мого товариша.

— Що-що в біса? І ви про це вирішили більше не думати? Чесне слово, добре, що ви мене зустріли. Які вони на вигляд?

— То прості факіри. Вони як щось і поцуплять на платформі, то хіба що зернину. Таких багато на лінії. Держава нічого не муситиме виплачувати. Я прийшов сюди у пошуках мого товариша, Лутуфа Улли.

— Облиште того свого товариша. Де платформа з вашими кіньми?

— Отак трохи вбік від того місця, найвіддаленішого, де запалюють ліхтарі для поїздів...

— Сигнальна будка! Так.

— І на тій колії, яка найближча до дороги, з правого боку, отак угору по лінії. Але що стосується Лутуфа Улли, то це такий високий чоловік зі зламаним носом, і з ним персидський хорт. Ай!

Хлопець поспішив розбудити молодого і запопадливого поліцейського, адже, як він і сказав, залізниця зазнала чимало збитків через крадіжки з товарної станції. Магбуб Алі посміхнувся у фарбовану бороду:

— Вони будуть ходити в чоботях, шуміти, а потім дивуватимуться, куди поділися факіри. Дуже розумні хлопці — Бартон-сагиб і Янг-сагиб.

Він постояв, склавши руки, декілька хвилин, чекаючи, щоб побачити, як вони кинуться сторчголов до діла. Порожній паровоз майнув по станції, і він мигцем побачив у кабіні молодого Бартона.

— Я був несправедливим до малого. Він не зовсім дурень, — сказав Магбуб Алі. — Ловити злодіїв на вогняній бричці — це вже нова гра!

Коли Магбуб Алі приїхав до свого табору на світанку, ніхто не вважав за потрібне розповісти йому про нічні події. Ніхто, крім малого конюха, якого нещодавно підвищили до права служити начальникові, і якого Магбуб покликав до свого маленького намету допомогти з якимись речами.

— Мені все відомо, — прошепотів Кім, згинаючись над саквами. — Два сагиби приїхали на поїзді. Я бігав сюди-туди в темряві по цей бік платформ, а поїзд по той бік повільно рухався сюди-туди. Вони напали на двох чоловіків, які сиділи під цією платформою... Хаджі, що мені робити з цією плиткою тютюну? Обгорнути в папір і покласти під мішок солі? Добре... і збили їх із ніг. Але один чоловік вдарив сагиба факірським цапиним рогом (Кім мав на увазі з’єднані роги чорної антилопи, єдину цивільну зброю факірів). Пішла кров. Тоді другий сагиб спершу оглушив свого супротивника, а потім ударив того, що з рогами, короткою рушницею, яка випала з рук у першого нападника. Всі вони бісилися, наче божевільні.

Магбуб посміхнувся з небесним смиренням.

— Ні! Це не стільки дивані [безумство, або справа для цивільного суду — гра слів, які можуть мати два значення], як нізамат [кримінальна справа]. Рушниця, кажеш? Добрих десять років в’язниці.

— Далі вони обидва більше не ворушилися, але я думаю, що вони були майже мертвими, коли їх затягли у по-їзд. У них голови отак хилиталися. І на колії багато крові. Підемо подивимося?

— Я вже бачив кров раніше. Тюрма для них — правильне місце... певно, що вони назвуться не своїми іменами, і певно, що їх довго там ніхто не знайде. То були мої недруги. Схоже, твоя доля і моя на одну нитку нанизані. Оце так казка для цілителя перлів! Тепер хутко дай раду торбам і посудові. Беремо коней і — на Сімлу.

Швидко — у східному розумінні швидкості — з довгими поясненнями, лайками і теревенями, з сотнею перевірок забутих дрібниць, розгойданий табір здійнявся і вивів півдюжини задубілих і зворохоблених коней на Калкську дорогу, у свіжий, вологий від дощу світанок. Кіма, якого всі, хто хотів підлеститися до афганця, мали за улюбленця Магбуба Алі, до роботи не кликали. Вони мандрували щонайлегшим ходом, щокілька годин зупиняючись під придорожніми навісами. По дорозі до Калки їздить чимало молодих сагибів, і, за словами Магбуба Алі, кожен молодий сагиб вважав себе неабияким знавцем коней, тож хоч був би з головою у боргах перед лихварем, мусив обов’язково прицінитися. Це було причиною того, що сагиб за сагибом, котячи мимо на поштових екіпажах, зупинялися і заводили розмову. Деякі навіть виходили та пробували коням ноги, ставлячи дурні запитання або грубо ображаючи торгівця через незнання місцевої мови.

— Як я вперше мав справу з сагибами, а це було, коли полковник Саеді-сагиб був комендантом форту Абазаї та на зло комісарові затопив його табір, — звірявся Кімові Магбуб, поки хлопчик набивав йому люльку під деревом, — я не знав, наскільки вони дурні, і це мене розлючувало. От наприклад... — і він повторив Кімові отой ненароком неправильно вжитий вислів, аж хлопець за живіт хапався від реготу. — Тепер, однак, я бачу, — він повільно видихнув дим, — що вони такі самі люди, як і решта: в якихось питаннях мудрі, а в решті загалом недоумкуваті. Дуже нерозумно використовувати неправильні слова в розмові з незнайомцем. Бо, хоча й серце може бути чисте від злих намірів, але ж як про те незнайомець дізнається? Він, радше, кинеться шукати істину з кинджалом.

— Правда. Правду кажеш, — урочисто сказав Кім. — Наприклад, дурні кажуть як про кішку, коли жінка народжує. Я таке чув.

— Відтак, людині у твоєму становищі належить особливо пам’ятати про це, і пам’ятати з обох боків. Серед сагибів ніколи не забувати, що ти сагиб, а серед народів Гінду завжди пам’ятати... — він примовк із задумливою посмішкою.

— А хто я? Мусульманин, індуїст, джайн чи буддист? Це тугий вузол — сходу не розітнеш.

— Ти, безумовно, невіруючий і будеш за те проклятий. Так каже мій закон, або я так думаю, що він це каже. Але ти ще й мій маленький Друг Усього Світу, і я люблю тебе. Так говорить моє серце. Із вірами — як із кіньми. Мудра людина знає, що коні — це добре, з кожного можна мати свій зиск. Що ж до мене, то хоча я — добрий сунніт, і ненавиджу людей із Тіраху (долина між Пакистаном і Афганістаном), я вірю в те саме і щодо всіх релігій. Ясно, що коли взяти кобилу з Катхіаварських пісків, де вона народилася, і привезти її до Західної Бенгалії, то вона закульгає. Ба, навіть жеребець із Балху (а немає кращих коней, як звідти, аби ж вони не були такі плечисті) нічого не вартий у великих північних пустелях поруч зі сніговими верблюдами, яких я бачив. Тому я кажу собі у серці: віросповідання — як ті коні. Кожне добре у своїй країні.

— Але мій Лама казав зовсім інше.

— О, той старий вигадник із вигадників із Бготійялу. Серце моє трохи гнівається, Друже Усього Світу, коли я бачу, що ти так високо цінуєш чоловіка, якого так мало знаєш.

— Це правда, хаджі; але як бачу його чесноти — серце моє навертається до нього.

— А його, як я чув, до тебе. Серця — наче коні. Ідуть туди, куди їм накажуть шпори та поводи. Гукни Гуль Шер Ханові, нехай отому гнідому дужче заб’є пакіл. Нам не треба бійок на кожному привалі, а мишастого і вороного треба трохи попутати. Тепер слухай мене. Невже тобі так треба для душевного спокою бачитися з тим Ламою?

— Це частина моєї угоди, — відповів Кім. — Якщо я не бачитимуся з ним, і якщо його заберуть у мене, то я покину ту мадрісу в Наклао і, і... раз — і піду геть, і хто мене тоді знайде?

— Це правда. Ще ніколи не було лошати на слабшій мотузці, ніж ти, — кивнув Магбуб.

— Не бійся, — Кім говорив так, наче міг зникнути хоч зараз. — Мій Лама сказав, що він прийде до мене в мадрісу.

— Жебрак із чашею серед молодих саги...

— Та які вони сагиби! — пирхнувши, урвав його Кім. — У багатьох із них очі посиніли й нігті почорніли від крові низьких каст. Сини мехтарані і родичі бган гі [підмітальника].

Не варто перераховувати увесь родовід тих бідолах, досить сказати, що Кім висловив свою думку чітко і без гарячки, жуючи шматок цукрової тростини.

— Друже Усього Світу, — сказав Магбуб, передаючи хлопчикові люльку, щоб той її прочистив, — я зустрічав багато чоловіків, жінок, хлопчиків і чимало сагибів. Ніколи в житті я ще не бачив такого чортеняти, як ти.

— І чого б це чортеня? Я завжди кажу тобі правду...

— Можливо, якраз у тому й причина, бо цей світ небезпечний для чесних людей, — Магбуб Алі важко підвівся із землі, затягнув пояс і підійшов до коней.

— Або продаю тобі правду...

У Кімовому тоні було щось таке, що Магбуб зупинився і повернувся:

— Що за нова чортівня?

— Вісім анн, і я скажу, — відповів, посміхаючись, Кім, — це стосується твого спокою.

— От шайтан! — Магбуб дав гроші.

— А пам’ятаєш ту маленьку справу зі злодіями у темряві, там, в Амбалі?

— Раз вони зазіхали на моє життя, то я не зовсім забув. А що?

— Пам’ятаєш караван-сарай у Кашмірі?

— Я тобі зараз вуха намну, сагибе.

— Не варто, патане. Тільки отой другий факір, якому сагиби відбили тяму, був той чоловік, який обшукував твої торби в Лагорі. Я бачив його обличчя, коли вони тягли його до поїзда. Це той самий.

— Чому ти не сказав раніше?

— О, він піде у в’язницю, і стане безпечним на декілька років. Кожного разу треба казати стільки, скільки треба наразі. Крім того, я тоді не потребував грошей на солодощі.

— Аллах Керім [боже милостивий]! — вигукнув Магбуб Алі. — А мою голову ти не продаси коли-небудь за кілька цукерок, як тобі такого забандюжиться?

* * *

Кім буде пам’ятати до самої смерті цю довгу, неквапну мандрівку з Амбали до Сім-ли через Калку й Піджорські сади. Несподіваний паводок на річці Гагр забрав одного з коней (звісно ж найціннішого) і ледве не потопив Кіма серед танцюючих каменюк. Далі по дорозі урядовий слон сполохав коней, а що вони добряче від’їлися попасом перед тим — знадобилося півтора дні, щоб їх усіх позбирати докупи. Потім вони зустріли Сикандар Хана, який спускався з кількома недопроданими шкапинами — рештками свого табуна — і Магбубові, чий найменший ніготь тямив у конях більше, ніж Сикандар Хан з усім своїм табором, заманулося купити двох норовистіших, і для цього знадобилося вісім годин ретельної дипломатії та несказанна кількість тютюну. Але все це був чистий захват: вигиниста дорога, яка то піднімалася, то спускалася, то летіла ген між високими кручами; світанковий рум’янець на далеких снігах; розлогі кактуси, один понад одним на кам’янистих схилах; голоси тисячі каналів; балаканина мавп; урочисті гімалайські кедри, що здіймалися один над іншим; краєвид Рівнин, який розгортався далеко внизу; безперервне гудіння ріжків візників і дика гонитва коней, коли тонга викочувала із закруту дороги; моління на привалах (Магбуб ревно справляв сухе омовіння і ревів молитви, коли не поспішав); вечірні бесіди у місцях ночівель, коли верблюди та бики врочисто ремиґали разом, а незворушні погоничі переповідали новини Шляху, — усе це надихало Кімове серце співати у грудях.

— Але, коли спів і танці закінчаться, — сказав Магбуб Алі, — прийде полковник-сагиб і буде вже не так солодко.

— Прекрасний край, щонайпрекрасніший край цей Гінд, а країна П’яти Річок — найпрекрасніша з них усіх, — наполовину виспівував Кім, — сюди я повернусь, якщо Магбуб Алі чи полковник здіймуть на мене руку або ногу. А як я вже втечу, то хто мене знайде? Поглянь, хаджі, це он там місто Сімла? Аллах, яке місто!

— Брат мого батька, і він був уже старий, коли у Пешаварі тільки викопали колодязь Макерсона-сагиба, пам’ятав той час, коли тут стояли всього два будинки.

Він пустив коней нижче головної дороги до нижнього базару Сімли — переповненого, як кролячий садок, базару, який здіймався з долини до ратуші під кутом сорок п’ять градусів. Людина, здатна пройти тут, може кинути виклик всій поліції літньої столиці Індії, так хитро тут поєднані веранда з верандою, провулок із провулком, а нора з норою. Тут живуть ті, які служать потребам радісного міста — джампані, які тягають звечора ноші з панянками, а потім до світанку проциндрюють все в азартні ігри; бакалійники, продавці олії, рідкісних речей, палива; жерці, кишенькові злодії, дрібні урядовці з місцевих. Тут куртизанки обговорюють речі, що вважаються найглибшою таємницею Індійської Ради, і тут збираються всі суб-суб-агенти половини тутешніх князівств. Тут же Магбуб Алі винайняв кімнату з набагато надійнішим замком, ніж у Лагорі — у будинку мусульманина, що торгував худобою. Крім того, це була кімната чудес: у сутінках туди зайшов мусульманський хлопчик-конюх, а через годину вийшов хлопчина-євразі (фарба у дівчини з Лакнау була щонайліпша) у погано підігнаному готовому вбранні.

— Я говорив із Крейтон-сагибом, — промовив Магбуб Алі, — і вдруге Рука Дружби відвела Батіг Лиха. Він каже, що коли вже ти проваландався шістдесят днів на Шляху, то вже занадто пізно посилати тебе у гірську школу.

— Я сказав, що мої канікули належать мені. Я не ходитиму до школи, доки не мине двічі по стільки, як вони дозволяють. Це одна з моїх умов.

— Полковник-сагиб ще не знає про наш договір. Ти оселишся в будинку Ларган-сагиба, поки не прийде час повернутися в Наклао.

— Я би радше лишився з тобою, Магбубе.

— Ти не знаєш, яка це честь. Ларган-сагиб сам запросив тебе. Піднімися на пагорб і пройди дорогою до вершини, а там забудь на час, що ти коли-небудь бачив або говорив зі мною, Магбубом Алі, який продає коней Крейтонові-сагибу, якого ти не знаєш. Запам’ятай цей наказ.

Кім кивнув.

— Добре, — сказав він, — а хто такий Ларган-сагиб? Ні, — він упіймав гострий, як меч, Магбубів погляд, — я справді ніколи не чув цього імені. Чи він випадково, — Кім понизив голос, — не один із нас?

— Кого це «нас», сагибе? — Магбуб Алі звернувся тим тоном, яким він говорив із європейцями, — я — патан, ти — сагиб і син сагиба, Ларган-сагиб тримає крамницю серед інших європейських крамничок. Уся Сімла про це знає. Запитай отам ... і, Друже Усього Світу, він така людина, що треба коритися найменшому помахові його вій. Люди кажуть, що він чаклує, але це тебе не стосується. Піднімися на пагорб і запитай. Тут починається Велика Гра.

Розділ 9

Сдокс був син Єлта-мудреця,

Що був вождем у Круків.

Ітсвут-ведмідь став його вчить

Цілительським наукам.

Зухвалий, здібний був малий,

Все на льоту хапав.

І йшов до страшного танку Клу-Кваллі,

Аж Ітсвут-ведмідь реготав.

(Орегонська легенда)

Кім усім серцем поринув у новий поворот долі. Він знову став сагибом на деякий час. Із такими думками він опинився на широкій дорозі перед ратушею Сімли і побачив там істоту, на яку міг справити враження. Хлопчик-індус років десяти присів під ліхтарним стовпом.

— Де будинок пана Ларгана? — вимогливо запитав Кім.

— Я не розумію англійської, — отримав він у відповідь.

Відтак — повторив запитання по-місцевому.

— Я покажу.

Разом вони рушили у таємничі сутінки, сповнені шуму міста, яке розкинулося біля підніжжя пагорба, пронизані свіжим подихом вітру з порослої гімалайськими кедрами вершини гори Джакко, яка немовби тримала зірки на плечах. Вогники будинків, розкидані по всіх схилах, сяяли, неначе другий небосхил. Деякі з них були нерухомі, інші освітлювали ноші, в яких безтурботні говіркі англійці їхали вечеряти.

— Отут, — сказав провідник Кімові і зупинився біля веранди, яка виходила просто на головну дорогу. За двері правила очеретяна завіса, поцяцькована намистинами, з-за неї прозирало світло лампи.

— Він прийшов, — тихенько видихнув хлопчик, і зник.

Упевнений, що хлопчик від початку сидів там навмисне, щоби провести його, але не показав на вид, Кім розсунув завісу. Чорнобородий чоловік із притіненими зеленим очима сидів за столом, короткими білими пальцями піднімав білі світляні кульки з тарілки і нанизував одна за одною на ковзку шовкову нитку, щось муркочучи тим часом сам до себе. Кім усвідомлював, що поза межами освітленого кола у кімнаті було повно речей, які пахли всіма храмами Сходу. Пориви мускусу, легкі пахощі сандалового дерева і нудотний дух жасминової олії заполонили його роздуті ніздрі.

— Я тут, — сказав нарешті Кім місцевою говіркою — запахи примусили його забути, що він має бути сагибом.

— Сімдесят дев’ять, вісімдесят, вісімдесят одна, — рахував собі під носа чоловік, нанизуючи перлини так швидко, що Кім ледь устигав слідкувати за його пальцями. Він припідняв зелений притінок і зо півхвилини пильно вдивлявся у Кіма. Зіниці його очей то розширювалися, то звужувалися до розмірів голівки булавки, неначе з його волі. Кім мав приятеля-факіра, який демонстрував схожий дар біля Таксальських воріт і з успіхом видурював ним гроші, надто вже у недалеких жінок. Кім дивився на Ларган-сагиба з цікавістю. Той інший факір із сумнівною репутацією умів іще смикати вухами, майже як коза, і Кім був розчарований, що цей новий чоловік такого не вміє.

— Не бійся, — раптом сказав Ларган-сагиб.

— Чого я маю боятися?

— Ти залишишся зі мною, поки не прийде час повертатися у Наклао. Це наказ.

— Наказ, — повторив Кім. — А де я спатиму?

— Тут, у цій кімнаті, — Ларган-сагиб махнув рукою в бік темряви позаду себе.

— Хай буде так, — спокійно сказав Кім. — Зараз лягати?

Той кивнув і підніс лампу над головою. Коли світло затопило їх, зі стін виступила ціла колекція тибетських масок для ритуальних танців, порозвішуваних поверх убрань, розшитих зображеннями жахливих масок — рогатих і сердитих, та масок, які зображали безтямний жах. У кутку японський воїн, у кольчузі й шоломі з перами, погрожував Кімові алебардою, а кільканадцять списів, кхандів і каттарів відбивали непевне світло. Але все це не так зацікавило Кіма (він бачив маски для ритуального танцю в Лагорському музеї), як тьмяний полиск м’яких очей індійського хлопчика, який залишив Кіма у дверях, а сам сидів тепер по-турецьки під столом із перлами і червоногубо посміхався.

— Думаю, що Ларган-сагиб хоче мене полякати, — думав Кім. — І я впевнений, що отой брат диявола під столом теж хоче подивитися, як я боюся.

— Тут зовсім як, — сказав він уголос, — у Домі Чудес. Де моя постіль?

Ларган-сагиб вказав на ковдру місцевої роботи у кутку між огидними масками, взяв лампу і залишив кімнату в темряві.

— Це був Ларган-сагиб? — запитав Кім, закутавшись у ковдру.

Відповіді не було. Він чув дихання хлопчика-індуса, тож поповз по підлозі на звук і лупнув кулаком у пітьму з криком:

— Відповідай, чортяко! Хіба так можна — брехати сагибові?

Йому здалося, що з темряви долинає смішок. Його м’якотілий товариш сміятися не міг, бо він плакав. Тоді Кім підвищив голос і крикнув:

— Ларган-сагибе! О, Ларган-сагибе! Хіба твоєму слузі наказано не говорити зі мною?

— Наказано, — голос пролунав позаду нього, і він здригнувся.

— Дуже добре. Але пам’ятай, — пробурмотів він, відшукавши ковдру, — я тебе відлупцюю вранці. Не люблю індусів.

Ніч видалася неспокійна, у кімнаті безупинно лунали голоси та музика. Кім двічі прокидався від того, що хтось називав його ім’я. За другим разом він подався на пошуки, які завершилися тим, що Кім розтовк носа об ящик, який говорив, безумовно, людською мовою, але нітрохи не людським голосом. Схоже, ящик вивершувала металева труба, а сам він був дротами приєднаний до меншого ящика на підлозі. Принаймні, так він дослідив навпомацки. А голос ішов із труби, надсадно і дзиґливо. Кім потер носа і розлютився, думаючи, як звично, на гінді.

«Це для базарного жебрака може бути добре, але я сагиб і син сагиба, і, що вдвічі важливіше, я вчуся у Наклао. Так, (тут він повернувся на англійську), я учень школи Святого Ксав’є. До дідька пана Ларгана!.. Це щось таке, наче швейна машинка... Ох, яке нахабство з його боку, але ми в Лакнау такого не боїмося, дзуськи! (Далі знову на гінді) Але що йому з того? Він всього лише продавець, і я зараз — в його крамниці... Але Крейтон-сагиб — полковник, і я думаю, що це він наказав так зробити. Але ж я зранку відлупцюю того індійця! Це що таке?»

Ящик із трубою вивергав потік слів, яких навіть Кім зроду не чув, — аж йому коротеньке волосся на потилиці стало на мить дибки. Аж коли та гидота перевела подих, Кім заспокоївся від м’якого дзижчання, схожого на звук швейної машинки.

— Чап! [Цить!] — вигукнув він, і знову почув смішок, який спонукав його до рішучості. — Чап, а то я тобі голову розвалю!

Ящик не слухався. Кім шарпнув за бляшану трубу, щось клацнуло і припідняло-ся. Він, схоже, підняв кришку. Якщо диявол сидів усередині — то йому гаплик... Кім принюхався — пахло, як від швейних машинок на базарі. Зараз він цього шайтана прочистить... Кім зняв із себе куртку і запхав ящикові у пельку. Щось довге й округле прогнулося під тиском, пролунало дзижчання і голос притих, як належить голосові, якщо запхати зіжмакану куртку в механізм дорогого фонографа і притиснути восковий циліндр. Кім зі спокійною душею задрімав.

Уранці він прокинувся з відчуттям, що Ларган-сагиб дивиться на нього згори вниз.

— Оах! — сказав Кім, твердо вирішивши поводитися, як сагиб. — Та коробка вночі мене лаяла. Так що я її зупинив. То ваш ящик?

Чоловік простягнув руку.

— Тисну твою руку, О’Гара, — сказав він. — Так, це був мій ящик. Я тримаю такі речі, бо вони подобаються моїм друзям-раджам. Цей зламався, але він був дешевий. Так, мої приятелі-володарі дуже люблять іграшки, і я теж, іноді.

Кім подивився на Ларгана скоса. Судячи з одягу, той був сагибом. Але його вимова на урду, інтонації його англійської свідчили, що це хто завгодно, але не сагиб. Здавалося, він розумів найменший порух думки у Кімовій голові раніше, ніж хлопчик розтуляв рота, але не докладав жодних зусиль, щоби бути зрозумілішим, як це робили отець Віктор і вчителі у Лакнау. Але що найприємніше — на азійський манер він поводився з Кімом, як із рівним.

— На жаль, ви не зможете побити мого хлопця сьогодні вранці. Він каже, що порішить вас ножем або отрутою. Він ревнує, тож я поставив його у куток, і не буду говорити з ним сьогодні. Він щойно намагався вбити мене. Вам доведеться допомогти мені зі сніданком. Він зараз надто розпалений ревнощами, щоб довіряти йому.

Отепер справжній заїжджий сагиб з Англії здійняв би чимало галасу довкола цієї історії. А Ларган-сагиб розповів її так просто, як Магбуб Алі розказував про свої походеньки на Півночі.

Задня веранда крамниці була зведена перпендикулярно до крутосхилу пагорба, тож вони заглядали згори у димарі до своїх сусідів, як і водиться у Сімлі. Крамниця зачарувала Кіма навіть дужче, ніж суто перський сніданок, який Ларган-сагиб приготував власноруч. Лагорський музей був обширніший, але тут було більше чудес: ритуальні кинджали і молитовні барабанчики з Тибету; намиста з бірюзи та необробле-ного бурштину; зелені нефритові браслети; вигадливо упаковані ароматичні палички в глеках, інкрустованих нешліфованими гранатами; нічні диявольські маски і стіни, вщент задрапіровані густо-синіми, як павичевий хвіст, запонами; позолочені фігурки Будди і маленькі складані лаковані вівтарі; російські самовари з бірюзою на кришці; крихкі, мов яєчна шкаралупка, фарфорові сервізи в химерних восьмикутних коробках з очерету; жовтаві розп’яття зі слонової кістки — привезені, за словами Ларган-саги-ба, аж з Японії; килими в запорошених стосах із жахливим запахом, складені позаду драних і трухлявих ширм із геометричними візерунками; перські глечики для омовін-ня рук після їжі; тьмяні мідні курильниці — ані китайські, ані перські, з орнаментом у вигляді фантастичних чортів довкруж; потьмянілі срібні пояси, які згорталися, як невичинена шкіра; шпильки з нефриту, слонової кістки, і зеленого халцедону; зброя всіх видів і типів, і ще тисячі інших речей були спаковані, складені на купу чи просто розкидані по кімнаті, залишивши вільний простір тільки навколо хиткого столу, який правив за прилавок і за яким працював Ларган-сагиб.

— То все ніщо, — сказав господар, простеживши за поглядом Кіма. — Я купую речі, тому що вони гарні, й іноді я продаю їх — якщо покупець мені подобається. Моя робота знаходиться на столі — он дещо з того.

Ті дещиці в ранковому світлі мінилися червоними, синіми й зеленими спалахами, тут і там між ними норовливо відсвічували синьо-білим діаманти. Кім широко розплющив очі.

— О, ці камені цілком здорові. Лежати на сонці їм не шкодить. Крім того, вони дешеві. Але з хворими каменями справа інша. — Він заново наповнив Кімову тарілку. — Ніхто, крім мене, не вміє лікувати хворі перли і відновлювати барву бірюзи. З опалами, запевняю, будь-хто може дати раду, а з хворими перлинами — тільки я. А припустімо, я помру! Тоді нікому більше... О, ні! Ви не зможете нічого зробити з коштовним камінням. Вам — аби хоч навчитися трохи розумітися на бірюзі, і то вже було б добре... коли-небудь.

Він перейшов у кінець веранди, щоби знову наповнити важкий, пористий глиняний глечик очищеною водою.

— Хочете пити?

Кім кивнув. Ларган-сагиб, стоячи за п’ятнадцять футів, поклав одну руку на глека. У наступну мить той стояв біля Кімового ліктя, повний за півдюйма по вінця, і тільки бганка на білій скатертині виказувала, як він ковзнув на це місце.

— Вах! — сказав Кім у невимовному подиві. — Це диво.

Посмішка Ларган-сагиба свідчила, що комплімент припав до душі.

— Киньте його назад.

— Він розіб’ється.

— А я кажу кинути його назад.

Кім пожбурив навмання. Глек відлетів недалечко і розбився на друзки, а вода потекла між погано припасованими дошками підлоги на веранді.

— Я ж казав, що розіб’ється.

— То й що. Подивіться. Подивіться на найбільший шматок.

У заглибині уламка мерехтіла краплина води, наче зірка на підлозі. Кім пильно подивився. Ларган-сагиб м’яко поклав руку йому на потилицю, погладив її двічі або тричі, і прошепотів: «Дивіться! Він відновлюється, шматок за шматком. Спочатку великий шматок приєднає до себе два інші, праворуч і ліворуч... праворуч і ліворуч. Подивіться!»

Кім не зміг би повернути голову навіть, щоб урятувати своє життя. Легенький дотик тримав його, як у лещатах, а кров струмувала по тілу з приємним поколюванням. Там, де лежали три уламки, тепер був один, а над ним примарно виднілися обриси цілого глечика. Крізь нього видно було веранду, але посудина темніла і товщала з кожним

ударом пульсу. Тим не менш, глечик — як повільно плинуть думки! — глечик розбився у нього на очах. Ларган-сагиб ворухнув рукою, і нова хвиля гарячих поколювань збігла від шиї.

— Дивіться! Він набуває форми, — мовив Ларган-сагиб.

Досі Кім думав на гінді, але тут дрижаки прокотилися йому по тілу і його свідомість, наче той плавець, що в оточенні акул з усіх сил намагається виштовхнути себе з води, вирвалася з полону пітьми і знайшла порятунок у... таблиці множення англійською мовою.

— Дивіться! Він набуває форми, — шепотів Ларган-сагиб.

Глечик розбився... тааак... тільки не вживати місцевої мови, нізащо, навіть не думати... але розбився... на п’ятдесят шматків, а два на три — шість, а тричі по три — дев’ять, а чотири на три — дванадцять. Кім відчайдушно хапався за це повторення. Він протер очі й обриси глека розтанули, мов дим. Ось потрощені черепки, ось розлита вода просихає на сонці, а он внизу поміж дошками просвічує біла потріскана стіна будинку під ними... а три на дванадцять — тридцять шість!

— Дивіться! Набуває він форми? — запитав Ларган-сагиб.

— Але він розбитий... розбитий, — задихаючись, відповів Кім.

Ларган-сагиб щось тихо бурмотів зо півхвилини. Кім зміг поворухнути головою.

— Декго! Дивіться! Він так само розбитий, як і був.

— Так само розбитий, як був, — повторив Ларган-сагиб, упритул дивлячись, як хлопчик розтирає собі шию. — Але ти перший із багатьох побачив його саме таким. — Він потер собі широкого лоба.

— Це також були чари? — підозріливо поцікавився Кім. Поколювання у венах зникло, і він почувався напрочуд бадьорим.

— Ні, це були не чари. Це було зроблено лише для того, щоб перевірити, чи немає тріщин у коштовному камені. Часом дуже добрі коштовності розлітаються на друзки, коли потрапляють до рук людині, яка знає, що і як робити. Скажіть, а Ви бачили обриси глечика?

— Недовго. Він почав рости, наче квітка, із землі.

— І що Ви тоді зробили? Я маю на увазі, як Ви тоді думали?

— Оах! Я знав, щоб він розбився, і певно, так і думав — що він розбитий.

— Гм! А хтось коли-небудь чаклував так із Вами?

— Якби таке зі мною було хоч раз, — відповів Кім, — то невже Ви думаєте, що я на таке погодився б? Я б утік.

— А тепер Вам не страшно, еге?

— Тепер ні.

Ларган-сагиб іще пильніше подивився на нього.

— Я спитаю Магбуба Алі... не тепер, колись потім, — пробурмотів він. — Я вами задоволений: і так, і ні. Ви перший, хто зумів уберегтся. Я б хотів дізнатися, як... Але Ви правильно робите. Цього не треба нікому казати. Навіть мені...

Він повернувся у тьмяні сутінки крамниці і сів за стіл, м’яко потираючи руки. Тихе, охрипле хлипання почулося з-за стосу килимів. Це плакав індійський хлопчик, який слухняно стояв обличчям до стіни. Його худенькі плечі здригалися від горя.

— А! Він ревнує — то ревнує. Він мені, либонь, знову отруїть сніданок і примусить вдруге куховарити.

— Кабіі...кабіі нагін! — почулася уривчаста відповідь.

— А він уб’є іншого хлопчика?

— Кабіі...кабіі нагін!

— А як ви думаєте — що він зробить? — зненацька повернувся до Кіма Ларган-сагиб.

— Оах! Не знаю. То, може, відпустіть його. Чому він хотів Вас отруїти?

— Бо він так любить мене. Уявіть собі, що Ви когось любите, а потім приходить хтось інший, і людина, яку Ви любите, вподобає цього іншого більше, ніж Вас — як би Ви тоді вчинили?

Кім замислився. Ларган-сагиб повільно повторив фразу місцевою мовою.

— Я б не труїв ту людину, — задумливо відповів Кім, — але я б відлупцював того іншого хлопчика, який уподобав би ту саму людину, що і я. Але спершу, я спитав би його, чи це правда.

— А! Він думає, що мене кожен любить.

— Тоді я думаю, що він дурень.

— Ти чуєш? — звернувся Ларган-сагиб до тремтячих плечей. — Син сагиба вважає тебе малим дурнем. Виходь, а як наступного разу тобі серце стривожиться, то не грайся з білим миш’яком так відкрито. Певно що демон Дасім панував сьогодні на нашій скатертині! Дитино, та ж я міг би захворіти, і тоді чужий чоловік прийшов би стерегти коштовності. Ходи!

Малий зі спухлими від сліз очима виповз із-за клунків і з таким безмірним каяттям кинувся до ніг Ларган-сагиба, що це справило враження навіть на Кіма.

— Я буду дивитися у чорнильні калюжі... Я буду віддано стерегти коштовності! О, мій батьку і матір моя, відішли його геть! — він брикнув голою п’ятою, вказуючи на Кіма.

— Не тепер... не тепер. Скоро він піде. Але зараз він у школі, в новій мадрісі... а ти будеш тут його вчителем. Зіграй із ним у Гру коштовностей. А я буду судити.

Хлопчикові сльози відразу висохли, він метнувся углиб крамниці і повернувся звідти з мідною тацею.

— Дай мені! — сказав він Ларган-сагибу. — Поклади їх своєю рукою, щоб він не сказав, що я їх знав раніше.

— Тихше... тихше, — відповів Ларган-сагиб, дістав із шухляди столу зо півжмені камінчиків і брязнув їх на тацю.

— Тепер, — мовив хлопчик, розмахуючи старою газетою, — чужинцю, дивися на них, скільки хочеш. Можеш перерахувати, помацати, як тобі треба. Мені досить одного погляду. — Він гордо повернувся спиною.

— А в чому суть гри?

— Коли ти перерахуєш їх, обмацаєш і будеш певен, що запам’ятав усі, я накрию їх газетою, а ти маєш їх описати Ларган-сагибу. Я свої опишу на папері.

— Оах! — Кімові стрепенувся азарт у грудях. Він нахилився над тацею. Там лежало близько п’ятнадцяти камінців. — Це легко, — мовив він за хвилину.

Хлопчик-індус накрив папером миготливі камені і заходився шкрябати у місцевій обліковій книзі.

— Під папером п’ять синіх камінців: один великий, один трохи менший і три невеличких, — квапливо заговорив Кім. — Чотири зелені камінці, один з них із діркою; один жовтий камінець, крізь який видно; і один схожий на чубук люльки. Два червоних, і...і... я нарахував п’ятнадцять, але два забув. Ні! Стривайте. Один був, як слонова кістка, маленький і коричнюватий, і... дайте мені часу...

— Раз...два... — Ларган-сагиб порахував до десяти.

Кім похитав головою.

— Ось мій перелік! — мало не лускав зо сміху малий. — Там два сапфіри з тріщинами, один на дві раті, другий на чотири, наскільки я можу судити. Той, що на чотири раті, збоку надщерблений. Одна бірюза з Туркестану, звичайна, з чорними прожилками, і дві з написами — на одній ім’я Бога позолотою, а друга тріснула поперек, бо її вийняли зі старого персня, і я не зміг прочитати. Отже, маємо п’ять синіх камінців. Чотири смарагди з тріщинами, один із них у двох місцях просвердлений, а один трохи різьблений...

— їхня вага? — незворушно спитав Ларган-сагиб.

— Три, п’ять, п’ять і чотири раті, наскільки я можу судити. Один шматок старого зеленкуватого бурштину для люльки й огранений топаз з Європи. Один рубін із Бірми, без вад, на дві раті, й один блідий рубін із тріщиною, на дві раті. Шматок слонової кістки з Китаю, вирізьблений у вигляді щура, який смокче яйце, й останній... Ага! Кришталева кулька, завбільшки, як квасолина, на золотому листочку.

Він заплескав у долоні на завершення.

— Він твій учитель, — усміхаючись, мовив Ларган-сагиб.

— Ха! Він знав назви каменів, — червоніючи сказав Кім. — Спробуймо знову! Зі звичними речами, які ми обидва знаємо.

Вони наскидали на тацю всілякої всячини з усієї крамниці, і навіть із кухні, але малий щоразу вигравав, і це страшенно дивувало Кіма.

— Зав’яжи мені очі... дай лиш раз торкнутися пальцями — і я в тебе виграю, хоч ти матимеш розплющені очі, — під’юджував його змагатися індієць.

Коли він виправдав свої хвастощі, Кім аж ногою тупнув від люті.

— Якби це були люди... або коні, — сказав він, — я би втнув. А всі ці ігри з пінце-тиками, ножиками і ножичками занадто дрібні.

— Спершу навчися сам, а вже потім учи інших, — сказав Ларган-сагиб. — То як — учитель він тобі?

— Так. Але як такого навчитися?

— Робити це безліч разів до тих пір, поки не навчишся робити це бездоганно... бо його таки варто робити.

Індійський хлопчик, не тямлячись із радості, поплескав Кіма по спині.

— Не впадай у відчай, — мовив він. — Я сам буду вчити тебе.

— А я прослідкую, щоб тебе навчали добре, — сказав Ларган-сагиб усе ще місцевою мовою. — За винятком оцього мого хлопчика — він утнув дурницю, коли купував стільки білого миш’яку, міг би просто попросити у мене і я б йому дав — за винятком оцього мого хлопчика, я вже давно не зустрічав людину, яку варто було б учити. Залишається десять днів до того, як ти повернешся у Наклао, де не вчать нічому... за непомірну ціну. Я думаю, ми станемо друзями.

То були геть божевільні десять днів, але Кім надто втішався ними, щоб замислюватися над їх божевіллям. Вранці хлопчики гралися у Гру коштовностей: інколи вони справді користувалися коштовностями, інколи — стосами палашів і кинджалів, інколи — фотокартками місцевих мешканців. По обіді вони з малим індійцем сторожували у крамниці, мовчки сидячи за стосом килимів або за ширмою і роздивляючись численних і чудернацьких відвідувачів Ларган-сагиба. Там були дрібні раджі, чий почет тим часом кахикав на веранді — вони купували всіляку дивовижу, як-то фонографи чи механічні іграшки. Приходили пані у пошуках намиста і чоловіки, які — так здавалося Кімові, утім, його уява, може, й була трохи зіпсута раннім досвідом — шукали жінок; приїздили місцеві мешканці з незалежних і васальних князівств, які ніби хотіли полагодити намиста — осяйні ріки котилися по столу — а насправді намагалися позичити грошей для сердитих магарані і молодих раджів. Приходили бабу, з якими Ларган-сагиб розмовляв суворо й авторитетно, але наприкінці кожної розмови давав їм грошей — срібними монетами або паперовими асигнаціями. Часом у них збиралися місцеві у довгополих мундирах із театральним виглядом і обговорювали метафізичні речі англійською мовою та бенгалі, для щонайбільшого напучування пана Ларгана. Він завжди цікавився релігією. Надвечір Кім і хлопчик, чиє ім’я змінювалося залежно від настрою Ларгана, мали ретельно звітувати про все, що вони чули й бачили, висловлювати свої здогади про вдачу кожного відвідувача, судячи з його зовнішності та поведінки, а також про справжню мету його візиту. Після обіду фантазія Ларган-сагиба найбільше зверталася до, так би мовити, перевдягання, у цій грі він проявляв найповчальніші цікаві речі. Він дивовижно розмальовував обличчя: один мазок тут, рисочка там — і його не можна було впізнати. У крамниці було повно найрізноманітніших одежин і тюрбанів, Кім одягався і як молодий мусульманин із гарної сім’ї, і як олійник, і — то був дуже веселий вечір — як син багатого землевласника з Ауду, вбраний у щонайпишніше зі своїх убрань. Ларган-сагиб мав соколине око на щонайменші вади кожного образу. Лежачи на потертій тиковій канапі, він по півгодини роз’яснював, як у тій чи іншій касті говорять, ходять, кашляють, чхають або плюють, і, оскільки «як» має мало сенсу у цьому світі, він ретельно роз’яснював, «чому» все саме так. Індійський хлопчик грався у це поганенько. Його маленький розум, вигострений, як бурулька, до підрахунку каменів, не міг угамуватися і ввійти у чужу душу. Натомість у Кіма всередині прокинувся демон, який аж співав від радості, одягаючи нове вбрання, а з ним і манери, й розмову.

На хвилі ентузіазму, якось увечері він показав Ларган-сагибу, як учні однієї касти факірів, його давні лагорські знайомі, просять при дорозі милостині: з якими словами вони звертаються до англійця, до пенджабського селянина, що йде на ярмарок, і до жінки без покривала. Ларган-сагиб несамовито реготав і благав Кіма залишитися отак, як є — зі схрещеними ногами, виквецяного попелом і з дикими очима — ще на півгодини непорушно. Під кінець обумовленого часу прийшов товстий, неповороткий бабу, аж йому жир колихався на товстих, вбраних у панчохи ногах. Кім облив його валом придорожніх кпинів. Кіма роздратувало, що Ларган-сагиб дивився не на його гру, а на реакцію бабу.

— Я вважаю, — з натугою промовив той, — і притримуюся тієї ду-умки, що це напрочуд дивовижна і вмі-іла вистава. Якби ви мене не попередили, то я би вирішив, що... що... що ви мені морочите голову. Як скоро він стане сяким-таким землеміром? Бо тоді я візьмуся його вчити.

— Цього він і має навчитися у Лакнау.

— То скажіть, хай мерщій уже. Добраніч, Ларган, — бабу виплив назовні кроками корови, яка застрягла у багновинні.

Коли вони потім обговорювали список відвідувачів за день, Ларган-сагиб запитав у Кіма, хто, на його думку, був цей чоловік.

— А Бог його знає! — весело відповів Кім.

Його тон міг би ввести в оману Магбуба Алі, але він не обманув цілителя перлів.

— Бог знає, це правда, але мені цікаво, що ти про це думаєш.

Кім покосував оком у бік свого співрозмовника, чий погляд якось умів спонукати до правди.

— Я... я думаю, що він захоче взяти мене до себе, коли я закінчу школу, але, — довірчим тоном продовжив він після схвального кивка Ларган-сагиба, — я не розумію, як він може носити різний одяг і говорити різними мовами.

— З часом зрозумієш іще багато чого. Він пише оповіді для одного полковника. Його шанують хіба що у Сімлі, і ще прикметно, що він не має імені — тільки цифри та літери, це такий звичай серед нас.

— І за його голову теж призначено ціну, як за Маг... як за всіх інших?

— Ще ні. Але якщо хлопчик, який тут сидить, підвівся б і побіг — дивися, двері відчинені! — до одного будинку з червоною верандою, що стоїть позаду старого театру на Нижньому Базарі, і прошепотів би крізь віконниці: «У минулому місяці погані новини сповістив Гарі Чандер Мукерджі», то той хлопчик пішов би із цілим чересом рупій.

— Скільки?

— П’ятсот, тисячу — скільки би попросив.

— Добре, а скільки прожив би той хлопчик після того, як повідомив новини? — Кім усміхнувся Ларганові-сагибу просто у бороду.

— А! Про це треба добряче подумати. Якщо він дуже розумний, то проживе, може, весь день, але не ніч. А ніч — ніяк.

— То яка ж платня у того бабу, якщо його голова так дорого коштує?

— Вісімдесят, може, сто чи сто п’ятдесят рупій, але гроші — то найменша справа у нашій роботі. Час від часу Бог пускає на світ таких людей — і ти один із них — які жадають тинятися світом, ризикуючи життям, і дізнаватися новини: сьогодні — про віддалені речі, завтра — про якусь незнану гору, а післязавтра — про людей, які мешкають під боком і накоїли дурниць проти держави. Таких душ украй мало, і з-поміж них десяток — чудових. От до них я зараховую і бабу, що вже цікаво. Це ж якою величною і вабливою має бути справа, щоб загартувати серце бенгальця!

— Правда. Але ж як повільно плине для мене час. Я ще тільки хлопчик і всього два місяці, як навчився писати на ангрезі, а читаю поганенько і досі. І мають минути ще роки, і роки, довгі роки, перш ніж я стану бодай землеміром.

— Май спокій, Друже Усього Світу, — Кім стрепенувся від такого звертання. — Хотів би я мати роки, що так тобі вже в’їлися. Я тебе тут випробовував трохи. І про це не забуду написати у доповіді полковникові-сагибу, — зненацька він перейшов на англійську і мовив із тихим сміхом. — Юпітером присягаюся, О ’Гара, я вважаю, що Вам багато дано, але Вам слід не зазнаватися і не говорити багато. Ви маєте повернутися до Лакнау і бути чемним хлопчиком, пильнувати за книжками, як кажуть англійці, тоді, можливо, наступного літа, ви зможете повернутися до мене, як схочете. — Кімове обличчя видовжилося. — О, певно що, тільки якщо самі захочете. Я знаю, куди Вам хочеться поїхати.

Через чотири дні для Кіма та його валізки було замовлено місце у двоколісному возику до Калки. Його супутником виявився той самий китоподібний бабу. Замотавши голову шаллю з торочками і підібгавши товсту ліву ногу в ажурній панчосі під себе, він тремтів і кректав у ранковій прохолоді.

— Як такий чоловік може бути одним із нас? — міркував Кім, споглядаючи його желеподібну спину, поки вони гойдалися на дорозі; ці роздуми привели його до втішних мрій. Ларган-сагиб дав йому п’ять рупій — і це чудово — так само, як і його обіцянка опікуватися ним, коли Кім буде працювати. На відміну від Магбуба, Ларган-сагиб однозначно окреслив нагороду, яка належатиме за послух, тож Кім був задоволений. Якби тільки йому, як цьому бабу, заслужити честь мати номер і букву... і винагороду за свою голову! Одного дня він досягне цього і навіть більшого. Одного дня він стане таким великим, як Магбуб Алі! Він слідкуватиме по дахах половини Індії, буде стежити за князями та міністрами так само, як стежив для Магбуба Алі за вакілами) та помічниками юристів. А тим часом на нього чекала не така вже неприємна школа святого Ксав’є. Там можна буде опікуватися новаками і слухати розповіді про пригоди на канікулах. Юний Мартін, син власника чайної плантації з Маніпура, хвалився, що має іти воювати з нарізною гвинтівкою проти зарізяк.

Може, так воно і було, але юного Мартіна точно не відкидало вибухом феєрверка через половину палацового двору у Патійялі, і його не... Кім поринув у переповідання самому собі власних пригод за останні три місяці. Він би ошелешив усю школу святого Ксав’є включно зі старшокласниками, які вже голяться, — якби тільки йому було можна. Але, звісно, про це не могло бути й мови. В належний час за його голову призначать винагороду, як запевняв Ларган-сагиб, і якщо він зараз буде по-дурному базікати, то за нього не лише ніколи не призначать ціну, але полковник Крейтон його викине... на поталу розлюченим Ларган-сагибу і Магбубові Алі... ненадовго, бо багато він тоді не проживе.

— Так я проміняю Делі на рибу, — згадав філософську приказку. Йому належало забути про свої канікули (завжди можна розважитися вигадуванням пригод) і, як казав Ларган-сагиб, братися до роботи. З-поміж усіх хлопчиків, які поспішали назад до школи святого Ксав’є звідусіль, від пустель Суккура до пальмових гаїв Ґалле, жоден не був так сповнений чесноти, як Кімбол О’Гара, що спускався до Амбали позаду Гарі Чандера Мукерджі, записаного у книгах одного відділу Етнографічної розвідки як Р.17.

Якщо Кім і потребував, щоб його пришпорили, то бабу це забезпечив. Після ситного обіду в Калці він заговорив без упину. Кім їде до школи? Тоді він, магістр університету Калькутти, розповість про переваги освіти. Можна дечого досягти, ретельно опанувавши латину й «Екскурсії» Вордсворта (для Кіма то все була тарабарщина). Ще корисна у житті французька мова, її найкраще вивчати в Чадернагорі поблизу Калькутти. А ще можна багато чого досягнути (як це зробив і сам бабу), проштудіювавши п’єси «Король Лір» і «Юлій Цезар», обидві в пошані в екзаменаторів. «Король Лір» має менше історичних ремінісценцій, ніж «Юлій Цезар»; книжка коштує чотири анни, але на Боу Базарі її можна купити уживану за дві. Ще важливішими, ніж Вордсворт і видатні письменники Берк і Гейр, були мистецтво та наука вимірювання. Хлопець, який складе іспити з цих трьох напрямків, може просто прогулявшись по якійсь країні з компасом, нівеліром і подивившись на неї пильним оком, винести таке зображення тієї країни, яке можна продати за велику кількість срібних монет. Але часом недоцільно носити з собою вимірювальні прилади, у такому разі хлопцеві не завадило б знати точну довжину свого кроку, щоб за відсутності того, що Гарі Чандер називав «допоміжними засобами», мати змогу визначити відстань. Досвід Гарі Чандера свідчив, що найкраще підраховувати тисячі кроків за допомогою вервиці з вісімдесят одним або ста вісьмома зернятками, бо ці числа «діляться і ще раз діляться на багато кратних і некратних». У залпах англомовних фраз Кім вловив основну тенденцію, яка його зацікавила. Це була нова хитрість, яку він міг засвоїти, а з огляду на широкий світ, який розгортався перед ним, схоже було на те, що чим більше людина знає, тим краще для неї.

Проговоривши півтори години, бабу сказав:

— Сподіваюся, що колись матиму втіху бути знайомим із Вами офіці-ійно. Ad interim, якщо мені можна так висловитися, я Вам подарую цей ящичок для бетелю, це коштовна річ, я віддав за неї дві рупії чотири роки тому.

Дешева мідна коробочка у формі серця мала три відділення: для горіхів арекової пальми, вапна та листя бетелю, але наразі вона була напхана слоїчками з пігулками.

— Це Вам нагорода за Ваше ставлення до того святого чоловіка. Розумієте, Ви ще дуже молодий і думаєте, що так буде вічно, тож не дбаєте про своє тіло. Дуже прикро буває захворіти у розпалі роботи. Я люблю користуватися ліками, до того ж ними зручно лікувати простих людей. Це гарні відомчі ліки — хінін і таке ніше. Я Вам їх дарую на згадку. А тепер прощавайте. Я тут маю нагальну особисту справу.

Він вислизнув на амбальський шлях безгучно, мов кіт, зупинив проїжджого возика, сів і погуркотів геть, поки онімілий Кім крутив у руках ящичок для бетелю.

* * *

Записи про освіту хлопчика цікавлять мало кого, хіба що його батьків, а Кім, як ви знаєте, був сирота. У книгах школи святого Ксав’є in Partibus зазначено, що звіти про Кімову успішність надсилали наприкінці кожного семестру полковникові Крейтону та отцю Віктору, який регулярно платив за навчання хлопчика. Далі в тих самих книгах описано, що він проявив неабиякі здібності у математиці та картографії й отримав за відзнаку за свої успіхи «Життя лорда Лоуренса», двотомник у шкіряній обкладинці з тисненням, дев’ять рупій і вісім анн. У тому самому семестрі Кім грав за команду школи святого Ксав’є проти команди Алігарського мусульманського коледжу, йому тоді було чотирнадцять років і десять місяців. Приблизно у той час він вдруге отримав щеплення проти віспи (з чого можемо зробити висновок, що у Лакнау була ще одна епідемія цієї хвороби). Олівцем на полях старих списків особового складу зазначається, що Кім був кілька разів покараний за «розмови з невідповідними особами», та, схоже, одного разу отримав суворе покарання за те, що «цілий день був відсутній і помічений у товаристві вуличного жебрака». Це було тоді, коли він переліз через ворота і цілісінький день благав Ламу узяти його з собою на Шлях під час канікул — хоч на місяць, хоч на тиждень, а Лама з кам’яним обличчям переконував його, що належний час іще не настав. «Кімова справа наразі, — говорив старий, поки вони частувалися перепічками, — опанувати всю мудрість сагибів, а далі буде видно». Схоже і на те, що Рука Дружби відвела Батіг Лиха, і через шість тижнів Кім «вельми успішно» склав іспит із основ геодезичної зйомки; було йому тоді п’ятнадцять років і вісім місяців. Від того часу записи мовчать. Його імені немає серед тих випускників, які поступили на відомчу службу Індійського уряду, однак у загальному переліку є приписка «відбув за призначенням».

Упродовж цих трьох років Лама кілька разів виникав у бенарезькому храмі Тіртхан-карів, щоразу трішечки тонший і жовтавіший, якщо тільки це можливо, але так само м’який і безхитрісний. Інколи він приходив із півдня, південної частини Тутікоріна, звідки прекрасні вогненні човни вирушають до Цейлону, де живуть жерці, які володіють мовою палі; інколи — із зеленого заходу, де тисячі димарів бавовняних фабрик оточили Бомбей; одного разу — з півночі, де він пройшов вісімсот миль туди й назад, щоби проговорити цілий день зі Зберігачем зображень у Домі Чудес. Він крокував до своєї келії з прохолодного різьбленого мармуру — храмові жерці вже знали старого і добре до нього ставилися — там змивав дорожню пилюку, молився і вирушав до Лакнау, вже добре привчившись подорожувати у третьому класі залізниці. Як повідомляв головному жерцеві храму його друг-шукач, прикметно, що після повернення Лама на якийсь час припиняв побиватися втратою Річки і малювати дивовижні зображення Колеса Життя, а натомість розповідав про красу і мудрість якогось чели, якого ніхто з храму ніколи не бачив. Так, він усю Індію сходив слідами Благословенних Ніг (у наглядача досі зберігаються дивовижні звіти про його пошуки та роздуми). У житті йому залишалося єдине — знайти Річку Стріли. Але уві сні йому було явлено, що ця справа буде безуспішною доти, поки шукач не матиме чели, призначеного привести його справу до успіху, який матиме стільки ж мудрості, як біловолосі Зберігачі зображень.

Наприклад, (тут у дію вступав капшук із тютюном і добросерді жреці-джайністи квапливо змовкали):

— Колись дуже, дуже давно, коли у Бенаресі правив Девадатта — усі слухайте джатаку! — царські мисливці впіймали слона і, перш ніж він міг вирватися, надягли йому на ногу жахливе сталеве кільце-кайдан. Ненависть і шаленство заполонили його серце, бігав він по лісах, намагаючись вивільнитися від кайдана, і закликав своїх побратимів розтягнути і зняти кільце. Проте вони сповістили, що звірі того кільця не знімуть. А в гущавині лісу лежало новонароджене слоненя, ще мокре після пологів, мати його померла. Закутий слон забув про свої муки і мовив: «Якщо не подбаю про це маля, то воно загине у нас під ногами». Тож він став над новонародженим і своїми ногами загородив його від товкотнечі гурту. Він попросив молока в однієї доброчесної слонихи і слоненя підростало, а закутий слон став йому провідником і захисником. Слон досягає розквіту своїх сил — усі слухайте джатаку! — у тридцять п’ять років, і тридцять п’ять дощів закутий слон піклувався про молодшого і весь цей час кайдан в’їдався йому в тіло.

Аж ось одного дня молодий слон побачив кільце, що в’їлося у плоть старшого товариша, і запитав: «Що це таке?». «Це моє горе», — відповів старший слон-опікун. Тоді молодший простягнув хобота і вмить зірвав кайдан зі словами: «Прийшов назначений час». Так доброчесний слон, який терпляче чекав і творив добро, у назначений час був визволений тим самим малям, яке він порятував і приголубив — усі слухайте джатаку! — Тим слоном був Ананда, а слоненям, яке зламало кільце, був сам Будда...

Далі доброзичливо хитав головою, клацав зернятками вервиці і зауважував, наскільки вільним від гріха гордині був той молодий слон. Він був такий самий смиренний, як той чела, який, побачивши свого учителя сидячим у придорожній пилюці біля

Воріт Навчання, переліз ті Ворота (бо вони були замкнені) і притис учителя до свого серця на очах у всього гонористого міста. Яка щедра винагорода чекає такого вчителя і такого челу, коли прийде їм час вирушати разом на пошуки звільнення.

Так говорив Лама, мандруючи по Індії тихенько, мов кажан. Гостороязика літня жінка з дому у фруктовому саду біля Сарангапура шанувала його, як та жінка шанувала пророка, проте його кімната була нітрохи не на стіні. Він сидів у кімнаті на зовнішньому дворі, над яким туркотіли голуби, а жінка тим часом знімала зайве покривало і просторікувала про духів і демонів Кулу, і ненароджених онуків, і про того язикатого хлопчиська, який заговорив до неї у придорожньому заїзді. Одного разу на самоті він збився з Великого Шляху нижче Амбали і зайшов простісінько в те село, де жрець намагався його отруїти, однак небесна ласка, що береже лам, привела його, самозаглибленого і недбалого, у сутінках поміж засіяних полів до дверей резальдара. Тут могло трапитися велике непорозуміння, бо резальдар спитав, чому Друг Усього Світу пройшов тут усього шість днів тому.

— Такого не може бути, — мовив Лама, — він повернувся до своїх одноплемінників.

— Він сидів в отому кутку і розказав сотню веселих історій п’ять ночей тому, — наполягав господар. — Щоправда, він чогось зненацька зник на світанку після дурної розмови з моєю онукою. Він швидко росте, але він досі той самий Друг Усього Світу, який приніс мені правдиву звістку про війну. То ви розійшлися?

— І так, і ні, — відповів Лама, — ми... не зовсім розійшлися з ним, але ще не прийшов нам час вийти на Шлях разом. Він осягає мудрість в іншому місці. Нам слід зачекати.

— Байдуже, але якщо це не був той самий хлопчик, то чого ж він безперестанку говорив про тебе?

— І що ж він казав? — палко поспитав Лама.

— Найтепліші слова, сотні тисяч теплих слів, і що ти його батько і матір, і всяке таке. Шкода, що він не пішов на королівську службу — він не має страху.

Ці новини вразили Ламу, який не знав, наскільки побожно шанував Кім домовленості з Магбубом Алі і необхідність мати схвалення від полковника Крейтона...

— Не треба стримувати молодого поні від гри, — сказав торговець кіньми у відповідь на полковникове зауваження, що вештатися на канікулах по Індії абсурдно. — Якщо заборонити йому йти і повертатися з власної волі, він не зважить на заборону. І хто його зловить? Полковнику сагибе, раз на тисячу років народжується кінь, настільки здібний до гри, як наш лошачок. А нам треба людей.

Розділ 10

Твій сокіл надто довго терпить кліть. Не зліток він,

А сокіл-на-крилі, що знає смак поживи,

І небезпечно довго без небес. Моїм би був,

Як ця ось рукавиця, де сидить він,

Я б відпустив його в політ з мисливцем нашим,

Бо має хист і ціль перед собою бачить...

Тож даймо йому те, для чого він родивсь,

Й побачимо, що зробить з ним повітря!

(Варта Гоу)

Ларган-сагиб не говорив настільки прямо, але його поради перегукувалися з Маг-бубовими, і висновки пішли Кімові на користь. Тепер замість вештатися по Лакнау в місцевому одязі, він намагався листовно домовитися з Магбубом, їхав до його табору і там переодягався під пильним оком патана. Якби його експедиційна коробочка з фарбами, якими він під час навчання розмальовував карти, могла розповісти про його пригоди на канікулах, то Кіма виключили б зі школи. Якось вони з Магбубом довезли три платформи коней для кінної трамвайної лінії аж у прекрасне місто Бомбей, і Маг-буб Алі ледь не розтанув, коли Кім запропонував йому переплисти на одномачтовому вітрильнику Індійський океан і купити арабських коней, бо як він зрозумів із розмови з Абдул Рахманом, вони коштують дорожче, ніж прості кабульці.

Кім занурив пальці у їжу разом із великим торговцем, коли вони з Магбубом Алі та кількома його єдиновірцями були запрошені на обід на пошану хаджу. Назад вони поверталися морем через Карачі, й тоді Кіма вперше в житті спіткала морська хвороба, і він сидів на форлюку каботажного пароплава, твердо переконаний, що його отруїли. Славнозвісна коробочка з ліками від бабу не допомогла, хоча й Кім її поповнив у Бомбеї. Магбуб мав справи у Кветті і там Кім, за визнанням самого Магбуба, з головою окупив витрати на своє утримання, провівши чотири дивовижні дні під виглядом кухарчука у будинку одного товстого старшини інтендантства, із чийого бюрка Кім у сприятливий момент поцупив маленьку облікову книжку з тоненькими сторінками на веленевому папері і переписував її — там ішлося нібито лише про купівлю великої рогатої худоби та верблюдів — усеньку спекотну ніч, лежачи при місячному світлі за якимось хлівцем. Потім він повернув книжечку на місце і, за вказівкою Магбуба, покинув службу не спитавши платні, а за шість миль від міста приєднався до торговця, маючи копію книжечки за пазухою.

— Той вояка — дрібна риба, — пояснив Магбуб Алі, — але прийде час, і ми впіймаємо більшу. Він усього лише продавав биків за подвійною ціною: одна — для себе, інша — для уряду, я вважаю, що це не гріх.

— Але ж я міг просто викрасти книжечку та й по всьому!

— Тоді він би злякався і поскаржився своєму начальникові. І тоді ми могли би упустити велику партію нарізних гвинтівок, які переправляють із Кветти на північ. Гра настільки розлога, що одним поглядом можна охопити лише маленьку частинку.

— Ого! — прикусив язика Кім. Це було на канікулах під час мусону, після того, як він отримав відзнаку за математичні успіхи. Тодішні різдвяні канікули він провів — за винятком десяти днів, витрачених на особисті розваги — у домі Ларган-сагиба, де здебільшого сидів перед тріскотливим вогнищем: дорога на Джакко була на чотири фути засипана снігом, а малий індієць поїхав одружуватися, тож Кім допомагав Ларганові нанизувати перли. Той примушував Кіма вивчати цілі сури Корану напам’ять, аж поки той не навчився відтворювати їх з усіма розкотами й переливами інтонацій справдешнього мулли. Понад те, він навчив Кіма назвам і особливостям багатьох місцевих ліків, а також чаклуванням, із якими ці ліки слід було давати. Вечорами він виписував на пергаменті магічні знаки — вишукані пентаграми, увінчані іменами демонів Марри й Авана-супутника царів — фантастично вималювані по кутках. Більш корисними були його поради Кімові щодо догляду за власним тілом, лікування нападів лихоманки і простих дорожніх засобів лікування. За тиждень до того, як Кімові час було повертатися, полковник Крейтон-сагиб — й це було несправедливо з його боку — надіслав йому екзаменаційного листа, питання в якому стосувалися виключно вимірювальних рейок, ланцюжків, з’єднань і кутів.

Наступні канікули Кім провів із Магбубом Алі, там, між іншим, ледь не загинув від спраги по дорозі до загадкового міста Біканіра — верхи на верблюді через піски, де криниці викопані вглиб на чотириста футів і викладені по всій довжині верблюдячими кістками. Кім вважав цю подорож не надто приємною, бо полковник, усупереч домовленостям, загадав йому зняти карту того дикого, обнесеного стінами міста. А оскільки мусульманським хлопчикам-конярам і чистильникам люльок не бажано тягати вимірювальні ланцюжки довкола столиці незалежної місцевої держави, Кім мусив вимірювати відстані вервицею. Компас він застосовував, коли була змога, здебільшого у сутінках, як верблюдів уже було нагодовано. І за допомогою своєї маленької експедиційної коробочки з фарбами, де було всього шість кольорових брусочків і три пензлики, Кім відтворив щось доволі схоже на план міста Джейсалміра. Магбуб реготав від душі і порадив заодно написати вже й звіт. І Кім узявся до праці на останніх сторінках облікової книги, яка лежала під крилом улюбленого Магбубового сідла.

— Там слід відобразити все, що ти бачив, із чим стикався і про що думав. Пиши так, наче ти джанг-і-лат сагиб і прийшов сюди потайки з величезною армією, готовою до війни.

— Наскільки величезна армія?

— О, півлакха людей.

— Дурня! Пам’ятаєш, як мало криниць у пустелі і які вони погані? Сюди не добереться і тисячі людей, яких палить спрага.

— Ото й напиши про це все: де старі дірки у стінах, де можна нарубати дров, яка вдача і поведінка у місцевого князя. Я тут залишуся, доки не розпродам усіх коней. Винайму кімнату біля воріт, а ти будеш у мене рахівником. Там добрий замок на дверях.

Звіт, написаний упізнаваним каліграфічним почерком учня школи святого Ксав’є, і карта, помальована жовтим і брунатним лаком, усього кілька років тому ще перебували на зберіганні (якийсь недбалий клерк підшив те все до чернетки другого знімання Сейстану в секторі Е), але тепер написані олівцем слова вже навряд чи можна розібрати. Кім, пітніючи при олійній лампі, перекладав те все Магбубові на другий день їхнього зворотного шляху.

Патан встав і нахилився над своїми барвистими сідельними сумками.

— Я знав, що ти заслужиш на почесне вбрання, і приготував його заздалегідь, — усміхаючись, мовив він. — Якби я був еміром Афганістану (а колись, може, ми це й побачимо), я наповнив би твої уста золотом.

Він урочисто поклав одяг Кімові до ніг. Там була вишита золотом пешаварська конічна шапочка для тюрбану і довга чалма з широкою золотою бахромою на кінцях, делійська вишита камізелька, яку надягають поверх молочно-білої шовкової сорочки, просторої та вільної, і застібають із правого боку; зелені шаровари на подвійному шовковому шнуркові, та ще на додачу капці з російської шкіри дивовижного запаху, із задерикувато вигнутими носаками.

— Одягати обнови у середу вранці — щаслива прикмета! — врочисто виголосив Магбуб, — але нам слід пам’ятати про лихих людей у цьому світі. Так!

Поверх осяйних шатів, від яких Кімові дух перехоплювало, він поклав нікелевий автоматичний револьвер калібру 450, інкрустований перламутром.

— Я міркував, чи не взяти тобі менший калібр, але подумав, що цей заряджається набоями державного зразка. їх завжди легко дістати, особливо по той бік Кордону. Устань і дай мені на тебе глянути. — Він ляснув Кіма по плечі. — Хай ніколи не знатимеш втоми, патан! О, серця, які будуть розбиті! О, ці очі, що дивляться скоса з-під вій!

Кім покрутився, виструнчив носаки, випростався і мимохіть торкнувся обличчя там, де почали засіватися вуса. Тоді він нахилився до Магбубових ніг, щоб погладити їх легесеньким дотиком на знак своєї вдячності — переповнене почуттями серце не мало слів. Магбуб його випередив і міцно обійняв.

— Сину мій, — мовив він, — хіба нам потрібні слова? Але хіба ж ця маленька рушниця не чудова? Усі шість патронів вилітають за одним натиском. її треба носити на голому тілі, так вона ніби змащується. Ніколи не клади її деінде, і дай Боже, ти з неї колись застрелиш чоловіка.

— Гай-май, — сумовито сказав Кім, — коли сагиб застрелить людину, то його повісять у в’язниці.

— Правда, але зроби крок через Кордон — і там уже люди мудріші. Забери револьвер, але заряди спершу. На що треба негодована зброя?

— Коли я повернуся до мадріси, мені доведеться його повернути. Там заборонені маленькі рушниці. Ти його збережеш для мене?

— Сину, я втомився від тієї мадріси, де у людини забирають найкращі роки, щоб навчити її тому, чому можна навчитися лише на Шляху. Глупоті сагибів немає ні кінця, ні краю. Нічого. Може, твій звіт порятує тебе від подальшого ув’язнення, а Бог — він знає, що нам потрібно все більше і більше людей для Гри.

Вони рухалися, зав’язавши обличчя від піщаного вітру, через солоні піски до Джадпура, де Магбуб зі своїм гарненьким племінником Хабіб-аллою добре торгували, а засмучений Кім у європейському вбранні, з якого вже виріс, вирушив другим класом до школи святого Ксав’є. Через три тижні полковник Крейтон, прицінюючись до ритуальних кинджалів у Ларгановій крамниці, зустрівся з відкритим бунтом Магбуба. Ларган-сагиб був у ролі прихованого підкріплення.

— Поні навчений... готовий... загнузданий і об’їжджений, сагибе! Відтепер із кожним днем він втрачатиме свої навички, якщо його займати витребеньками. Киньте йому повід на спину і відпустіть, — сказав коняр, — він нам потрібен.

— Але він іще замолодий, Магбубе, йому ж не більше шістнадцяти, еге ж?

— Коли мені було п’ятнадцять, я убив людину і зачав людину, сагибе.

— От непокаяний старий нечестивець! — Крейтон повернувся до Ларгана. Чорна борода кивнула на знак згоди з мудрістю рудої фарбованої бороди афганця.

— Я б його давно використовував, — мовив Ларган, — чим молодший, тим краще. Отому я завжди доручаю стерегти дитині найдорожчі коштовності. Ви мені його присилали на випробування. Я його випробовував усіма способами: він — єдиний хлопчик, якого я не зміг примусити бачити речі.

— У кришталі чи в чорнильниці? — поспитав Магбуб.

— Ні, під моєю рукою, я вам розказував. Такого ніколи ще не було. Це означає, що він досить сильний — хоч ви й вважаєте це дурницями, полковнику Крейтон — щоб примусити будь-кого виконувати його волю. І це було ще три роки тому. Відтоді я дуже багато чому його навчив, полковнику. Я думаю, ви ним розкидаєтеся зараз.

— Гмм! Може, ви й слушно кажете. Але, як ви знаєте, розвідувальної роботи для нього зараз немає.

— Випустіть його, відпустіть, — перебив Магбуб. — Хто ж чекає, щоб лоша відразу тягло вантаж? Дайте йому побігати з караваном, як наші білі верблюденята — на щастя. Я б сам його взяв до себе, але...

— Є невеличка справа, де він може принести користь... на півдні, — мовив Ларган по-особливому закрадливо, опускаючи важкі сині повіки.

— Цим займається Е.23, — швидко відповів Крейтон. — Йому туди не треба їхати. Крім того, він не знає турецької.

— Лише опишіть йому вигляд і запах тих листів — і він принесе їх, — наполягав Ларган.

— Ні, це доросла чоловіча робота, — відповів Крейтон.

Ішлося про специфічну справу щодо забороненого і запального листування між однією особою, яка претендувала на звання найвищого авторитету з питань ісламу по всьому світові, і молодого представника одного князівського роду, якого взяли на око за викрадення жінок із британської території. Мусульманський святитель був пафосним і зухвалим, а молодий князенко просто приндився через урізані привілеї, але не було йому жодної потреби продовжувати листування, яке могло його скомпрометувати. Одного листа навіть здобули, але той, хто це зробив, невдовзі був знайдений мертвим, тіло лежало при дорозі в одязі арабського купця — так зазначив у звіті Е.23, який узяв цю справу.

Ці факти, та ще деякі, що не підлягають публікації, змусили Магбуба і Крейтона похитати головами.

— Дайте йому піти з цим червоним Ламою, — з помітним зусиллям мовив торговець кіньми. — Він любить того старого. Принаймні, він навчиться рахувати свої кроки за допомогою вервиці.

— Я мав деякі справи з тим старим, листовно, — промовив, усміхаючись сам до себе, полковник Крейтон. — А куди він іде?

— Туди-сюди по країні, як і всі ці три роки. Він шукає Річку Зцілення. Чорти б те все ухопили... — Магбуб стримався. — З Дороги він зупиняється у храмі Тіртханкарів або у Будда-Гайї. Потім іде побачитися з хлопцем до мадріси, наскільки нам відомо, хлопця за це карали два чи три рази. Він трохи божевільний, але мирний чоловік.

Я його зустрічав. Бабу теж мав деякі справи з ним. Червоні Лами не такі поширені в Індії, щоб можна було втратити його слід.

— Бабу такі цікаві люди, — замислено мовив Ларган. — Знаєте, чого насправді хоче Гарі-бабу? Щоб за його етнологічні дослідження зробитися членом Королівського Товариства. Кажу вам, я передав йому все, що Магбуб із хлопчиком розповіли мені про того Ламу. Гарі-бабу їздить до Бенареса... думаю, що за власний рахунок.

— А я ні, — стисло мовив Крейтон. Він сплачував дорожні витрати Гарі, керований щонайжвавішою цікавістю, хто ж такий цей Лама.

— І за ці пару років він кілька разів звертався до Лами з питаннями про ламаїзм, танці демонів, замовляння і талісмани. Пресвята Діво! Я б йому сам це все розповів одразу. Думаю, Гарі-бабу стає застарим для Дороги. Йому цікавіше збирати дані про звичаї та традиції. Так, він хоче бути ЧКТ.

— Гарі гарної думки про хлопця, авжеж?

— О, певно що дуже гарної. Ми провели кілька чудових вечорів усі разом у моїй тісній оселі, але думаю, що відпустити його з Гарі в етнологічну роботу — це марне розкидання хлопцем.

— Ні, якщо це буде для першого разу. А що ти скажеш, Магбубе? Дати хлопцеві походити з Ламою з півроку, а там побачимо. Він набереться досвіду.

— Він уже його має, сагибе, як риба відчуває воду, в якій плаває. Але у будь-якому разі було б добре звільнити його від школи.

— Тоді гаразд, — мовив Крейтон наполовину сам собі, наполовину решті. — Він може піти з Ламою, а якщо Гарі-бабу наглядатиме за ним, то ще краще. Він не наражатиме хлопця на небезпеку, як Магбуб. Дивина — він хоче бути ЧКТ. Але й дуже природно. Він таки найкращий у справі етнології, цей Гарі...

Ані гроші, ні службове підвищення не могли відірвати Крейтона від його роботи в індійській розвідці, але глибоко в його серці причаїлося бажання додати «ЧКТ» до свого імені. Він знав, що власною винахідливістю та за підтримки друзів можна досягти чималих почестей, але був твердо переконаний, що тільки робота — і наукові праці, які цю роботу відображають — можуть ввести людину до Товариства, яке він роками бомбардував монографіями про химерні азійські культи та незнані звичаї. Дев’ятеро з десяти осіб втікали від жахливої нудьги з вечорів Королівського Товариства, але Крейтон був десятим, і часом душа його сумувала за людними кімнатами в затишному Лондоні, де срібноволосі або ж голомозі джентльмени, які нічого не знали про армію, влаштовують спектроскопічні експерименти, вивчають крихітні рослинки з мерзлот тундри, мають справу з приладами, якими можна вимірювати електричний струм, і апаратами, які можуть нарізати ліве око самиці москіта на тоненькі пласти. Він мав усі підстави прагнути до Королівського Географічного Товариства, однак чоловіки, як і діти, випадково вибирають іграшки. Тож Крейтон усміхнувся, і почав ліпше ставитися до бабу, якого вела та сама пристрасть.

Він кинув оком на ритуальний кинджал і глянув на Магбуба:

— Як скоро ми виведемо лоша зі стайні? — уголос прочитав по його очах торговець кіньми.

— Гммм! Якщо я його зараз висмикну за наказом — що він робитиме, ти думаєш? Я ніколи не займався навчанням таких, як він.

— Прийде до мене, — швидко відповів Магбуб. — Ларган-сагиб і я підготуємо його до Дороги.

— Гаразд, нехай так. Шість місяців він ганятиме, де сам схоче, а хто за нього поручиться?

Ларган злегенька нахилив голову.

— Він нічого не розкаже, полковнику Крейтон, якщо ви цього побоюєтеся.

— Тим не менш, він усього лише хлопчик.

— Т-так, але, по-перше, йому нема чого розказувати, по-друге, він знає, що буває через довгий язик. А також він дуже любить Магбуба, ну і мене трохи.

— Платню він отримуватиме? — поцікавився практичний коняр.

— Хіба тільки на прожиток. Двадцять рупій на місяць.

Одна з переваг Таємної служби полягала у тому, що можна було не перейматися дуже детальною звітністю. Звісно, видатки служби сміховинно малі, але коштами керують кілька осіб, які не вимагають розписок і деталізованих розрахункових звітів. Магбубові очі засяяли правдиво сикхівською любов’ю до грошей. Навіть незворушне Ларганове обличчя перемінилося. Він розмірковував про прийдешні роки, коли Кім вступить у Велику Гру, яка не припиняється ні вдень, ні вночі, й триває по всій Індії. Він передчував пошану і довіру, яку висловлять йому нечисленні втаємничені за такого учня. Це Ларган-сагиб зробив Е.23, перетворивши збаламученого, нахабного, брехливого вихідця з північно-західної провінції на теперішнього Е.23.

Але втіха цих майстрів блідла і танула у порівнянні з Кімовою радістю, коли директор школи святого Ксав’є відкликав його убік і повідомив, що полковник Крейтон послав по нього.

— Я так розумію, О’Гара, що він знайшов для Вас місце помічника землеміра в Управлінні каналів — ось що стається, коли добре взятися за математику. Вам дуже пощастило, адже Вам усього лише шістнадцять. Але ж Ви, звісно, розумієте, що не станете пакка [штатним службовцем], поки не складете іспитів восени. Тож Вам не слід думати, що Ви їдете у великий світ розважатися або що Ваша доля вже влаштована.

У Вас попереду — багато важкої праці. Однак, якщо Ви станете пакка, Вам можуть підвищити платню до чотирьохсот п’ятдесяти фунтів на місяць.

Наставник дав йому ще багато добрих порад стосовно поведінки, манер і порядності, натомість старші учні, які мали більше років, але ще не отримали направлення, розводилися про корупцію та протекції, як це вміють англо-індійські молодики. Звісно, що молодий Казалет, чий батько був пенсіонером у Чанарі, дуже однозначно натякав, що полковник Крейтон проявляє до Кіма вочевидь батьківський інтерес. А Кім, замість помститися йому, не сказав ні слова. Він думав про майбутні веселощі, про отриманого напередодні Магбубового листа, вправно написаного англійською, де йому призначалася зустріч сьогодні по обіді в такому будинку, що від самої лиш назви директорові волосся би стало сторчма...

Того ж вечора на Лагорському вокзалі біля багажних ваг Кім говорив Магбубові:

— Насамкінець я вже побоювався, аби на мене не впав дах і я не пошився у дурні. Батьку мій, це все справді закінчилося?

Магбуб клацнув пальцями на знак остаточного завершення, його очі горіли, мов дві розпечені жарини.

— То де мій пістоль, який я маю носити?

— Тихше! Спершу ти півроку бігатимеш не стриножений. Я випросив це у полковника Крейтон-сагиба. За двадцять рупій на місяць. Старий червоношапочник знає, що ти приїздиш.

— Я платитиму тобі дастурі [комісійні] зі своєї платні впродовж трьох місяців, — розважливо мовив Кім. — Ага, дві рупії щомісяця. Але спершу нам треба здихатися оцього, — він посмикав себе за тоненьку лляну штанину і відтягнув комір сорочки. — Я привіз із собою все, що мені знадобиться в Дорозі. Мою валізу відправлено до Ларган-сагиба.

— Який надсилає тобі салами... сагибе.

— Ларган-сагиб дуже розумний чоловік. Але що ти робитимеш далі?

— Я повернуся на північ, назад у Велику Гру. Що ж іще? Ти досі маєш на думці піти з тим червоноголовим?

— Не забувай, що він зробив мене тим, хто я є, хоч він про це і не знає. З року в рік він платив за моє навчання.

— Я б теж так зробив — аби моя дурна голова до того додумалася, — прогарчав Маг-буб. — Виходь. Вже запалили лампи і ніхто тебе не впізнає на базарі. Підемо до Ганіфи.

По дорозі туди Магбуб надавав йому силу-силенну порад, як матінка Лемюелеві, і як не дивно, влучно окреслив, яким чином такі жінки, як Ганіфа, шкодять можновладцям.

— І я пригадую, — злісно цитував він, — слова одного чоловіка: «Вір зміюці більше, ніж повії, а повії більше, ніж патану, Магбубе Алі». Отож, за винятком патанів, до яких я й сам належу, все це правда. І найбільше воно справджується в Дорозі, бо ж буває так, що через жінок руйнуються всі плани, а ми лежимо на світанку з перерізаним горлом. Отак сталося з таким-то... — і він переповів криваві подробиці.

— Тоді навіщо?.. — Кім призупинився перед брудними сходами, що вели в теплу пітьму горішньої кімнати у кварталі, котрий позаду тютюнової крамниці Азім Улли. Ті, хто знали це місце, називали його Птахівнею — настільки воно сповнене шепотів, насвистувань і щебетів.

Кімната з брудними подушками та недокуреними хукками бридко смерділа застояним тютюном. У кутку лежала велика безформна жінка, загорнута в зеленкуватий серпанок і геть всіяна місцевими важкими прикрасами: на бровах, на носі, вухах, шиї, руках, зап’ястках, талії і гомілках. Коли вона повернулася, то вони забряжчали, як мідні горнята. Худюща кицька нявчала від голоду за вікном на балконі. Кім завмер від подиву біля вхідної завіси.

— Це новенький, Магбубе? — ліниво спитала Ганіфа, навіть не виймаючи чубук із рота, — О, Бактану! — як і більшість таких жінок, вона заклиналася джиннами. — О, Бактану! На нього приємно подивитися.

— Це частина продажу коня, — пояснив Магбуб Кімові, а той розсміявся.

— Я це чую ще з шостого класу — відповів він, присідаючи на світлі, — то куди ж воно веде?

— До захисту. Сьогодні ввечері ми змінимо тобі колір. Це спання під покрівлею зробило тебе білим, як мигдаль. Але Ганіфа знає секрет стійкої фарби, такої, що за день-два не облізе. А ще ми зміцнимо тебе перед дорогою. Це мій подарунок тобі, сину. Зніми все, що на тобі є металевого, і склади он там. Готуйся, Ганіфо.

Кім стягнув із себе компас, виклав експедиційну коробочку з фарбами й поповнену аптечку. Усі ці речі супроводжували його в мандрах, і він по-хлоп’ячому страшенно цінував їх.

Жінка повільно підвелася і рушила, поводячи руками перед собою. Тоді Кім побачив, що вона сліпа.

— Так, так — пробурмотіла вона, — патан правду каже: моя фарба не зійде ні за тиждень, ні за місяць, а ті, кого я захищаю — надійно у безпеці.

— Коли ти йдеш далеко і сам, погано зненацька вкритися лишаями або проказою, — мовив Магбуб. — Як ти ходив зі мною, то я міг би за тобою наглядати. Крім того, патани світлошкірі. А тепер роздягайся по пояс і подивися, який ти білий. — Ганіфа навпомацки повернулася з внутрішньої кімнати. — Байдуже, вона нічого не бачить. — Він узяв з обнизаних перстенями рук олов’яну чашу.

Фарба здавалася синюватою і липкою. Кім спробував мазнути собі зсередини зап’ястка ватним квачиком, але Ганіфа вловила це на слух.

— Ні, ні — закричала вона, — це так не робиться, має бути обряд. Фарбування — то аж кінець. Я дам тобі повний захист у Дорозі.

— Таду [чари], — сказав Кім, підводячись. Йому не подобалися білі сліпі очі. Маг-бубова рука пригнула його шию до підлоги так, що ніс опинився за дюйм до дощок.

— Лежи тихо. Ніякого лиха тобі не буде, сину мій. Я — твоя жертва!

Кім не міг бачити, що робить жінка, але багато хвилин слухав дзенькіт її прикрас. У темряві спалахнув сірник і хлопчик вловив добре знайоме потріскування і шипіння зерняток ладану. Потім кімната наповнилася димом, важким, ароматним і задушливим. Крізь дедалі сильнішу дрімоту Кім іще чув імена дияволів: Залбазана, сина Ібліса, що живе на базарах і парао, влаштовуючи там наглу розпусту по придорожніх стоянках; Далгана, невидимого мешканця мечетей, який селиться поміж капців вірян і заважає людям під час молитви; Машбута, повелителя брехні та паніки. Ганіфа то шепотіла йому на вухо, то говорила немовби дуже здалеку, торкалася до нього бридкими м’якими пальцями, але Магбубова рука не відпускала його шию доти, аж доки хлопець зітхнув і розслабився до цілковитої втрати притомності.

— Аллах! Як він боровся! Ми б ніколи його не подолали, якби не зілля. Я думаю, це тому, що в нього біла кров, — роздратовано сказав Магбуб. — Продовжуй давут [замовляння]. Дай йому повний захист.

— О, Слухачу! Ти, хто слухає вухами, будь тут. Слухай, о Слухачу! — стогнала Ганіфа і її мертві очі були звернені на захід. Темна кімната наповнилася стогонами і пирханням.

Знадвору на балконі товста постать підвела круглу, мов куля, голову і нервово кахикнула.

— Не переривайте цю черевомовну некромантію, друже мій, — сказав він англійською, — я припускаю, що це вам дуже неприємно, але освічений спостерігач все ж таки не засмутиться.

— ...Я складу намову їм на загибель! О Пророк, потерпи невірним. Лиши їх у спокої на часину! — обличчя Ганіфи, звернене на північ, жахливо викривилося і здавалося, немовби голоси відповідають їй зі стелі.

Гарі-бабу повернувся до свого записника, балансуючи на підвіконні, але його руки тремтіли. Ганіфа сиділа, схрестивши ноги, в узголів’ї Кіма і в якомусь наркотичному трансі закликала одного демона за іншим, у старовинному ритуальному порядку, переконуючи їх остерігатися будь-якої дії хлопця.

— Із ним ключі від таємниць! Ніхто не зна’ про них, крім нього самого! Він зна’ і те, що на суші, і те, що на морі! — і знову прорвалися нелюдські шиплячі відповіді.

— Я... я побоююся, чи вона взагалі не шкідлива, ця процедура? — сказав бабу, дивлячись, як тремтять і смикаються м’язи на шиї Ганіфи, поки вона говорила різними голосами. — А... а там не схоже, що вона вбила хлопця? Коли так, то я відмовляюся свідчити на суді... Як звали того останнього з гіпотетичних дияволів, що вона кликала?

— Бабуджі, — сказав Магбуб місцевою мовою, — Я мало йму віри індійським дияволам, але сини Ібліса, будь вони джамалі [доброзичливі] чи джалалі [злі], не люблять кафірів.

— Думаєте, мені краще піти? — поспитав Гарі-бабу, підводячи голову. — Звісно, вони — нематеріальні феномени. Спенсер вважає...

Криза у Ганіфи завершилася, як зазвичай, у пароксизмі виття і з піною на губах. Вона злягла знесилена і нерухома поруч із Кімом — і божевільні голоси зникли.

— Ва! Справу зроблено. Хай воно буде на користь хлопцеві, а Ганіфа — справжня майстриня давату. Допоможи відтягти її вбік, бабу. Не бійся.

— Як я можу боятися того, що абсолютно не існує? — відказав бабу англійською, щоб себе підбадьорити. Страшенно неприємно боятися чаклунств, які ти презирливо вивчаєш — збирати фольклор для Королівського Товариства зі щирою вірою у сили пітьми.

Магбуб тихо засміявся. Він і раніше зустрічався з Гарі на Дорозі.

— Давай закінчимо фарбувати його, — мовив він. — Хлопець тепер добре захищений, якщо... якщо тільки Повелителі повітря мають вуха і слухають. Я — суфій [вільномислячий], але як ти знаєш вразливі місця у жінки, чи в жеребця, чи у диявола, то навіщо напрошуватися на хвицні? Виведи його на шлях, бабу, і наглянь, щоб той старий червоношапочник не завів його кудись, де ми не знайдемо. Я маю повертатися до своїх коней.

— Гаразд, — мовив Гарі-бабу, — наразі він є цікавим видовищем.

* * *

Десь коло третіх півнів Кім прокинувся зі сну, немовби тисячолітнього. Ганіфа тяжко хропіла у своєму кутку, але Магбуб вже пішов.

— Я сподіваюся, Ви не злякалися, — пролунав медовий голос десь у Кіма під боком. — Я спостерігав усю процедуру — дуже цікаво з етнографічної точки зору. Це був висококласний дават.

— Хух, — видихнув Кім, впізнавши скрадливу посмішку Гарі-бабу.

— А також я привіз від Ларгана Ваш нинішній костюм. Я не маю звички офіці-ій-но возити такі іграшки підлеглим, але, — він хихикнув, — Ваш випадок записаний у книгах як винятковий. Сподіваюся, містер Ларган відзначить мої дії.

Кім позіхнув і потягнувся. Хороше було повертатися і згинатися знов у вільному одязі.

— Що це таке? — він із цікавістю роздивлявся важку й товсту вовняну тканину, просякнуту густими запахами далекої півночі.

— Ого! Це ж непримітне вбрання чели, приставленого служити ламаїстському Ламі. Повний комплект, аж до найменших дрібниць, — сказав Гарі-бабу, викочуючись на балкон почистити зуби з гаглета. — На мо-ою думку, це не зовсім той варіант, який носять єдиновірці Вашого старого джентельмена, а скоріше, як представники іншої, спорідненої гілки. Я маю ненадруковані в Азіатському щоквартальному віснику статті на цю тему. Прикметно, однак, що старий джентльмен сам цілковито позбавлений релігійності. Він геть нерозбірливий.

— Ви його знаєте?

Гарі-бабу підняв руку, показуючи, що він зайнятий загальноприйнятним ритуалом, який супроводжує чищення зубів і подібні речі у бенгальців із пристойних родин. Потім він прочитав напам’ять теїстичну молитву спільноти Арія-Самадж і напхав рота паном і бетелем.

— Оах, так. Я зустрічався з ним кілька разів у Бенаресі та Будда-Гайї, щоб розпитати його на теми ре-елігійних та сатанинських культів. Він чистий агностик, просто як я.

Ганіфа заворушилася уві сні й Гарі-бабу нервово підскочив до мідного кадила для ладану, геть темного і безбарвного у вранішньому світлі, вимастив пальця в кіптяві, яка там назбиралася, і провів собі риску через усе лице.

— Хто у твоєму домі помер? — спитав Кім місцевою мовою.

— Ніхто. Але у неї може бути погане око, в тієї чаклунки, — відповів бабу.

— То що ти тепер робиш?

— Відведу тебе на твій шлях у Бенарес, якщо ти туди їдеш, і розкажу тобі все, що ти маєш знати про нас.

— Я їду. А о котрій годині наш поїзд? — Кім звівся на ноги, обвів поглядом обшарпану кімнату і восково-жовте лице Ганіфи. Низьке сонце скрадалося по підлозі. — Тій відьмі треба грошей заплатити?

— Ні. Вона зачаклувала тебе від усіх дияволів і небезпек в ім’я своїх дияволів. Так хотів Магбуб. — Він перейшов на англійську. — Думаю, він дуже старосвітський, якщо вірить у такі за-абобони. Ба, то ж усе було черевомовство — слова з живота, еге ж?

Кім механічно клацнув пальцями, щоб відвести лихо, яке могло закрастися у послуги Ганіфи, хоч Магбуб і не думав такого, про це Кім був певен, а Гарі знову захихикав.

Але він, перетинаючи кімнату, дбав, аби не наступити на плямисту, приземкувату тінь Ганіфи на підлозі. Відьми, як надходить їхній час, можуть ухопити душу людини за п’яти, якщо людина заґавиться.

— Тепер слухайте уважно, — сказав бабу, коли вони вийшли на свіже повітря. — Частина тих церемоній, свідками яких ми стали, включає передачу діє-евого амулета від нашого Відділу. Якщо помацаєте шию, Ви там знайдете маленький срібний амулет, ду-уже дешевий. Це наш. Розумієте?

— Оах, так, це гава-ділі [збадьорювач серця], — мовив Кім, намацуючи амулет на шиї.

— Ганіфа, вона їх робить за дві рупії дванадцять анн із... із усіма видами заклять. Вони цілком звичайні за винятком того, що частково покриті чорною емаллю і всередині кожного є маленький папірець, списаний іменами місцевих святих і таким іншим. Це справа Ганіфи, розумієте? Ганіфа їх робить ті-ільки для нас, а коли ні, то ми, отримавши їх, перед випуском вкладаємо в кожен малесенький шматочок бірюзи. Містер Ларган їх постачає. Інших джерел постачання немає, і це все я придумав. Звичайно, це суворо неофіці-ійно, але зручно для підлеглих. Полковник Крейтон про це не знає. Він європеєць. Бірюза загорнута в папір... Так, ця дорога веде до вокзалу... Тепер припустімо, що ви йдете з Ламою, або зі мною, сподіваюся, одного дня, або з Магбубом. Припустімо, ми втрапили у тіснюще місце. Я боязкий чоловік, найбоязкіший, але запевняю вас, я бував у тіснющих місцях частіше, ніж волосся росте на моїй голові. Ви скажіть: «Я — син талісмана». Ду-уже добре.

— Я не дуже розумію. Не треба, щоб тут чули, що ми говоримо англійською.

— Усе гаразд. Я ж просто бабу, хизуюся перед вами своєю англійською. Усі ми, бабу, говоримо англійською, щоб похизуватися, — сказав Гарі, грайливо змахуючи накидкою. — Як я починав казати, «син талісмана» означає, що ви належите до Сат Бгаї — Семи Братів, а це вже гінді і мантра. Загалом вважається, що ця спільнота вже зникла, але я написав кілька статей, щоб довести, що вона досі існує. Розумієте, все це — мій задум. Ду-ууже хороший. Сат Бгаї мали багато членів, тож можливо, перед тим, як перерізати Вам горло, Вам дадуть якийсь шанс вижити. Це у будь-якому разі корисно. І більше того — ці дурнуваті тубільці — якщо вони не надто збуджені — вони завжди зупиняться подумати, перш ніж убивати людину, яка каже, що належить до якоїсь спе-ецифічної організації. Розумієте? Ви так скажете, коли потрапите у тісне місце, «Я — син талісмана» і ви — можливо — ее... отримаєте другий шанс. Це тільки для виняткових ситуацій і ще для налагодження стосунків із незнайомцями. Ви відчуваєте, про що я? Ду-уж-же добре. А тепер припустімо, що я, або хтось інший із нашого Відділу прийшов до Вас у геть іншому вбранні. Б’юся об заклад, я можу перебратися так, що Ви мене геть не впізнаєте. Колись я Вам покажу. Я прийшов як купець із Ладака... чи як будь-хто... і кажу Вам: «Хочете купити коштовне каміння?» Ви кажете: «Я що, схожий на людину, яка скуповує коштовні камені?». Тоді я відповідаю: «Навіть ду-уже бідний чоловік може купити бірюзу або таркіан».

— Так це ж кічрі — овочева карі, — сказав Кім.

— Так, певно що. Ви кажете: «Покажіть мені таркіан». Тоді я відповідаю: «Його приготувала жінка і, можливо, для Вашої касти це недобре». А Ви тоді відказуєте: «Не існує каст, коли люди йдуть... шукати таркіан». Ви робите маленьку паузу між словами «йдуть... шукати». У цьому весь Ваш секрет. Маленька пауза між словами.

Кім повторив гасло.

— Гаразд. Тоді, якщо є час, я покажу Вам мою бірюзу, так Ви дізнаєтеся, хто я такий, і ми будемо обмінюватися міркуваннями і документами, і тому подібними речами. І так само з будь-ким іншим із нас. Ми часом розмовляємо про бірюзу і про таркіан, але завжди з маленькою паузою між словами. Це ду-уже просто. По-перше, якщо потрапили у тісне місце, скажіть: «Я — син талісмана». Можливо, це допоможе Вам, а може, й ні. Потім, якщо хочете вести офіці-ійно справи з незнайомцем, говоріть, як я вам розповідав, про таркіан. Звісно, зараз Ви не маєте офіці-ійних справ. Ви зараз — ах-ха! — позаштатно на випробуванні. Абсолютно унікальний екземпляр. Якби Ви були арійцем від народження, то Вас би одразу прийняли на роботу, але оці півроку відпустки — для того, щоб Вас розангліканити, розумієте? Лама чекає на Вас, бо я напівофіційно повідомив йому, що Ви успішно склали всі свої іспити і скоро одержите урядове призначення. Ог-го! Ви на грошовому утриманні, розумієте, якщо хтось із синів талісмана попросить Вас про допомогу, пам’ятайте, що краще їх усе-таки підтримати. Тепер я мушу попрощатися, мій дорогий друже, і сподіваюся, що Ви — е-е — успішно зійдете на вершину.

Гарі-бабу ступнув один-два кроки у натовп при вході до Лагорського вокзалу і — зник. Кім зробив глибокий вдих і сам себе привітав з усім. За пазухою непримітної одежини він відчував нікельований дотик револьвера, на шиї мав амулет. Чаша для подаянь, вервиця і ритуальний кинджал (містер Ларган нічого не забув) були під рукою, разом із аптечкою, коробочкою з фарбами, компасом і місячною платнею у вишитому візерунками з голок дикобраза старому обшарпаному капшукові за поясом. Навіть царі не могли бути багатшими за нього. Він купив у індуського рознощика солодощів у чашці з листя і їв їх у щирому захваті, аж доки поліцейський не зігнав його зі сходів.

Розділ 11

Попроси когось нараз,

Хто не з нас:

Меч підкинь — влови тоді,

Змій прокинь — приспи тоді,

Цеп сплети — порви тоді,

Кров пусти — спини тоді...

Він пораниться мечем,

Він од змій не утече,

Цей незграбний неборак

Не один наб’є синяк,

Не жонглер він, аж ніяк!

А природжений факір —

То владар стихій усіх,

Подарує, вір-не-вір,

Кому трепет, кому сміх!

(Пісня Жонглера)

І тільки тоді його накрило.

— Тепер я один — геть один, — думав він, — сам-самісінький, як ніхто по всій Індії! Якщо я сьогодні загину — то хто принесе звістку, і кому? Якщо я залишуся живий, і Бог милостивий, за мою голову призначать добру ціну, бо я ж син талісмана — я, Кім.

Дуже мало хто з білих людей, але багато азіатів можуть привести себе до дивовижного самозаглиблення, повторюючи самі до себе власне ім’я і відпускаючи думки у внутрішню подорож до того, що ми звемо особистою ідентичністю. З віком ця людська здатність, зазвичай, зникає, але поки вона є, то може проявитися будь-якої миті.

— Хто такий Кім... Кім... Кім?

Він присів навпочіпки у кутку галасливої кімнати очікування і поринув ген від інших думок: руки сховані у полах одягу, а зіниці геть звужені. За хвилину, або й за півсекунди, він відчував, що віднайде вирішення неймовірної загадки, аж тут, як це завше буває, його розум шугнув зі своїх висот, як підбита пташка, і, провівши рукою перед очима, Кім потрусив головою.

Довговолосий індійський байраджі [блаженний], який щойно купив квиток, на мить зупинився перед ним і пильно вдивлявся.

— Я теж це втратив, — сумно мовив він. — Це одні з Воріт до Шляху, але для мене вони закриті вже багато років.

— Що ти кажеш? — збентежено перепитав Кім.

— Ти питався усередині свого духу, що є твоя душа. Тебе захопило зненацька. Я знаю. Хто знає, як не я? Куди ти йдеш?

— До Каші [Бенарес].

— Там немає богів. Я переконався. Я іду до Праяга [Аллагабад], уп’яте — шукаю Шлях Просвітлення. Якої ти віри?

— Я теж Шукач, — відповів Кім, уживши одне з улюблених слівець Лами. — Хоча, — він на мить забув про своє північне вбрання, — хоча один Аллах зна’, що я шукаю.

Старий пхнув собі під пахву байраджівську милицю і сів долі на шматку рудої леопардової шкіри, а Кім підвівся, зачувши дзвінок поїзда до Бенаресу.

— Іди з надією, братику, — мовив старий. — Довгий шлях до стіп Єдиного, але туди ми всі йдемо.

Після цих слів Кім уже не почувався таким самотнім і проїхав двадцять миль у переповненому вагоні, розважаючи своїх супутників цілою низкою пречудових байок про чарівні здібності — свого учителя та власні.

Бенарес вразив його своєю бруднотою, але Кімові була приємна пошана, яку викликало його вбрання. Принаймні третина тамтешнього населення вічно молилася мільйонам богів, а відтак шанувала сподвижників усіх видів. До храму Тіртханкарів, розташованого за милю від міста, біля Сарната, Кіма провів випадковий пенджабський фермер, камбог із Джаландарського напрямку, який марно молив усіх богів своєї садиби уберегти його маленького сина, а тепер дістався до Бенареса з останньою спробою.

— Ти із півночі? — поспитав він, плечем торуючи собі шлях у натовпі по вузеньких смердючих вуличках так само, як це робив удома його улюблений бик.

— Ая, я знаю Пенджаб. Моя мати була пагарін, а батько родом із Амрітсара, з Джан-діяли, — сказав Кім, вигострюючи язика для майбутніх потреб у Дорозі.

— Джандіяла... Джаландар? Ого! То це ми з тобою трохи земляки. — Він ніжно кивнув дитині, яка квилила у нього на руках. — Кому ти служиш?

— Найсвятійшому чоловікові у храмі Тіртханкарів.

— Усі вони там найсвятіші — і найжадібніші, — гірко мовив джат. — Я обходив колони і храми, аж постирав до крові ноги, але дитині моїй не легшає. І мати її теж хвора... Нишкни, маленький... Коли почалася лихоманка, ми дали йому інше ім’я. Ми перевдягнули його дівчинкою. Ми зробили усе, окрім... я казав його матері, коли вона мене збирала у Бенарес... їй треба було піти зі мною... я казав, що Сакгі Сарвар Султан найкраще нам допоможе. Ми знаємо його милосердя, але ці боги з долин нам чужі.

Дитина заворушилася на подушці дужих жилавих рук і поглянула на Кіма з-під важких повік.

— І все було марно? — спитав Кім з живою цікавістю.

— Все марно... все марно, — прошепотіла дитина потрісканими від лихоманки губами.

— Боги дали йому ясний розум, хоч це добре, — гордо промовив батько. — Лиш подумай, як уважно він слухав. Ото твій храм. Тепер я бідний, бо мав справу з багатьма жерцями, але мій син — це мій син, і якщо подарунок твоєму вчителеві може йому допомогти, то я й не знаю...

Кім на хвилину замислився, тремтячи від гордості. Три роки тому він би хутко нажився на цій ситуації і пішов геть без зайвих роздумів, але тепер повага джата вказувала, що Кім уже дорослий. Більш того, він раз чи два хворів на лихоманку і мав досить досвіду, щоб розпізнати ознаки виснаження.

— Заклич його на поміч і я дам йому розписку на мою найкращу пару тягла, аби лиш дитина видужала.

Кім призупинився перед різьбленими вхідними дверима храму. Вбраний у біле освал — банкір із Аджміру, який щойно очистився від гріхів стяжання, запитав, що він тут робить.

— Я чела Тішу-лами, святителя із Бготійяла, який зараз тут. Він закликав мене прийти. Я чекаю. Скажи йому.

— Не забудь про дитину, — прокричав наполегливий джат через плече, а тоді заревів на мові пенджабі. — О святий! О учню святого! О боги над усіма світами! Погляньте на муку, яка сидить перед ворітьми!

Такі крики були настільки звичними у Бенаресі, що перехожі навіть не озиралися.

Освал, примирений із усім людством, поніс звістку у темряву перед собою, і потекли без ліку неспішні східні хвилини: оскільки Лама спав у своїй келії, ніхто з жерців не захотів його будити. Коли цокання його вервиці порушило тишу внутрішнього двору, де стовбичили незворушні зображення архатів, послушник прошепотів йому: «Прийшов твій чела», і старий рушив великими кроками, забувши закінчити молитву.

Заледве висока постать з’явилася у дверях, як джат кинувся до нього, здіймаючи дитину із криками:

— Поглянь на нього, святителю, і як є воля богів, хай він живе... хай він живе!

Він подлубався у поясному гаманці і витяг дрібну срібну монетку.

— Що це таке? — Лама звернув погляд на Кіма. Він говорив мовою урду помітно краще, ніж колись біля Зам-Зами, але батько дитини не допускав приватних перемовин.

— Це всього-на-всього лихоманка, — сказав Кім. — Дитина поганенько харчувалася.

— Він нездужає від усього, а матері тут немає.

— Якщо буде дозволено, я подбаю про нього, святителю.

— Як! Вони зробили тебе лікарем? Зажди тут, — сказав Лама, і сів разом із джа-том на нижній сходинці входу до храму, поки Кім, косуючи на них оком, повільно відкривав коробочку з-під бетелю. У школі він плекав мрії, як повернеться до Лами в образі сагиба і подражнить його, перш ніж відкриється — геть хлоп’ячі мрії. Значно драматичніше було відсторонено перебирати слоїки з пігулками, насупивши брови і перериваючись раз-по-раз для роздумів і заклинань. Він мав хінін у таблетках і темно-коричневі плитки м’ясного концентрату, найімовірніше, яловичого, але то його не обходило. Маля не хотіло їсти, але жадібно смоктало потраву, кажучи, що йому подобається солоний смак.

— Візьми оці шість, — сказав Кім чоловікові, — склади хвалу богам і відвари три у молоці, а решту в воді. Після того, як він вип’є молоко, дай йому це (половинку пігулки хініну) і закутай його у щось тепле. Коли прокинеться, дай йому воду з трьох інших і другу половинку білої пігулки. Тим часом, ось тримай ще одні коричневі ліки, хай посмокче їх по дорозі додому.

— Боги, яка мудрість! — вигукнув камбог, хапаючи ліки.

Усе те Кім запам’ятав із власного досвіду нездужання на осінню лихоманку — за винятком скоромовок, які додав, щоби справити враження на Ламу.

— Тепер іди! Приходь знову вранці!

— Але ціна, ціна, — мовив джат, відводячи назад дужі плечі. — Мій син — це мій син. Тепер, коли він одужає, як я можу повернутися до його матері і сказати, що прийняв допомогу край дороги і не віддячив навіть кухликом кислого молока?

— Оце такі вони, ці джати, — м’яко промовив Кім. — Стоїть джат на купі гною, аж мимо йдуть царські слони. «Погоничу, почім продаси осликів?» — питає джат.

Джат вибухнув було сміхом, але придушив його і попросив вибачення у Лами.

— Отак точнісінько говорять у моєму краї, такими самими словами. Ми, джати, усі такі. Завтра я прийду з дитиною і хай боги садиб, а вони добрі божки, благословлять вас обох... Тепер, синку, ми знову будемо дужими. Не випльовуй це, маленький князику! Володарю мого серця, не плюйся, і до ранку ми будемо сильними борцями і булавниками.

Він пішов геть, мугикаючи і бурмочучи. Лама повернувся до Кіма і вся його любляча душа прозирнула з вузеньких очей.

— Зцілювати недужих — то набувати заслуги, але спершу треба здобути знання. Це був мудрий вчинок, о Друже Усього Світу!

— Ти навчив мене мудрості, святий чоловіче, — відповів Кім, забувши про свою нещодавню маленьку гру, забувши про школу Святого Ксав’є і про свою білу кров,

забувши навіть про Велику Гру, коли він нахилився, за мусульманським звичаєм, щоб торкнутися стіп свого учителя на запилюженій підлозі джайністського храму. — Своїм навчанням я завдячую тобі. Три роки я їв твій хліб. Тепер мій час вийшов. Я вільний від шкіл. Я пришов до тебе.

— У цьому моя винагорода! Заходь! Заходь! То все гаразд? — вони пройшли у внутрішній двір, позолочений скісними променями призахіднього сонця. — Стій, дай мені роздивитися. Отак! Він критично роздивився хлопця. — Ти вже не дитина, а чоловік, дозрілий у мудрості, навчений лікувати. Я вчинив добре... я вчинив добре, коли віддав тебе тим збройним людям у темну ніч. А пам’ятаєш нашу першу зустріч під Зам-Замою?

— Ая, — відповів Кім, — а ти пам’ятаєш, як скочив із воза, коли вперше входив до...

— Воріт Знань? Авжеж. А той день, коли ми їли перепічки на березі річки у На-клао? Ага! Безліч разів ти просив їжу для мене, а того дня я просив для тебе.

— Авжеж, — промовив Кім, — я тоді був школярем за Воротами Знань і вдягнений був як сагиб. Не забувай, святий, — грайливо продовжив Кім, — я і досі сагиб... з твоєї милості.

— Правда. І то дуже шанований сагиб. Ходи до моєї келії, чело.

— Звідки ти це знаєш?

Лама усміхнувся.

— Спершу з листів того доброго жерця, якого ми зустріли у таборі збройних людей; але тепер він вирушив на батьківщину, тож я надсилав гроші його братові... — полковник Крейтон, який перейняв опікунство після від’їзду отця Віктора до Англії разом із маверікцями, навряд чи міг бути йому братом. — Але я не дуже розумію листи цього сагиба. їх мені треба перекладати. Я вибрав певніший шлях. Багато разів, коли я повертався зі своїх пошуків до цього храму, що став мені гніздом, сюди приходив один шукач просвітлення, чоловік із Лега, за його словами, колись він був індуїстом, але втомився від усіх цих богів. — Лама вказав на архатів.

— Товстий чоловік? — блиснув очима Кім.

— Дуже товстий. Але невдовзі я збагнув, що його розум заполонили геть непотрібні речі, такі, як демони і закляття, і як саме ми проводимо чайну церемонію у монастирі, і як посвячуємо новаків. Чоловік, який аж кишить питаннями, але він тобі друг, чело. Він мені сказав, що ти писар і стоїш на шляху до великої пошани. А я бачу, що ти лікар.

— Так, я — писар, коли я сагиб, але те все відкладається вбік, коли я приходжу як твій учень. Я завершив роки, призначені для навчання сагиба.

— То ти був ніби новаком? — мовив Лама, киваючи головою. — А ти тепер вільний від науки? Я би не хотів, щоб ти був ще не зрілий.

— Я вільний цілковито. У належний час я піду на урядову службу як писар.

— Не як воїн, це добре.

— Але спершу я піду з тобою у мандри. Тому я тут. Хто тепер просить для тебе? — він говорив квапливо. Лід здавався тонким.

— Дуже часто я прошу собі сам. Але, як ти знаєш, я буваю тут рідко, за винятком тих випадків, коли приходжу побачитися зі своїм учнем. Я подорожував Індією з одного кінця в інший пішки або на по-їзді. Велична і прекрасна країна! Але тут, коли я тут опиняюся, то це неначе в рідному Бготійялі.

Він утішено окинув оком маленьку охайну келію. Тонка подушка правила йому за сидіння, де він вмостився, схрестивши ноги у позі бодгісатви на виході з медитації. Перед ним стояв низенький, не вище двадцяти дюймів, чорний столик із тикового дерева, заставлений мідними чашечками. У кутку був маленький вівтар, теж грубо вирізьблений із тику, з позолоченою мідною статуеткою сидячого Будди, перед яким стояли лампада, кадило для пахощів і пара мідних ваз для квітів.

— Зберігач Священних Зображень набув заслугу, подарувавши це мені рік тому, — сказав Лама, помітивши Кімів погляд. — Коли живеш далеко від рідних країв, такі речі бережуть спогади, і ми маємо шанувати Всевишнього за те, що вказує нам Шлях. Дивись! — він вказав на химерно сформовану купку фарбованого рису, увінчану дивовижною металевою прикрасою. — Коли я був настоятелем у своєму монастирі (перед тим, як набув досконалішого знання), я щоденно приносив таку жертву. Це символ Усесвіту, принесеного в жертву Всевишньому. Так ми, мешканці Бготійяла, щодня приносимо весь світ у жертву Найдосконалішому Закону. І я це роблю навіть зараз, хоча знаю, що Найдосконаліший вищий за всі щопти й похвали.

Він сягнув із капшучка тютюну.

— Це добре, святий чоловіче, — промурмотів Кім, умощуючись на подушках, дуже щасливий і добряче втомлений.

— А також, — старий тихенько засміявся, — я малюю зображення Колеса Життя. По три дні на зображення. Я саме тим займався, або, може, саме склепив повіки, коли мені принесли звісточку від тебе. Добре, що ти тепер тут: я покажу тобі моє мистецтво, не заради марнославства, а для того, щоб ти навчився. Сагиби володіють ще не всією мудрістю цього світу.

Він витягнув із-під столу аркуш жовтого китайського паперу з живним запахом, пензлики і брусочок індійської туші. Чистими, чіткими лініями він накреслив Велике Колесо із шістьма спицями із переплетеними у центрі Свинею, Змією та Голубом (Невігластво, Гнів і Хтивість); а в частинах між спицями був увесь світ Верхній і Нижній, і всі події людського життя. Люди кажуть, що сам Бодгісатва вперше намалював його зернятками рису в пилюці, щоб пояснити своїм учням причину всіх речей. Упродовж багатьох століть це викристалізувалося у чудесну символіку, зібрану з сотень крихітних фігурок, кожна рисочка яких мала своє значення. Дуже мало хто може витлумачити цю картину-притчу; у всьому світі лише двадцять людей здатні намалювати її не дивлячись на оригінал, а з них усього троє спроможні і намалювати, і витлумачити.

— Я трохи вивчився малювати, — сказав Кім, — але це — чудо з чудес!

— Я писав її багато років, — мовив Лама, — був час, коли я міг написати її повністю за період від одного запалювання лампи до іншого. Я тебе навчу цього мистецтва... після належних приготувань. І я поясню тобі значення Колеса.

— То ми підемо в Дорогу?

— У Дорогу і в наш Пошук. Я чекав тільки на тебе. Мені було явлено у сотнях снів, а особливо в тому, котрий наснився в ніч після того, як за тобою вперше зачинилися Ворота Знань, що без тебе я ніколи не знайду свою Річку. Як ти знаєш, я знову і знов відгонив від себе такі думки, боячися, що то ілюзії. Тому я не схотів узяти тебе з собою тоді, коли ми їли перепічки в Лакнау. Тому я не взяв тебе з собою, аж доки не приспів благодатний час. Від Гір і до Моря, від Моря і до Гір я ходив, але марно. Тоді я згадав джатаку.

Він розповів Кімові історію про слона з кайданом на нозі, яку часто розповідав жерцям-джайнам.

— Більше свідчень і не треба, — лагідно завершив Лама. — Тебе мені в поміч послано. Як поміч зникла, мій Пошук зійшов нанівець. Тому тепер ми знову підемо разом і наш Пошук справдиться.

— Куди підемо?

— А яка різниця, Друже Усього Світу? Кажу тобі, Пошук наш певний. Якщо буде треба, Річка проб’ється перед нами просто з-під землі. Я набув заслугу, коли послав тебе у Ворота Знань і дав тобі коштовність мудрості. Ти вернувся, як я тепер бачу, послідовником Шак’ямуні, цілителя, якому стільки багато жертовників стоїть у Бготій-ялі. Цього доста. Ми разом, і все, як було: Друг Усього Світу, Друг Зірок — мій чела!

Потім вони погомоніли про світські справи, але слід зауважити, що Лама геть не цікавився подробицями життя у школі святого Ксав’є і не виявляв щонайменшого інтересу до звичаїв і традицій сагибів. Його думки линули назад у минуле, воскрешаючи в пам’яті кожен крок їхньої першої спільної подорожі, Лама потирав руки і хихотів доти, поки йому не закортіло зненацька згорнутися калачиком і заснути раптовим старечим сном.

Кім дивився, як тануть у дворі останні запилюжені промені сонця, і грався своїм ритуальним кинджалом і вервицею. Гомін Бенареса, найстарішого з міст на землі, не вщухав перед лицем богів ні вдень, ні вночі, б’ючись об довколишні стіни, як морські хвилі об хвилеріз. Час від часу джайністський жрець перетинав двір із маленькою пожертвою — священним зображенням, підмітаючи перед собою шлях, аби ненароком не позбавити життя жодну живу істоту. Зблиснув вогник лампи, а вслід за ним пролунав звук молитви. Кім дивився, як зірки спалахують одна за одною у густій, безгучній пітьмі, аж доки й сам заснув біля підніжжя вівтаря. Тієї ночі йому снилися сни мовою гінді, без жодного англійського слова...

— Святий чоловіче, згадай про ту дитину, якій ми дали ліки, — сказав він годині о третій ранку, коли Лама, також прокинувшись, налаштувався було вирушати в паломництво, — джат на світанку буде тут.

— Я отримав добру пораду. У поквапі я замалим не скоїв лиха, — Лама сів долі на подушки і повернувся до своєї вервиці. — Воістину старий — як малий, — патетично промовив він. — Як що надума — то зараз же воно має статися, інакше він почне дратуватися і плакати! Безліч разів на Дорозі я був готовий тупати ногами від того, що гарба з волами, або просто хмара пилу заважає мені. Такого не було, як я був чоловіком — давно колись. І поза тим, це погано...

— Але ж ти тепер також старий, Святий.

— Справу зроблено. Причина усього була пущена у цей світ, і старий чи молодий, хворий чи здоровий, свідомий чи несвідомий — хто може керувати наслідком тієї Причини? Чи може Колесо висіти спокійно, коли його крутить дитина... чи п’яниця? Чело, світ — великий і жахливий.

— Я думаю, що він хороший, — позіхнув Кім. — А є що поїсти? Я не їв нічого від учорашнього вечора.

— Я забув про твою потребу. Отам-го є добрий бготійяльський чай і холодний рис.

— На такому ми далеко не зайдемо, — Кім відчував усю європейську жадобу доброго шматка м’яса, недосяжного у джайністському монастирі. Попри все, замість того, щоб негайно вирушити назовні з чашею для пожертв, він напихав собі шлунок грудками холодного рису, аж поки не прийшов світанок. А з ним прийшов і селянин, велемовний, аж трохи затинався від вдячності.

— Уночі лихоманка минула, і виступив піт, — закричав він, — ось помацай — його шкіра свіжа, як нова! Йому сподобалися солоні смоктульки, і він жадібно випив молоко, — чоловік відкинув тканину з обличчя малого, і той сонно посміхнувся Кімові. Невеликий гурток жерців-джайнів мовчки спостерігав усе, скупчившись поблизу воріт храму. Вони знали, і Кім знав, що вони це знають, що старий Лама зустрів свого учня. Але бувши ґречними, вони досі не виказували себе учора ввечері ні присутністю, ні словом чи жестом. Тож Кім їх винагородив після сходу сонця.

— Дякуй богам джайнів, брате, — сказав він, не знаючи навіть, як тих богів звати, — лихоманка справді подолана.

— Погляньте! Дивіться! — Лама засяяв до своїх господарів, які прихищали його впродовж трьох років. — Де ще був коли такий чела? Він послідовник нашого Вла-дики-Цілителя.

У нинішній час джайни офіційно визнають усіх індуїстських богів, разом із Лінгамом і Змією. Вони носять брахманський шнурок і підкоряються усім кастовим приписам. Але вони доброзичливо замурмотіли — тому що вони знали і любили Ламу, тому що він був старий, тому що він шукав Шлях, тому що він був їхнім гостем і тому що він цілими ночами бесідував наодинці з їхнім настоятелем, найбільшим вільнодумцем з усіх, хто будь-коли розділяв волосину на сімдесят пасем.

— Пам’ятай, — нахилився над дитиною Кім, — що ця біда може прийти знову.

— Ні, як ти знаєш правильні замовляння, — відповів батько.

— Але ми скоро підемо звідси.

— Правда, — мовив Лама до джайнів, — тепер ми підемо разом у той Пошук, про який я часто розповідав. Я чекав, поки мій чела дозріє. Гляньте на нього! Ми йдемо на північ. Більше ніколи не побачу я цього місця мого спочинку, о доброзичливі люди.

— Але я не злидар, — звівся на ноги землероб, притискаючи дитину.

— Тихше. Не турбуй святого чоловіка, — гукнув котрийсь жрець.

— Іди, — прошепотів Кім, — зустрінеш нас знову під великим залізничним мостом, і заради всіх богів нашого Пенджабу, принеси їжі — карі, бобів, смажених на жирі перепічок і солодощів. Особливо солодощів. Хутенько!

Голодна блідість вельми личила Кімові, коли він стояв, високий і стрункий, у своєму сіруватому, довгополому одязі, в одній руці — вервиця, друга — складена до благословення, ретельно вивченого за Ламою. Англієць-спостерігач, певно, сказав би, що хлопець скидається на молодого святого з вітражів, але він був усього-на-всього на-півдорослим хлопцем, зохлялим від голоду.

Довгі та урочисті були прощання, тричі вони вщухали і тричі поновлювалися. Шукач — той, хто запросив Ламу до цієї гавані з далекого Тибету, блідий, як срібло, безволосий аскет — не брав у тому участі, а лиш медитував, як завше, на самоті серед священних зображень. Решта ж виявили чимало людяності, наполягаючи на зручних дрібничках для старого: коробочка для бетелю, гарненький новий металевий пенал, торбина їжі і тому подібні речі, застерігаючи його проти всіляких небезпек зовнішнього світу та пророкуючи щасливе завершення його Пошуку. Тим часом Кім, як ніколи самотній, скрутився на сходах і подумки чихвостив себе мовою школи святого Ксав’є:

«Але я сам винен, — вирішив він, — з Магбубом я їв Магбубів хліб, або Ларган-сагибів. У святого Ксав’є годували тричі на день. А тепер я таки маю дбати сам про себе. До того ж, я ще не наловчився. Як би я зараз ум’яв миску яловичини!»...

— Закінчилося вже, святий чоловіче?

Лама, здійнявши обидві руки догори, вимовляв останнє благословення вишуканою китайською мовою.

— Мені треба зіпертися тобі на плече, — сказав він, коли ворота храму зачинилися, — Схоже, ми костеніємо.

Не так легко підтримувати шестифутового чоловіка, ведучи його кілька миль крізь натовп, тож Кім, обвішаний дорожніми клунками і торбами, був радий дістатися нарешті до затінку залізничного мосту.

— Тут ми поїмо, — рішуче заявив він, коли камбог, вбраний у синє й усміхнений, постав у його полі зору: з кошиком їжі в одній руці і дитиною в другій.

— Валіть сюди, святі люди! — ще за п’ятдесят ярдів заволав він. (Він стояв біля обмілини під першим прогоном мосту, подалі від очей голодних жерців.) — Рис і смачна карі, і перепічки ще гарячі, напахчені гінґом [асафетидою], сир і цукор.

— Царю моїх полів, — звернувся він до синочка, — давай покажемо цим святим людям, що джати з Джаландару вміють платити за послугу... Я чув, що джайни їдять лиш те, що самі зготували, але направду, — він чемно повів очима вздовж берега річки, — як ніхто не бачить, то каста не значить.

— А ми, — сказав Кім, повертаючись спиною і накладаючи Ламі повну тарілку з листя, — поза всіма кастами.

Вони мовчки наминали смачну їжу. Лише злизавши останню липку крихту солодощів із мізинця, Кім зауважив, що камбог теж зібраний у дорогу.

— Якщо наші шляхи лежать поряд, — різко мовив той, — то я йду з тобою. Не часто зустрічаєш чудотворця, а дитина ще слабка. Зате я геть не тростинка. — Він підніс угору свою бамбукову патерицю, п’ять футів завдовжки, обкуту довкруж відполірованими металевими смужками, і помахав нею у повітрі. — Джатів звуть забіяками, але це неправда. Як нас не зачіпають, то ми — мов наші буйволи.

— Хай так і буде, — сказав Кім. — Добра палиця — добра причина.

Лама лагідно дивився вгору за течією, там у мутній далині танули безупинні пасма диму, які здіймалися від ґгатів для погребального спалювання понад річкою. Вряди-годи, всупереч усім муніципальним заборонам, на її дужих хвилях гойдався недопалений шмат людського тіла.

— Якби не ти, — сказав камбог, тулячи дитину до волохатих грудей, — я би сьогодні пішов із ним... отуди. Жерці нам кажуть, що Бенарес — святе місто і немає жодного сумніву, що тут добре померти. Але я не знаю їхніх богів, а самі вони просять грошей і як тільки хто зробить приношення, притьмом з’являється голена голова і волає, що воно не дійсне, поки не зробиш іще одне. Мийся тут! Мийся там! Лий, пий, мий і розкидай квіти, але завше плати жерцям. Ні, от Пенджаб, і найкраща у ньому земля — Джаландгар-доаба.

— Я багато разів казав, і думаю, що у храмі теж: якщо буде потрібно, то Річка проб’ється нам із-під ніг. Тож ми підемо на північ, — підводячись, мовив Лама. — Я пригадую там приємне місце, засаджене фруктовими деревами, де можна гуляти і медитувати. І повітря там прохолодніше, ніж тут. Воно лине з гір, від гірських снігів.

— А як воно зветься, те місце? — запитав Кім.

— Звідки я знаю? А ти не знаєш хіба — ні, це було після того, як військо вийшло з-під землі і забрало тебе з собою. Я мешкав там у кімнаті над голуб’ятнею і медиту-вав... коли вона не говорила без упину.

— Ого, жінка з Кулу. Це біля Сагаранпура, — засміявся Кім.

— Що керує духом твого учителя? Чи він ходить пішки для спокутування минулих гріхів? — обережно поцікавився джат. — До Делі ген, як далеко.

— Ні, — мовив Кім, — я назбираю грошей на квитки на по-їзд.

В Індії ніхто не признається, що має гроші.

— Тоді, в ім’я богів, давайте поїдемо вогненною бричкою. Моєму синові найкраще в матері на руках. Уряд обклав нас безліччю податків, але дав нам одну гарну річ — поїзд, який наближує друзів і поєднує занепокоєних. Чудова річ — той по-їзд.

Через кілька годин усі вони запхалися у вагон і проспали всю спекотну частину дня. Камбог засипав Кіма десятьма тисячами питань про подорож Лами, його заняття і штиб життя й отримав кілька цікавих відповідей. Кім тішився з того, де він є, споглядав у вікно рівнинний пейзаж північного заходу і теревенив зі змінним гуртом пасажирів. До сьогодні індійські селяни сприймають проїзні квитки і їх компостування як тяжку наругу. Вони не розуміють, чому, коли вони заплатили за магічний шматочок паперу, незнайомці пробивають у талісмані великі дірки. Відтак, між мандрівниками і кондукторами-євразі точаться довгі й бурхливі суперечки. Кім допомагав у двох чи трьох таких, маючи на меті ще дужче напустити на всіх туману і похизуватися своєю мудрістю перед Ламою і камбогом. Але по дорозі на Сомну доля підкинула йому, про що поміркувати. Як лиш поїзд рушив, до вагону вперся жалюгідний худий чоловічок — магаратта, наскільки міг судити Кім з туго намотаного вершка його тюрбана. Лице його було порізане, муслінова верхня одіж жахливо порвана, а одна нога перемотана. Він розповів, що сільська підвода перекинулася і замалим не вбила його по дорозі до Делі, де живе його син. Кім роздивився його зблизька. Якщо, як він стверджував, його поповолочило по землі, то на шкірі мали би бути садна від гравію. Але всі його пошкодження були чистими порізами, а звичайне падіння з воза не скоїло би з людиною такого жахіття. Коли він тремтячими руками зав’язував порваний одяг біля шиї, на тілі видно було амулет із тих, які звуть «зміцненням серця». Звісно, амулети — річ поширена, але їх не так часто нанизують на заплетену косою мідну дротину, і геть мало є амулетів із чорною емаллю на сріблі. У відділенні вагона були тільки камбог і Лама, а саме відділення, на щастя, було старого зразка, з міцними перегородками. Кім удав, буцім чухається за пазухою, і в такий спосіб показав власний амулет. Побачивши це, магаратта перемінився на лиці й пересунув амулет собі на грудях, щоби було добре видно.

— Так, — звернувся він до камбога, — я квапився, а віз, яким керував той байстрюк, влучив колесом у канаву, намиту водою, і крім того, що я побився, то ще пропала ціла таця таркіану. Не був я сином талісмана [везунчиком] у той день.

— Велика втрата, — мовив камбог, гамуючи цікавість. Бенареський досвід зробив його недовірливим.

— А хто його готував? — спитав Кім.

— Жінка, — підвів на Кіма очі магаратта.

— А не всі жінки уміють готувати таркіан, — сказав камбог, — знаю, що це смачна карі.

— О, так, це дуже смачна карі, — сказав магаратта.

— І дешева, — сказав Кім. — А як із кастою?

— О, немає каст, коли люди ідуть... шукати таркіан, — відповів магаратта, з належною паузою. — На чиїй ти службі?

— На службі в оцього святого чоловіка, — Кім вказав на Ламу, який щасливо дрімав собі, але здригнувся і прокинувся, зачувши таке миле йому слово.

— А, він був мені посланий небом на допомогу. Його звуть Друг Усього Світу. А ще його звуть Друг Зірок. Він став лікарем, час його приспів. Мудрість його велика.

— І сином талісмана, — ледь чутно видихнув Кім, поки камбог квапливо заходився коло люльки, аби магаратта не став просити милостині.

— А це хто? — спитав магаратта, нервово зиркаючи навсібіч.

— Я... ми вилікували його дитину, і він перед нами у великому боргу. Сядь до вікна, людино із Джаландара. Це хворий.

— Хамф! Не маю охоти телесуватися з першими-ліпшими волоцюгами. У мене не довгі вуха. Я не жінка, щоб хотіти підслуховувати таємниці, — кинув джат і поволі пересунувся в дальній куток.

— А хіба ж ти не знахар? Я на десять миль загруз у біду, — вигукнув магаратта, підіграючи Кімові.

— Цей чоловік увесь порізаний і потовчений. Я його полікую, — відрізав Кім, — ніхто не встрявав між твоїм дитям і мною.

— Я присоромлений, — сумирно відказав камбог. — Я твій боржник за життя мого сина. Ти чудотворець, я це знаю.

— Покажи мені порізи, — Кім розмотав магараттину шию, серце його так калатало, що він мало не задихнувся — це ж була Велика Гра, і з помстою. — А тепер, брате, швидко розказуй, поки я читаю замовляння.

— Я прийшов з півдня, там була моя справа. Одного з наших убили при дорозі. Ти чув? — Кім похитав головою. Звісно, що він нічого не знав про попередника Е.23-го, убитого на півдні в одязі арабського торговця. — Знайшовши одного листа, по якого мене послали, я рушив назад. Я залишив це місто і втік у Мгав. Я був такий певний, що мене ніхто не знає, що не перемінив вигляд. У Мгаві жінка звинуватила мене у крадіжці коштовностей у тому місті, з якого я прибув. Тоді я зрозумів, що мене вже шукають. Я втік із Мгава, підкупивши поліцію, яка вже була підкуплена, щоб видати мене без допитів моїм ворогам із півдня. Далі я заліг на тиждень у старому місті Чіторі, буцім розкаяний грішник у храмі, але я не міг спекатися листа, який був на моїй відповідальності. Я закопав його під Каменем Королеви, у Чіторі, у місці, яке ми всі знаємо.

Кім не знав, але нізащо в світі не хотів обірвати оповідь.

— Бачиш, у Чіторі я перебував на території Князівства, на схід, у Коті вже не діють закони Королеви, а ще далі на схід лежать Джайпур і Ґваліор. Шпигунів там не люблять, і закони там не діють. Мене гнали, як мокрого шакала, але я прорвався у Бандакуї, де почув, що мене обвинувачують в убивстві, скоєному у тому місті, яке я залишив, в убивстві хлопчика. Вони вже мають і тіло, і свідків.

— А уряд не може захистити?

— Ми, Гравці, не маємо захисту. Загинемо — то загинемо. Наші імена викреслять із книги. І все. У Бандакуї, де живе один із нас, я спробував замести сліди і перебрався магараттою. Тоді я приїхав до Аґри і збирався повернутися до Чітора й повернути листа. Такий був певний, що від них вислизнув. Того й не посилав нікому тара [телеграми] із повідомленням, де лист. Я хотів, щоб уся заслуга була моя.

Кім кивнув. Він добре розумів це почуття.

— Але в Аґрі, коли я йшов вулицями, чоловік закричав, що я йому винен гроші, підійшов зі свідками і хотів вести мене до суду негайно. Ох, проворні люди на півдні! Він мене признав своїм агентом із бавовни. Горіти йому у пеклі!

— А ти що — був?

— О, дурню! Я був людиною, яку вони шукали через того листа! Я втік у квартал м’ясників і вибіг через будинок одного єврея, який злякався бучі і вигнав мене геть.

Я дістався пішки до шляху на Сомну, а грошей мав тільки на квитка до Делі, і там, поки я лежав у канаві з лихоманкою, хтось вискочив із кущів, побив мене і порізав, і обшукав із голови до ніг. Це було геть близько від по-їзда!

— А чого він тебе зразу не порішив?

— Вони не такі дурні. Якщо в Делі мене візьмуть за звинуваченням в убивстві, мене видадуть тому князівству, яке мене хоче отримати. Я повернуся туди під вартою, і там помру повільно, на засторогу решті з нас. Південь — не моя батьківщина. Я бігаю по колу, як одноока коза. Я не їв два дні. Я позначений, — він торкнувся брудної пов’язки на нозі, — тож у Делі вони мене впізнають.

— Принаймні, у по-їзді ти у безпеці.

— Проживи рік у Великій Грі і скажи мені це знову! Дроти передали у Делі проти мене ретельні описи — кожна рана, кожна ганчірка. Двадцять, сто, як буде треба, скажуть, що бачили, як я убив хлопчика. А з тебе нема користі!

Кім доволі знав місцеві методи боротьби і не мав сумніву, що справа буде облашто-вана намертво — включно з мертвим тілом. Магаратті час від часу судомило пальці від болю. Камбог похмуро зиркав зі свого кутка, Лама був зайнятий вервицею, а Кім, удаючи лікаря, обмацував чоловікові шию й обдумував поміж замовляннями свій план.

— Чи ти маєш чари, щоб перемінити мені вигляд? Інакше я мрець. П’ять-десять хвилин на самоті, якби я не був такий зацькований, якби я міг...

— То він уже зцілений, чудотворцю? — ревниво озвався камбог. — Ти вже довгенько чаклуєш.

— Ні. Нема ліків на його рани, крім як три дні перебути в одежі байраджі.

Це загальновідоме покаяння частенько накладають на тлустих купців їхні духовні наставники.

— Один жрець завше хоче сотворити ще одного, — пролунало у відповідь.

Як і більшість тяжко забобонних людей, камбог не міг притримати язика і не по-кпинити зі своєї релігії.

— То твій син тепер буде жерцем? Йому час ковтнути ще мого хініну.

— Ми, джати, наче буйволи, — сказав камбог, знову м’якнучи.

Кім поклав кінчиком пальця гірких ліків на довірливі губенята дитини.

— Я нічого в тебе не просив, — суворо сказав він батькові, — окрім їжі. Чи тобі шкода, що дав її мені? Я збираюся зцілити іншого чоловіка. Ти мені дозволиш... принце?

Здоровенні чоловікові лаписька злетіли вгору:

— Нє, нє. Не смійся з мене.

— Я хочу вилікувати цього хворого. Ти набудеш заслуги допомогою. Якого кольору попіл у тебе в люльці? Білий. Це сприятливо. Маєш у себе в харчах сиру куркуму?

— Я... я...

— Відкрий свого клунка!

У клунку був звичний набір дрібних речей: трохи одягу, знахарське зілля, дешеві гостинці, вузлик із аттою — місцевим сірим борошном грубого помолу, папуші сільського тютюну, дешеві чубуки до люльки і торбинка прянощів для карі — усе це було загорнуте у ковдру. Кім перебирав усе це з виглядом премудрого чаклуна і бурмотів мусульманські заклинання.

— Цієї мудрості я навчився у сагибів, — прошепотів він Ламі, наразі, якщо згадати про його навчання у Ларгана, то це була щира правда. — Зірки віщують, що у цього чоловіка буде велике лихо. Відвернути його?

— Друже Зірок, ти все робив добре, роби, як ти хочеш. Це буде ще одне зцілення?

— Швидше! Швидше давай! — хекав магаратта. — Поїзд може зупинитися.

— Зцілення від тіні смерті, — сказав Кім, змішуючи камбогове борошно з сумішшю попелу з дерева і від тютюну у червоній глиняній чашечці люльки. Е.23 без жодного слова, стягнув із себе тюрбан і випустив долу довге чорне волосся.

— Жрець, то моя їжа — прогарчав джат.

— Буйвол у храмі! Ти що, досі смів дивитися? — відповів Кім. — Я маю творити чари серед дурнів, але подбай про свої очі. Вони ще бачать? Я врятував маля, а ти за це... безсоромнику!

Чоловік здригнувся під пильним поглядом Кіма, який був цілковито серйозний.

— Чи я маю тебе проклясти, чи... — він узяв обгортку клунка і накинув її на схилену голову. — Лиш посмій хоч подумки захотіти поглянути, і... і... навіть я тоді тебе не врятую. Сядь! Онімій!

— Я сліпий... німий. Пожалій, не клени! Хо-ходи сюди, маленький, пограємося у хованки. Ради мене, не виглядай з-під запони.

— Бачу надію, — сказав Е.23. — Який твій план?

— Буде далі, — відповів Кім, зриваючи з нього тонку натільну сорочку. Е.23 знітився, як усі вихідці з півночі, він не любив відкривати голе тіло.

— Що таке каста порівняно з перерізаним горлом? — мовив Кім, стягаючи її до пояса. — Ми маємо зробити тебе скрізь жовтим садгу. Роздягайся, роздягайся мерщій і закинь коси собі на очі, поки я тебе обсиплю попелом. Тепер — знак касти тобі на чоло.

Він дістав з-за пазухи дорожню коробочку з фарбами і брусочок кармазинового лаку.

— Ти точно лиш починаєш? — спитав Е.23.

Буквально виборюючи дороге життя, він вислизнув із одежин і стояв голий, у самій лише пов’язці на стегнах, поки Кім ставив йому благородний знак касти між засипаними попелом бровами.

— Два дні, як вступив у Гру, брате, — відповів Кім, — потри дужче попелом попід пахвами.

— Ти зустрічався... з цілителем хворих перлів?

Він розмотав туго згорнутий тюрбан і хутесенько обкрутив ним собі довкола та поміж стегон, утворивши вигадливу обгортку садгу.

— Ха! То ти впізнаєш його руку? Він був моїм учителем деякий час. Нам треба посмугувати тобі ноги. Попіл гоїть ранки. Потри ще ним.

— Я був його гордістю, але ти, либонь, іще кращий. Боги до нас добрі! Дай мені оте.

То була олов’яна коробочка з кульками опіуму серед лахів у джатових клунках.

Е.23 проковтнув зо півжмені.

— Добре помагає від голоду, страху і холоду. А ще від нього очі червоніють, — пояснив він. — Тепер я матиму міць далі вести Гру. Бракує лише щипців садгу. Що зі старим одягом?

Кім зібгав його у клубочок і сховав у широких полах свого вбрання. Шматком жовтої вохри він помалював Е.23 смужки по грудях і ногах, натертих сумішшю борошна, попелу і куркуми.

— На ньому кров — цього досить, щоб тебе узяли, брате.

— Певно, але не треба викидати його у вікно... вже все. — Його голос бринів чистою хлоп’ячою втіхою Гри. — Повернись і подивися, о джате!

— Бережіть нас, боги — сказав загорнутий камбог, виринаючи, як буйвол із комишів. — Але... куди пішов магаратта? Що ти зробив?

Кім учився в Ларган-сагиба. Е.23, з огляду на свою справу, був незлецьким актором. На місці тремтячого, зіщуленого торговця, у кутку навпроти прихилився майже голий, осипаний попелом, посмугований вохрою садгу із запилюженим волоссям і запухлими очима — натщесерце опіум діє швидко — схрестивши під собою ноги, з Кімовою темною вервицею на шиї і вбогим клаптем пошарпаного квітчастого ситцю на плечах, він аж горів презирством і тваринною хіттю. Дитина на руках у приголомшеного батька сховала личко.

— Дивися, князеночку! Ми мандруємо з чаклунами, але вони тебе не скривдять. Ой, не плач... От навіщо в один день зцілювати дитину, а на другий її лякати до смерті?

— Дитина буде щасливою все своє життя. Він бачив велике зцілення. Коли я був дитиною, я ліпив із глини людей і коней.

— Я теж ліпив. Сір Банас приходить уночі і всіх її оживляє позаду кухонної сміттярки, — пропищав малюк

— То ти нічого не боїшся, еге, князенку?

— Я злякався, бо мій тато злякався. Я відчув, як його руки тремтять.

— О, куряча душа, — мовив Кім і навіть знічений джат розсміявся. — Я зцілив цього бідолашного купця. Він мусив спекатися своїх виторгів і облікових книжок, і сісти при дорозі на три дні і три ночі, щоб позбутися лиха від своїх ворогів. Зірки проти нього.

— Що менше лихварів, то краще, я так кажу, але садгу він чи ні, а нехай заплатить мені за моє дрантя, що у нього на плечах.

— Отак? А у тебе на плечах твоя дитина, яка уникла спалення на ґгаті два дні тому. І ще одне. Я вчинив це чаклунство при тобі, бо велика була потреба. Я перемінив йому вид і душу. Поза тим, якщо, за будь-яких обставин, о джаландарцю, ти нагадаєш, що ти бачив, чи то сидячи зі старшинами під сільським деревом, чи у своєму власному домі, чи при твоєму жерцеві, як він благословлятиме твою худобу, чума нападе на твоїх буйволів, вогонь — на твою покрівлю, а щурі — на твоє збіжжя, прокляття наших богів упаде на твої поля і вони стануть безплідними перед ногами твоїми і плугом.

Це був уривок стародавніх прокльонів, підхоплений у одного факіра біля Таксаль-ських воріт у часи Кімової невинності. І він відтворив його без змін.

— Перестань, святий чоловіче! Змилуйся, свята людино! — заволав джат. — Не вклинай господарство! Я нічого не бачив! Нічого не чув! Я — твоя корова! — і він ворухнувся, ніби щоб ухопити босі Кімові ноги, що ритмічно постукували по підлозі вагона.

— Але раз уже тобі було дозволено допомогти мені щоптою борошна і дрібкою опіуму, і тими дещицями, які я використав для свого мистецтва, то наші боги навзамін благословляють тебе, — виголосив він нарешті благословення, на превелику полегкість чоловікові. Воно було одне з тих, які він вивчив у Ларган-сагиба.

Лама дивився на цей спектакль пильніше, ніж на попередній із переодяганням.

— Друже Усіх Зірок, — зрештою мовив він. — Ти досяг великої мудрості. Пильнуй, щоб вона не породила гординю. Жоден чоловік, маючи перед очима Закон, не спішить говорити про речі, які побачив або спіткав.

— Ні-ні-ні, певно, що ні, — закричав батько, боячись, аби вчитель не надумав перевершити свого учня.

Е.23 із легким серцем узявся до опіуму, який заміняв виснаженому азіатові м’ясо, тютюн і ліки.

Отак, у благоговійному мовчанні і великому непорозумінні, вони прибули в Делі якраз, коли спалахують ліхтарі.

Розділ 12

Хто прагне моря? — гнані вітром солоні вали —

здійнята, спінена, спинена, звергнута товща імли —

гладко облизані гори води — безпінні, неспинні, лавинні —

й незмінні в екватора колі, в циклона кільці неодмінні —

море, що плинне щораз, і у плині своєму постійне:

море — разом — безмір і вир...

Саме так — не інак, саме так — не інак, прагнуть горяни гір!

(Море і гори)

— Я віднайшов своє серце, — сказав Е.23 під прикриттям галасу на платформі. — Голод і страх позбавляють людей розуму, а я би додумався до такого порятунку раніше. Я був правий. Вони прийшли полювати на мене. Ти врятував мою голову.

Група поліцейських-пенджабців у жовтавих штанях, на чолі з розпашілим і спітнілим молодим англійцем розсувала натовп попід вагонами. Позаду них непомітно, мов кіт, скрадався низенький товстий чоловічок, схожий на помічника адвоката.

— Дивися, он молодий сагиб читає з папірця. Він тримає мій опис, — сказав Е.23. — Вони проходять вагони один за одним, як рибалки неводом.

Коли процесія дісталася їхнього відділення, Е.23 перебирав вервицю, без упину смикаючи зап’ястям, а Кім тим часом під’юджував його, мовляв, той так надурманився, що згубив свої щипці для вугілля, які має кожен садгу. Лама поринув у медитацію, дивлячись просто себе, а селянин збирав свої пожитки, нишком зиркаючи довкола.

— Тут нікого нема, крім купки святенників, — голосно промовив англієць і рушив далі під супровід занепокоєного гомону, бо ж для місцевих зустріч із тутешньою поліцією неминуче означає вимагання, і так по всій Індії.

— Тепер найскладніше, — прошепотів Е.23, — треба надіслати телеграму про те місце, де я сховав знайденого листа. Я ж не можу йти до тар-офісу в такому вигляді.

— Хіба не досить того, що я врятував твій карк?

— Ні, якщо робота залишиться незакінченою. Хіба цілитель хворих перлів тебе цьому не вчив? Інший сагиб іде! А!

То був високий, землисто-блідий окружний інспектор поліції при повному обладунку: портупея, шолом, блискучі шпори, він поважно виступав, підкручуючи темні вуса.

— Ото ще телепні ці поліцейські сагиби, — незлостиво кинув Кім.

Е.23 зиркнув із-під важких повік.

— Добре сказано, — промурмотів він зміненим голосом. — Сходжу води попити. Тримай моє місце.

Він вискочив назовні замалим не в самісінькі обійми англійцеві, який його вилаяв кепською мовою урду.

— Тум мат? Ти п’яний? Нема чого пхатися, наче весь делійський вокзал для тебе одного, друзяко.

Е.23, не ворухнувши жодним м’язом на обличчі, відповів потоком щонайбруднішої лайки, щиро потішивши Кіма. Це нагадало йому хлопчиків-барабанщиків і підмітайлів у казармах за жахливих часів його першого навчання.

— Бовдур! — протягнув англієць. — Ніклджао! Забирайся у свій вагон!

Крок за кроком, шанобливо відступаючи та понизивши голос, жовтошкірий садгу подерся назад у вагон, проклинаючи поліцейського інспектора і всіх його нащадків до останнього коліна прокляттям — тут Кім аж підскочив — Каменя Цариці, прокляттям написаного під Каменем Цариці і прокляттям цілого переліку богів з усіма їхніми повними іменами.

— Я не знаю, що ти там торочиш, — розчервонівся від люті англієць, — але то якесь триклятуще нахабство. Ану геть звідси!

Е.23, вдаючи, буцім не розуміє, поважно витяг свій квиток, англієць сердито вихопив той папірець у нього з рук.

— О, зулум! Яке свавілля! — пробурчав у своєму кутку джат. — І то все через якийсь жарт. — Щойно він підсміювався з нестриманого язика садгу. — Щось, святий чоловіче, підводять сьогодні твої чари!

Садгу ішов услід за поліцейським, благаючи та принижуючись. У натовпі пасажири, заклопотані своїми дітьми та клунками, не звертали на них увагу. Кім прослизнув слідом за ними, бо йому блискавично майнуло у пам’яті, як цей дурний сердитий сагиб голосно обговорював особу однієї старої пані при ній самій, то було три роки тому неподалік Амбали.

— Усе гаразд, — шепнув йому садгу, затиснутий у галасливому, гучному, спантеличеному натовпі; попід ноги йому товкся афганський хорт, а у спину тиснув радж-путський сокольничий із кліткою, повною галасливий птахів. — Він пішов повідомити про листа, якого я заховав. Мені казали, що він у Пешаварі. Я мав би здогадатися, що він, як той крокодил — щоразу ховається в іншому броді. Від цієї біди він мене вирятував, але життям я завдячую тобі.

— Він теж один із нас? — Кім вигулькнув із-під пахви товстого погонича верблюдів із Мевару і розштовхав зграйку тріскотливих сикхських мотрон.

— І то один із найголовніших. Нам обом пощастило! Я доповім йому про все, що ти зробив. Під його захистом я у безпеці.

Він продерся через натовп, який штурмував вагони, і присів навпочіпки біля лавки поблизу телеграфного відділення.

— Повертайся, бо твоє місце займуть! Не хвилюйся за цю справу чи за моє життя, брате. Ти дав мені видихнути, а Стрікленд-сагиб витяг мене на сухе. Можливо, ми ще попрацюємо з тобою у Грі! Щасти тобі!

Кім поквапився до вагону, він був окрилений, збентежений, але його трохи муляло те, що він не має ключів до таємниць довкола себе.

«У Грі я тільки початківець, це зрозуміло. Я б не зміг отак вистрибнути на сухе, як садгу. Він знає, що найтемніше місце — під лампою. Я б не додумався повідомляти новини під виглядом прокльонів... і який же розумака виявився той сагиб! Безсумнівно, я врятував життя одного з...»

— А куди подівся камбог, святий чоловіче? — прошепотів він, умощуючись у вже напханому людьми відділенні свого вагону.

— Його охопив страх, — відповів Лама із ніжним лукавством, — він бачив, як ти вмить перетворив магаратта на садгу, щоб захистити його від біди. Його це вразило. Потім він бачив, як садгу втрапив до рук поліції — і це все завдяки твоєму мистецтву. Тоді він ухопив свого сина і втік, він сказав, що ти перетворив мирного торговця на безсоромного лихослова, який ображає сагибів, і він боїться, що така сама доля спіткає і його. А де садгу?

— З поліцією, — мовив Кім, — принаймні, я порятував камбогову дитину.

Лама лагідно нюхнув тютюну.

— О, чело, бачиш, як ти перемудрив зі своїм мистецтвом! Ти подбав про камбогову дитину виключно заради заслуги. Але ти зачаклував магаратту з гордощів — я спостерігав за тобою — і ти скоса наглядав за збентеженням старого чоловіка і нерозумного селянина — от через те й уся біда і підозри.

Кім володів собою краще, ніж належало йому за віком. Як і будь-кому з його однолітків, йому було прикро ковтати докори і непорозуміння, але він почувався у безвиході. Потяг тим часом викотив із Делі у ніч.

— Це правда, — промурмотів він, — я погано вчинив, якщо образив тебе.

— Більше того, чело. Ти пожбурив у світ вчинок, наче камінь у водойму, і від нього так само розбігаються по світу хвилі наслідків, а ти і не зможеш сказати, які вони будуть.

Ця невідомість однаково сприяла як Кімовому гонору, так і душевному миру Лами — з огляду на те, що в Сімлі вже отримали шифровану телеграму про прибуття Е.23 у Делі, і, що важливіше, про місцезнаходження листа, якого він мав завдання видобути. Випадково якийсь надміру завзятий поліцейський арештував за звинуваченням у вбивстві, скоєному десь у далекому південному князівстві, одного вкрай обуреного агента з продажу бавовни з Аджміру, який намагався порозумітися з таким собі паном Стріклендом на делійській платформі, тим часом, як Е.23 пробирався околицями до замкнутого серця міста Делі. За дві години розлючений міністр одного південного князівства отримав кілька телеграм, які сповіщали, що всі сліди одного трохи пораненого магаратти втрачено, а до того часу, як лінивий потяг зупинився в Сагаранпурі, остання хвиля від камінця, якого Кім допоміг підійняти, облизувала сходинки однієї мечеті неподалік Рума, де потривожила молитву одного доброчесного чоловіка.

Лама, натхненний ясним сонячним промінням і присутністю свого учня, здійснив розлогий обряд біля ґраток на платформі, обвитих зарошеною буґенвілеєю.

— Ми облишимо це, — мовив він, вказуючи на мідний локомотив і блискучі колії, — по-їзд, хоч він і гарна штука, розтряс мої кістки на саму воду. Надалі ми будемо на чистому повітрі.

— Ходімо до оселі жінки з Кулу, — сказав Кім і весело покрокував уперед з усіма своїми клунками. Уранці Сагаранпурський шлях стоїть чистий і осяяний сонцем. Хлопець згадав свої ранки у школі святого Ксав’є — і це довершило його і так безмежну втіху.

— Звідки цей несподіваний поквап? Мудрі люди не бігають, мов курчата на осонні. Ми подолали сотні й сотні косів, і дотепер я зміг заледве мить побути з тобою віч-на-віч. Як ти можеш слухати настанови, коли довкола тебе штовхається натовп? Як можу я міркувати про Шлях, коли мене заливає хвиля балаканини?

— Твій язик не коротшає з роками? — посміхнувся учень.

— Як і її потяг до чарів. Пригадую, коли я минулого разу розповідав про Колесо Життя, — тут Лама пошукав у пазусі найновішу копію, — її цікавили тільки демони, які нападають на дітей. Вона набуде заслуги, приймаючи нас... трішечки згодом... при-нагідненько... потиху, потиху. Тепер ми помандруємо вільно, йдучи за ланками Зв’язку Всіх Речей. Це надійний Пошук.

Отож вони рухалися потихеньку серед квітучих фруктових садів дорогою через Амінабад, Сагайґанґ, Акролу-на-Броді і малу Пхулесу, перед ними на півночі простиралися гори Сівалік, а за ними видніли сніги. Після довгого, солодкого сну під ясними зорями, Кім по-панськи ліниво проходив селом, мовчки виставляючи чашу для подаянь, але всупереч правилам його очі блукали небом від краю до краю. Потім він повертався, м’яко ступаючи по м’якенькій пилюці, до свого вчителя у затінок мангового дерева чи тоншу тінь білої дунської акації, щоб поїсти й попити у затишку. Пополудні, після розмов і невеликих переходів, вони спали, щоб зі свіжими силами зустріти світ, коли повітря стане прохолоднішим. Ніч заскочила їх за відкриттям нової території — села, яке вони перед тим три години вишукували серед родючих полів й детально обговорювали по дорозі.

Там вони розповідали свою історію — Кім дбав, аби його життєпис був щоразу іншим — і їх приймав, за звичаями гостинного Сходу, жрець або старійшина.

Коли тіні коротшали і Лама важче спирався на Кіма, наставав час розгорнути Колесо Життя, притиснути краї гладенькими камінцями і, вказуючи довгою соломинкою, витлумачувати коло за колом. Отут, нагорі, сиділи Боги — мрія з-поміж мрій. Там було наше небо і напівбоги, які верхи билися між гір. Отам — страждання звірів, душ, які сходять вгору і вниз сходинами, і ніхто не має їм заважати. Тут були пекла, гарячі й студені, і прихистки змордованих духів. Хай чела вивчає біди, викликані переїданням — здутий живіт і печію у нутрощах. Учень слухняно вивчав, схиляючи голову і водячи смаглявим пальцем слідом за указкою. Але коли вони діставалися світу людей, зайнятого і марного, розташованого просто над пеклами, його увага розсіювалася, адже поряд по дорозі котилося саме Колесо Життя, з їжею, питвом, комерцією, жениханнями і сварками — цілковито живе. Часто Лама брав за приклад ці живі картини, пропонуючи Кімові, який це робив і так залюбки, спостерігати, як плоть приймає тисячі й тисячі форм, прекрасних чи огидних на думку людей, але насправді позбавлених одного й іншого, і як нерозумний дух, раб Свині, Голуба та Змії, у пожаданні бетелю, нової пари волів, жіноцтва чи царської милості, мусить слідом за тілом проходити всі небеса і пекла, щоб повернутися знову туди, де був. Інколи жінка чи бідний чоловік, ставши свідками ритуалу — а це й був справжній ритуал — розгортання великого жовтого сувою, кидали жмуток квіток чи жменю каурі на краєчок. Цим горопашним вистачало того, що вони зустріли святого чоловіка, який можливо, згадає про них у своїх молитвах.

— Полікуй їх, якщо вони нездужають, — казав Лама, коли у Кіма прокидався спортивний інстинкт. — Зцілюй їх від лихоманки, але утримуйся від чарів. Пам’ятай, що спіткало магаратту.

— Отже, будь-яке діяння є злом? — відповідав Кім, лежачи під розлогим деревом на розвилці Дунської дороги і спостерігаючи, як мурашки повзають йому по руці.

— Утримуватися від дій — це добре, крім тих випадків, коли набуваєш заслуги.

— За Ворітьми Пізнання нас навчали, що сагибам не годиться утримуватися від дії. А я сагиб.

— Друже Усього Світу, — глянув Лама просто на Кіма, — Я, старий чоловік, тішуся видовищам, як малі діти. Для тих, хто іде Шляхом, немає ні чорних, ні білих, ні Гінду, ні Бготійялу. Усі ми — душі, що прагнуть звільнення. Нема різниці, що та твоя мудрість навчилася у сагибів, коли ми прийдемо до моєї Річки, то ти позбудешся своїх ілюзій разом зі мною. Гай-гай! Кістки мої ниють за тією Річкою, як вони нили у по-їзді, але дух мій перебуває понад кістками, в очікуванні. Пошук досягне мети!

— Я отримав свою відповідь? Чи можна поставити питання?

Лама велично схилив голову.

— Я їв твій хліб упродовж трьох років — ти ж зна’. Святий чоловіче, а звідки?..

— У Бготійялі багато того, що люди звуть багатством, — спокійно відповів Лама, — у моїх рідних краях я маю ілюзію пошани. Я прошу те, що мені потрібно, і не переймаюся звітами. Це заради мого монастиря. Ая! Ці чорні високі сидіння у монастирі і послушники сидять рівненько!

І він почав оповідати історії, малюючи пальцем у пилюці лінії — про детальні та розкішні ритуали у захищених від лавини соборах; про процесії і танці демонів; про перетворення монахів і монахинь на свиней; про священні міста, розташовані на висоті п’ятнадцять тисяч футів у повітрі; про інтриги між монастирями; про голоси серед гір і про загадковий міраж, що танцює по сухому снігу. Він говорив навіть про Лхасу і Далай-ламу, якого бачив і шанував.

Кожен цей довгий, чудовий день поставав бар’єром за спиною Кіма, відрізаючи його від його рідної раси і материнської мови. Він знову почав думати і бачити сни місцевою говіркою й автоматично повторював за Ламою всі обряди, що супроводжували їжу, питво і тому подібні речі. Душа старого дедалі дужче прагнула до монастиря так само, як його очі линули до гір. Річка його нітрохи не турбувала. Щоправда, час від часу він втуплював погляд у пучок трави чи хворостину, сподіваючись, як він казав, що земля розступиться і дасть їм благословення, проте був задоволений уже тим, що неквапно мандрує зі своїм учнем у подихах легенького вітерцю з Дуна. Це був не Цейлон, не Будда-Ґайя, не Бомбей, ні ті порослі травою руїни, на які він натрапив два роки тому. Він оповідав про ці місця, мов дослідник, позбавлений марнославства, як шукач у смиренних мандрах, як старий чоловік, мудрий і поміркований, що освітлює знання блискуючою інтуїцією. Мало-помалу, незв’язно, бо ж розповідав кожну історію принагідно, він переповів усі свої подорожі вздовж і впоперек Гінду, що аж Кім, який досі любив його безпричинно, тепер полюбив із п’ятдесяти поважних причин. Так вони втішалися високим блаженством, утримуючись, як велить закон, від лихих слів і жадоби, без переїдань і сну у пишних постелях, без багатих убрань. їхні шлунки вказували їм час, а люди приносили поживу, як каже приказка. Вони побували у селах Амінабада, Сагайґанґа, Акроли-на-Броді та в малій Пхулесі, де Кім благословив жінку без душі.

Але новини в Індії поширюються швидко, і дуже скоро вони зустріли серед урожайних полів старого сивовусого слугу, кощавого урію, навантаженого кошиком фруктів і коробкою кабульського винограду та позолочених апельсинів, який благав виявити честь своїм візитом його пані, враженій тим, що Лама так давно її не навідував.

— Тепер я пригадую, — казав Лама так, наче ця звістка була йому новиною, — вона доброчесна, але дуже говірка.

Кім сидів на краю коров’ячих ясел, розказуючи байки ковалевим дітям.

— Вона лише попросить про ще одного сина для своєї дочки. Я не забув її, — промовив він. — Дай їй набути заслуги. Пошли звісточку, що ми прийдемо.

Вони подолали одинадцять миль полями і за два дні опинилися на місці, де були приголомшені увагою, бо ж стара пані дотримувалася добрих звичаїв гостинності і привчала до них свого зятя, який був під каблуком у свого жіноцтва і купував спокій, позичаючи грошей у лихваря. Вік не ослабив ні її язика, ні пам’яті, тож сидячи за добропристойно забраним ґратками внутрішнім вікном, вона у присутності доброї дюжини слуг осипала Кіма такими компліментами, що слухачі-європейці збентежилися б до краю.

— Але ти такий самий безсоромний жебрацюга з парао, — верещала вона. — Я ж тя’ не забула. Умийтеся і призволяйтесь наїдками. Батько сина моєї дочки поїхав ненадовго. Тож ми, бідні жінки, сидимо німі й нездалі.

Як доказ, вона звернулася до усіх своїх родичів із промовою, яка лилася, аж доки принесли їжу та напої, а надвечір, димчастий вечір, який залив довколишні поля барвами міді і бірюзи, їй заманулося винести свої ноші до неохайного внутрішнього двору і сидіти там при світлі чадних смолоскипів, і там пащекувати, сидячи за нещільно зсунутими завісами.

— Якби святий чоловік прийшов сам, я би зустрічала його інакше. Але хіба можна бути занадто обачною з оцим вар’ятом?

— Магарані, — мовив Кім, як завжди звертаючись до неї повним титулом, — хіба ж то моя провина, що якийсь сагиб, поліцейський-сагиб, назвав магарані, чиє лице він...

— Тс-с-с! То було під час паломництва. Коли ми в дорозі... ти ж знаєш прислів’я.

— Назвав магарані Тією, хто Розбиває Серця і дарує Насолоду?

— Запам’ятати таке! Правда. Так він сказав. То було у часи розквіту моєї вроди, — вона заджерготіла, мов папуга коло грудки цукру. — А тепер розкажи мені про свої

походеньки та придибенції — тільки у межах пристойності. Скільки дівчат і чиї жінки виснули тобі на віях? Ви з Бенареса прийшли? Я би знову навідалася цьогоріч, але ж моя дочка... маємо лише двох синів. Пхайй! Оце все через тутешні рівнини. Натомість у Кулу чоловіки — слони. Але я хочу попрохати тебе, святий чоловіче, — а ти стань обіч, розбишако, — амулет від щонайлютіших вітрів і кольок, які допікають у пору доспівання манго старшому синові моєї дочки. Два роки тому ти дав мені могутній засіб.

— О, святий чоловіче! — сказав Кім, клекочучи від сміху з роздратованого обличчя Лами.

— Це правда. Я дав їй засіб проти вітрів.

— Проти зубів... зубів... зубів, — підхопила стара.

— Полікуй їх, якщо вони нездужають, — кепкуючи, процитував Кім, — але утримуйся від чарів. Пам’ятай, що спіткало магаратту.

— То було дві пори дощів тому, вона змучила мене постійними набриданнями, — Лама простогнав, мов той суддя праведний. — Отак воно і виходить — зауваж, мій чело, — що навіть ті, хто прагне дотримуватися Шляху, збиваються на манівці під впливом ледащих жінок. Коли дитина хворіла, вона три дні поспіль говорила зі мною.

— Арре! А з ким іще я мала би говорити? Мати хлопчика нічого не знала, а його батько — то було у холодні ночі — сказав: «Моліться богам!», перевернувся на другий бік і захропів!

— Я дав їй амулет. А що ще робити старому чоловікові?

— «Утримуватися від дій — це добре, крім тих випадків, коли набуваєш заслуги».

— Ох, чело, як і ти відцураєшся від мене, я залишуся сам-один.

— Принаймні, молочні зуби у нього легко прорізалися, — відказала стара, — але всі жерці однакові.

Кім суворо кахикнув. Хоч і юний, але він не схвалював її легковажності.

— Невчасно надокучаючи мудрецеві можна накликати лиха.

— У нас є майна, яка говорить людською мовою, — в’їдлива відповідь супроводжувалася добре знайомим Кімові постукуванням обнизаного коштовностями вказівного пальця. — Вона замешкала над конюшнями і точнісінько перейняла інтонації нашого домашнього жерця. Може, я замало шаную своїх гостей, але аби ви бачили, як він тицяв себе обома кулачками в животик, роздутий, наче стиглий гарбузик, і примовляв: «Отут болить!», то ви б мені пробачили. Я вже наполовину зважилася купити зілля у знахаря. Він його продає дешево, а сам від нього гладшає, наче бик Шиви. Хлопчик від ліків не відмовлявся, але я завагалася щодо дитини, бо колір склянок здався мені зловісним.

Під цей монолог Лама розтанув у темряві, рухаючись у напрямку приготованої для них кімнати.

— Схоже, ти його розсердила, — мовив Кім.

— Та ні. Він втомився, а я, як бабуся, захопилася і забула. (Ніхто, крім бабусь, не може доглядати дитину. Матері годяться тільки на те, щоб народжувати.) Завтра, коли він побачить, як виріс син моєї дочки, він напише амулет. І тоді ж зможе оцінити засоби нового знахаря.

— Хто цей знахар, магарані?

— Думаю, такий самий, як ти, але щонайпоміркованіший бенгалець із Дакки — знавець медицини. Він мене вилікував від важкості у шлунку якось дрібною пілюлею, від якої всередині наче диявол з ланця зірвався. Він тепер подорожує, продаючи ліки високої ціни. У нього навіть агліцькі папери є, де написано, як він допомагав чоловікам із розслабленими спинами і немічним жінкам. Він тут пробув чотири дні, але як почув, що ви йдете (по всьому світі знахарі й жерці — то наче тигри та змії), то він, думаю, десь заховався.

Поки вона переводила дух після такого залпу, старезний слуга, що сидів на межі освітленого кола, промурмотів:

— Цей дім — як та кошара для всіляких пройдисвітів і... жерців. Не давайте малому їсти стільки манго... Але хіба хто переконає бабусю?

Він шанобливо підвищив голос:

— Сагибо, знахар спить після обіду. Він у помешканні за голуб’ятнею.

Кім наїжачився, наче тер’єр у стійці. Збентежити і переговорити бенгальця, навченого у Калькутті, балакучого торговця ліками із Дакки — оце мала бути добра гра. Негоже, аби Ламу чи навіть і Кіма відсторонили через когось такого. Хлопець знав ці оголошення покрученою англійською, друковані на останніх сторінках місцевих газет. Хлопці зі школи святого Ксав’є часом приносили їх потайки і підсміювалися між собою: вдячні пацієнти перелічували свої недуги дуже простою та відвертою мовою. Урія, нітрохи не заперечуючи проти того, щоб улаштувати змагання між двома паразитами, прослизнув у бік голуб’ятні.

— Так, — мовив Кім зі стриманою зневагою. — їхній набір товарів — це підфарбована вода і величезна безсоромність. їхня здобич — розслаблені князьки і товстуни-бенгальці. А заробляють вони на дітях — ще не народжених.

Стара зареготала.

— Не будь заздрісним. Чаклунство краще, еге? Я цього ніколи не заперечувала. Дивися, якого доброго амулета написав мені святий сьогодні вранці.

— Тільки невігласи заперечують, — загудів із темряви глухий, низький голос, і якась постать наблизилася і присіла навпочіпки, — тільки невігласи заперечують цінність амулетів. Тільки невігласи заперечують цінність ліків.

— Пацюк знайшов шматочок куркуми і каже: «Я відкрию бакалію», — парирував Кім.

Битва вже спалахнула, і вони помітили, що стара завмерла від зосередження.

— Син жерця знає ім’я своєї няньки і трьох богів, а каже: «Слухайте мене, а то я вас проклену від імені трьох мільйонів Великих». — Вочевидь, цей невидимий мав дві-три стріли у сагайдаку. Він продовжив. — Я лише навчаю абетки. Всієї мудрості я навчився у сагибів.

— Сагиби ніколи не старіють. Вони танцюють і бавляться, наче малі діти, а самі вже дідусі. Міцна порода, — пропищав голос із паланкіна.

— Я маю також ліки, що розганяють кров у голові палким і гнівливим людям. Сенну, добре скомпоновану, коли місяць був у належному Домі. Маю жовтий порошок... арплану з Китаю, що омолоджує чоловіка і дивує його родину. Шафран із Кашміру і найкращий салеп із Кабула. Багато людей померли перш, ніж...

— Отут я щиро вірю, — встряв Кім.

— ...ніж вони дізналися про цінність моїх ліків. Своїм недужим я даю не чорнило, яким написано амулет, а гарячі й бурхливі ліки, які переходять на людину і воюють зі злом.

— І то дуже люто воюють, — зітхнула стара пані.

Голос затягнув довжезну історію нещасть і банкрутства, пересипану численними зверненнями до уряду.

— Якби не моя доля, котра всьому вадить, то я служив би урядові. Я здобув ступінь у славетній школі в Калькутті, де, можливо, буде навчатися і син цього дому.

— Таки буде навчатися. Якщо вишкребок нашого сусіда зміг за кілька років отримати П.М. [Перший у Мистецтві — вона вимовила англійське словосполучення, яке чула багато разів], то чом би й набагато розумнішим дітям, як той, якого я знаю, не здобути нагород у багатій Калькутті.

— Ніколи, — мовив голос, — я не бачив такої дитини! Він народився у сприятливий час і, якщо ті кольки на лихо не перейдуть у чорну холеру, яка може згубити його, мов голубочка, то йому судилося довге життя, якому можна позаздрити.

— Гай-май! — відповіла стара. — Розхвалювати дитину — на біду, а то я б тільки й слухала. Одначе заднє подвір’я у нас без охорони, а навіть у цьому м’якому повітрі люди бувають такими чоловіками й жінками, як то знаємо... Батько дитини зараз далеко, а я мушу бути човкедаром [сторожем] у своєму немолодому віці. Гайд! Гайд!

Піднімайте паланкін. Знахар із молодим жерцем нехай самі вирішують, що помічніше — чари чи ліки. Га! Негідники, принесіть тютюну гостям, а я... вирушу в обхід садиби!

Паланкін хутко погойдався геть у супроводі палахкотливих смолоскипів і зграї собак. Двадцять сіл довкола знали сагибу, її вади, її язик і її щедру доброчинність. Двадцять сіл дурили її за незапам’ятним звичаєм, але жодна людина за будь-які дари небес не додумалася б красти або грабувати на підвладній сагибі території. Тим не менше, вона з великою помпою здійснювала свої врочисті обходи, галас від яких було чутно на півдорозі до Массурі.

Кім пом’якшав, як належить авгурові. Знахар і далі сидів навпочіпки й однією ногою дружньо підсунув хлопцеві хукку, Кім смачно вдихнув тютюну. Слухачі чекали продовження їхніх професійних дебатів, а може, й дармових лікарняних порад заодно.

— Обговорювати медичні питання при невігласах — те ж саме, що вчити павича співати, — мовив знахар.

— Справжня ґречність, — відгукнувся Кім, — часто здається неувагою.

Варто зауважити, що ті фрази призначалися справити враження на публіку.

— Агов, у мене тут виразка на нозі, — загукав кухарчук, — гляньте на неї.

— Геть звідси! Забирайся! — відповів знахар. — Чи в цьому домі заведено набридати шанованим гостям? Стовпилися тут, як ті буйволи.

— Якщо сагиба дізнається... — почав Кім.

— Ай! Ай! Ходімте звідси. Вони для нашої хазяйки — наче їжа. Як у її шайтане-няти минуться кольки, то може, і нам, бідним, дозволять...

— Хазяйка годувала твою жінку, як ти у тюрмі сидів за борги. Хто тут проти неї говорить? — старий слуга люто підкрутив свої білі вуса при світлі місяця-молодика. — Я відповідаю за честь цього дому. Ідіть! — і він погнав своїх підлеглих поперед себе.

Знахар зашипів не розтискаючи губ:

— Як ся маєте, пане О’Гара? Я збіса радий вас бачити знову.

Кім стиснув чубук. Будь-де на битому шляху він би цьому, може, й не здивувався б, але тут, у цьому тихому затоні життя, він був не готовий зустріти Гарі-бабу. До того ж він був роздратований тим, що його обдурили.

— Аг-га! Я ж Вам казав у Лакнау — геэи^аш — я постану і Ви мене не впізнаєте. На скільки Ви тоді побилися об заклад, га?

Він ліниво жував пару кардамонових зернят, але дихав важко.

— Але навіщо ви сюди прийшли, бабуджі?

— А, ось питання, як казав Шекспір. Я прийшов привітати Вас із Вашою надзвичайно ефе-ективною операцією в Делі. Оа! Сказати Вам, що ми всі Вами пишаємося. Це було ду-уже акуратно і спритно зроблено. Наш спільний друг, він і мій давній

приятель. Він бував у збіса вузьких місцях. І ще в кількох побуває. Він мені розповів, а я переповів містерові Ларгану, і він був дуже втішений Вашими швидкими успіхами. Увесь департамент задоволений.

Кім уперше в житті насолоджувався почуттям чистої гордості (яке, поза тим, може бути і справдешньою пасткою) від визнання з боку департаменту і від визнання з боку рівного йому колеги, шанованого серед інших. Ніщо на землі не могло з цим зрівнятися. Але людина Сходу всередині Кіма волала про те, що бабу не їздять хтозна-куди просто так, заради компліментів.

— Розкажи свою історію, бабу, — владно мовив хлопець.

— Оа, то дрібниця. Про-сто я був у Сімлі, коли надійшла телеграма про те, що наш спільний друг казав, буцім заховав, і старий Крейтон... — тут він зиркнув на Кіма, як той сприйме таку зухвалість.

— Полковник-сагиб, — виправив хлопець зі школи святого Ксав’є.

— Так, звісно. Він побачив, що я без діла, і мені довелося їхати у Чітор і знайти того чортового листа. Я не люблю Південь — забагато треба їздити залізницею, але я отримав гарні кошти на дорогу. Га! Га! Я зустрів нашого знайомого у Делі по дорозі назад. Він сидить тих-хесенько зараз і вважає, що вбрання садгу йому саме до речі. Чудово, там я почув про те, що Ви зробили так добре, швидко, на хвилі миттєвої ситуації. Я сказав нашому спільному приятелеві, що Ви збіса влучили у яблучко, Юпітером присягаюся! Це було блискуче. Я прийшов сказати Вам про це.

— Умгу!

У канаві бавилися жаби, на небі виповзав місяць. Якийсь веселий слуга вийшов поговорити з ніччю і бив у барабан. Наступну фразу Кім промовив тутешньою говіркою.

— Як ти нас вистежив?

— Оа! Це дрібниця. Від нашого спільного приятеля я дізнався, що ви рушили до Сагаранпура. Тож я рушив слідом. Червоні Лами привертають увагу. Я купую собі аптечку, а я ж справді добрий лікар. Іду до Акроли-на-Броді і все про вас наслухаю — то там, то там побалакаю. Усі прості люди знають, що ви робите. Дізнаюся, коли гостинна стара пані вислала по вас дулі. Тут знають чимало спогадів про попередні візити старого Лами. Я знаю, що старі пані жити не можуть без ліків. Тож я став лікарем і... ви чули, що я казав? Думаю, це ду-уже добре. Слово даю, містере О’Гара, що люди знають про вас із Ламою на п’ятдесят миль довкола — прості люди. То я й прийшов. Не заперечуєте?

— Бабуджі, — мовив Кім, рвучко підводячи погляд на широке усміхнене лице, — я сагиб.

— Дорогий містере О’Гара...

— І я сподіваюся ввійти у Велику Гру.

— Наразі за субординацією Ви підпорядковані мені.

— То чого ж теревенити, як мавпа на дереві? Не буде чоловік їхати сюди з самої Сімли заради кількох солодких слів. Я не дитина. Говоріть на гінді і давайте доберемося до жовтка в яйці. Ви тут — але з десяти слів не сказали жодного правдивого. Нащо Ви тут? Відповідайте прямо.

— Європейці так лех-хко збивають людину з пантелику, містере О’Гара. Вам би час уже бути обізнанішим для свого віку

— То я ж і хочу знати, — сміючись, відповів Кім. — Якщо це частина Гри, я можу допомогти. Але що я можу зробити, якщо ви все крутите, як циган сонцем.

Гаррі-бабу сягнув по люльку і смоктав її доти, поки вона знову не заклекотіла.

— Тепер я говоритиму по-тутешньому. Сидіть тихо, містере О’Гара... Це стосується родоводу білого жеребця.

— Досі? Ту справу давно завершено.

— Велика Гра завершиться тоді, коли всі помруть. Не раніше. Дослухайте мене до кінця. П’ятеро князів готувалися зненацька розв’язати війну три роки тому, коли ви передали родовід білого жеребця від Магбуба Алі. Завдяки тій звістці наша армія виступила проти них раніше, ніж вони приготувалися.

— Ая — вісім тисяч чоловіків з гарматами. Я пам’ятаю ту ніч.

— Але війна не розпочалася. Така тактика уряду. Військо відкликали, коли уряд переконався, що князі злякалися, а годувати вояків на високих Перевалах недешево коштує. Гілас і Банар, раджі з гарматами, за певну суму погодилися охороняти Перевали від будь-яких зайд із півночі. Обоє ледь не присягалися в довічному страху й дружбі, — він, хихочучи, перескочив на англійську. — Звісно, я вам неофіційно повідомляю, містере О’Гара, тільки, щоб пояснити політичну ситуацію. Офіційно я утримуюся від критики будь-яких дій влади. Тепер розказую далі. Це влаштувало уряд, який хотів уникнути зайвих витрат і за домовлену суму рупій на місяць Гілас і Банар мали розпочати охорону Перевалів, як тільки урядові війська будуть відведені. Тоді — це було після нашої зустрічі, я тоді торгував чаєм у Ле — мене призначили військовим клерком-обліковцем. Коли війська відвели, я залишився, щоб розрахуватися з кулі, які прокладали нову дорогу в горах. Прокладання доріг було частиною урядової угоди з Гіласом і Банаром.

— І? Що далі?

— Як я казав, літо минуло, і там зробилося збіса холодно, — довірчо мовив Гарі-ба-бу. — Я щоночі боявся, що люди Банара переріжуть мені горлянку заради тої скриньки з монетами. Мої охоронці з місцевих сипаїв сміялися з мене! Юпітером присягаюся!

Я тоді так перелякався. Але то так-ке. Розказую далі... Я багато разів повідомляв, що ті двоє князів продалися Півночі, а Магбуб Алі, який перебував іще далі на Півночі, щедро це підтверджував. Нічого не змінилося. Тільки я собі ноги відморозив так, що аж один палець відпав. Я повідомив, що дороги, за які я плачу гроші копачам, будуються для чужинців і ворогів.

— Яких?

— Для росіян. Кулі відкрито сміялися з цього. Нарешті мене відкликали і я зміг усно розповісти все, що знав. Магбуб теж приїхав на Південь. Слухайте, чим усе закінчилося! Цього року після танення снігів на Перевалах з’явилися двоє чужинців, буцімто мисливці на диких кіз. Вони мають зброю, але й мають також вимірювальні ланцюги, нівеліри і компаси.

— Ого! Справа яснішає.

— Гілас і Банар їх люб’язно приймають. А ті дають великі обіцянки від імені царя і дарують подарунки. Вони ходять вгору-вниз долинами і приказують: «Отут місце для бруствера, отут побудуйте форт. Звідси ви можете тримати дорогу проти цілої армії». І це ж ті дороги, за які я платив рупіями щомісяця. Уряд знає, але нічого не робить. Троє інших князів, яким не платилося за охорону Перевалів, сповістили через гінця про віроломство Банара і Гіласа. А тепер дивіться, коли все лихо вже скоєне, коли ці троє чужинців із нівелірами й компасами переконали п’ятьох князів, що завтра-післязавтра величезна армія заполонить Перевали — горяни, вони всі бовдури — прийшов наказ мені, Гарі-бабу: «їхати на Північ і подивитися, що там роблять чужинці». Я кажу Крейтон-сагибу: «Це ж не судовий процес, що нам треба збирати докази, — Гарі смикнувся і знову перейшов на англійську. — Юпітером присягаюся, сказав я, якого бі-іса ви не віддасте напівофіційний наказ кільком бравим хлопцям, щоб їх отруїли, до прикладу? Це, дозвольте зауважити, ганебне недбальство з вашого боку». А полковник Крейтон посміявся з мене! Це все ваша клята англійська гордість. Ви думаєте, що ніхто не посміє влаштувати змову! Нісенітниця.

Кім повільно смоктав хукку, метким розумом намагаючись обміркувати справу, наскільки він її зрозумів.

— То ти підеш уперед слідами чужинців?

— Ні. На зустріч із ними. Вони приїздять у Сімлу, щоб вислати впольовані роги та копита для вичинки у Калькутту. Вони ж суто панове спортсмени-мисливці й уряд усіляко сприяє їм. Звісно, ми так завжди робимо. Це ж наша британська гордість.

— То чого ж їх боятися?

— Юпітером присягаюся, це не чорні люди. Звісно, з чорними людьми я можу робити все, що завгодно. А вони росіяни і геть безсовісні. Я... я не хочу мати з ними справу без свідків.

— Можуть те’ вбити?

— Оа! То пус-сте. Сподіваюся, я досить добрий спенсеріанець, щоб зустріти таку дрібничку, як смерть, котра, як ти знаєш, мені все одно судилася. Але... але вони можуть мене відлупцювати.

— Чому?

Гарі-бабу роздратовано клацнув пальцями.

— Звісно, я прилаштуюся до їхнього табору кимось позаштатним — може, перекладачем, або якимсь душевнохворим чи голодним, чи щось таке. А далі, думаю, буду вивідувати по крихті. Для мене це так само легко, як грати лікаря для старої пані. Лише-ень, лише-ень... бачите, містере О’Гара, я, на жаль, азіат, і це, в деякому відношенні, великий мінус. До того-ж я бенгалець, людина несмілива.

— Бог сотворив і бенгальця, і зайця — нема чого соромитися, — приказкою відповів Кім.

— Я думаю, в процесі еволюції все має свою першопричину, але факт залишається фактом у всьому своєму еиіЬопо. О, я жахливий боягуз! — пригадую, одного разу по дорозі до Лхаси мені збиралися відрубати голову. (До Лхаси я жодного разу так і не дістався). Я сидів і плакав, містере О’Гара, так боявся китайських тортур. Я не думаю, що ті двоє джентльменів мене катуватимуть, але я б хотів мати напохваті помічника-європейця, про всяк випадок.

Він кахикнув і виплюнув кардамонові зернята.

— Це абсолютно неофіці-ійне звернення, Ви можете відповісти «Ні, бабу». Але якщо Ви не маєте нагальних справ зі своїм старим, і якщо Ви зможете його розважити, а я — спокусити його уяву, то я б хотів, щоб Ви перебували зі мною у службових стосунках, аж поки я не знайду тих мисливців. Я отри-имав чудове враження про Вас після зустрічі з приятелем у Делі. І, звичайно, я згадаю Ваше ім’я у рапорті, коли справу буде вирішено. Це буде чудове перо до Вашого капелюха. Тому я прийшов насправді.

— Ф-фух! Кінець цієї казки, думаю, правдивий, а як стосовно зачину?

— Про п’ятьох князів? Оа! У ній куди більше правди, ніж Ви собі можете думати, — переконливо мовив бабу. — Ви ж підете, еге? Звідси я попрямую в Дун. Там та-акі зеленющі мальовничі луки. Далі піду до Масурі, до старої доброї Масурі Пагар, як кажуть леді та джентльмени. Потім через Рампур у Чіні. Вони можуть пройти тільки цим шляхом. Не люблю чекати на холоді, але доведеться зачекати там на них. Я хочу пройти з ними до Сімли. Бачите, один із них росіянин, а другий француз. Я чудово знаю французьку, маю друзів у Чандернагорі.

— Безумовно, він буде щасливий знову побачити Гори, — замислено мовив Кім. — Усі ці десять днів він майже тільки про них і говорив. Якщо ми підемо разом...

— Оа! У дорозі ми можемо прикидатися незнайомцями, якщо так схоче ваш Лама. Я йтиму всього за чотири-п’ять миль попереду. Гарі-бабу тупцятиме потихеньку, як стара баба. Це європейський каламбур, ха! ха! — а ви прийдете слідом. Часу доволі. Вони ж мають розпланувати карту, виміряти, позначити, авжеж. Я вирушу завтра, а Ви — через день, якщо хочете, ага? Обміркуйте собі до ранку. Юпітером присягаюся, ранок уже близько.

Він протяжно позіхнув і, не сказавши жодного слова бодай із ввічливості, вшився до себе спати. А Кім тоді спав мало і думки його роїлися мовою гінді.

— Не дарма Гру називають Великою! Я прослужив чотири дні кухарчуком у Кветті у жінки, в чийого чоловіка я вкрав книжку. І це була частина Великої Гри! Із Півдня — Бог знає, з якої далечини — прийшов магаратта, граючи у Велику Гру з ризиком для свого життя. Зараз я маю іти далі й далі на Північ, і теж грати у Велику Гру. Направду, вона бігає, наче ткацький човник, туди-сюди по всьому Гінду. І своєю участю в ній, і своєю радістю, — він усміхнувся у темряві, — я завдячую Ламі. А ще Магбубові Алі, а ще Крейтон-сагибу, але насамперед — Святому. Його таки правда: цей світ — великий і чудесний, а я у ньому — Кім... Кім... Кім... один — серед усього цього. Але мені досі цікаво побачити чужинців із їхніми нівелірами й ланцюжками.

— То чим закінчилися вчорашні балачки? — поцікавився Лама після молитви.

— Прийшов мандрівний торговець ліками — нахлібник сагиби. Я його знищив доказами і молитвами, довівши, що наші амулети могутніші, ніж його фарбована водичка.

— Йой, мої амулети! Та доброчесна жінка досі благає про ще один?

— І то наполегливо.

— Треба його написати, бо вона мене оглушить своїм лементом, — Лама пошукав за пазухою пенал.

— На рівнині, — мовив Кім, — завжди надто багато людей. У Горах, наскільки я розумію, їх менше.

— О, Гори! І сніги на вершинах. — Лама віддер невеличкий клаптик паперу, придатний для амулета. — Але що ти знаєш про Гори?

— Вони дуже близько, — Кім розчахнув двері і поглянув на довгі, умиротворенні обриси Гімалаїв, залиті вранішнім золотом сонця. — Я ніколи не ступав туди, окрім як у вбранні сагиба.

Лама тужливо вдихнув свіже повітря.

— Якщо ми підемо на Північ, — звернувся з питанням до світанкового сонця Кім, — чи не вдасться нам уникнути полуденної спеки, йдучи поміж підніжжями гір?.. Святий, амулет уже готовий?

— Я написав імена семи дурноверхих демонів, жоден із них не вартий і пилинки з ока. Отак нерозумні жінки збивають нас зі Шляху!

Гарі-бабу вийшов з-поза своєї голуб’ятні, з демонстративною ретельністю чистячи зуби. Повнотілий, з широкими крижами, бичачою шиєю і глибоким голосом, він був не схожий на боязкого. Кім ледь помітно подав йому знак, що справа рухається, куди слід, тож по завершенні ранкового туалету, Гарі-бабу прийшов барвистими словами засвідчити пошану Ламі. їли вони, звичайно, окремо, а після того стара, сяк-так прихована за віконною завісою, повернулася до своєї життєво важливої справи — кольок від зеленого манго у малюків. Лама у медицині знався тільки на зустрічних засобах. Він вірив, що послід вороного коня, змішаний із сіркою і загорнутий у зміїну шкіру, надійно допомагає від холери, але символіка цікавила його більше, ніж наука. Гарі-бабу приєднався до цих міркувань із чарівливою ввічливістю, так, що аж Лама назвав його ґречним лікарем. Гарі-бабу відповів на це, що він — лише некваліфікований дилетант у таїнстві, але принаймні — і він вдячний за це богам — він знає, що сидить у присутності майстра. Сам він учився у сагибів, які не рахують витрат, у розкішних залах Калькутти, але він завжди перший визнавав, що існує мудрість понад земною мудрістю — високе й доступне небагатьом знання про споглядання. Кім заздрісно спостерігав за ним. Гарі-бабу зник — з усіма своїми знаннями, скрадливий, експансивний, нервовий, і так само зник безсоромний торговець зіллям із минулої ночі. Залишився витончений, чемний і уважний, розважливий учений, що спізнав уже і досвід, і напасті, а тепер ловив мудрість із вуст Лами. Стара зізналася Кімові, що такі високі матерії — понад її розуміння. їй подобалися амулети, щедро написані чорнилом, яке можна було змити, випити воду — та й по всьому. Яка інакше користь від богів? Вона любила чоловіків і жінок, розказувала про них — князьки, яких вона знала колись; її минула юність і врода; набіги леопардів і дивовижі азіатського кохання; тягар оподаткування, непомірна орендна плата, поховальні церемонії, її зять (тут вона вдавалася до легко розгадуваних натяків), піклування про малечу і те, як у теперішні часи люди втратили пристойність. А Кім, що цікавився життям цього світу так само, як і та, що мала скоро його покинути, сидів навпочіпки, сховавши ноги під поли одежини, і ковтав її слова, тим часом як Лама одна за одною руйнував теорії лікування людського тіла, які висував перед ним Гарі-бабу.

Опівдні бабу підтягнув на поясі скриньку з ліками, узяв в одну руку лаковані черевики для урочистостей, у другу — барвисту парасольку у біло-синю смужку і подався на північ у Дун, де, за його словами, його потребували тамтешні місцеві князьки.

— Ми вирушимо ввечері, коли спаде спека, — сказав Лама. — Той лікар, обізнаний у медицині та поштивості, підтвердив мені, що люди на гірських схилах благочестиві, щедрі і потребують учителя. Дуже скоро — так казав знахар — ми вийдемо до свіжого повітря і запаху сосен.

— Ідете в гори? По дорозі до Кулу? О, тричі щасливі! — заверещала стара. — Якби на мені не висіли домашні справи, я б узяла паланкін... але то вже був би сором і репутація моя б репнула. Хо! Хо! Я знаю ту дорогу — кожен перехід на тій дорозі я знаю. Доброчинність ви там знайдете всюди — вродливим ніхто не відмовляє. Я накажу зладнати вам провізії. Чи може, вам послати слугу, щоб провів? Ні... То я хоч наготую вам доброї їжі.

— Що за жінка ця сагиба! — мовив білобородий урія, коли на кухні здійнявся галас. — Ніколи вона не забула жодного друга, ніколи не забула жодного ворога за всі ці роки. А які смакоти вона готує — ва! — він потер собі худий живіт.

Там була і випічка, і солодощі, і холодна дичина, розварена на шматочки з рисом і чорносливом — Кім мав тягти ношу доброго мула.

— Я тепер стара і безпомічна, — мовила вона, — ніхто мене не любить, ніхто не шанує — але мало хто може до мене дорівнятися, коли я прикличу богів і візьмуся до своїх казанків на кухні. Приходьте ще, о доброзичливці. Святий чоловіче і ти, учню, приходьте знову. Кімната для вас завжди готова і завжди вам тут раді... Наглядай за своїм учнем — щоб жінки геть відверто за ним не ганялися. Я знаю жінок із Кулу. Пильнуй, чело, а то він знову від тебе втече, лиш занюхає свої Гори... Гай-гай! Не нахиляй мішок із рисом... Благослови цю оселю, святий чоловіче, і прости твою нерозумну служку.

Вона втерла червоні старечі очі краєчком завіси і гортанно заквоктала.

— Жінки балакучі, — нарешті промовив Лама, — але це їхня жіноча недуга. Я дав їй амулет. Вона стоїть на Колесі і цілковито віддана видовищам цього життя, але тим не менш, чело, вона доброчесна, щира, гостинна, має велике і ревне серце. Хто скаже, що вона не набуває заслуги?

— Не я, святий чоловіче, — сказав Кім, поправляючи на плечах щедру провізію. — Подумки, позаду моїх очей, я намагався уявити собі жінку, цілковиту вільну від Колеса — без пожадань, без учинків, так, начебто монахиню.

— І що, бісеня? — Лама ледь уголос не засміявся.

— Я не можу такого уявити.

— І я не можу. Але у неї багато, багато мільйонів життів попереду. Можливо, в кожному з них вона набиратиметься потроху мудрості.

— А вона не забуде на цьому шляху, як тушкувати печеню з шафраном?

— Твої думки обсіли недостойні речі. Але вона вправна. Я почуваюся цілковито посвіжілим. Коли ми дійдемо до гірських схилів, я буду ще дужчим. Правий був знахар, коли казав мені цього ранку, що подих гірських снігів здуває з чоловіка двадцять років життя. Ми піднімемося в Гори, на висоту, туди, де шумлять снігові струмки верховіття дерев — ненадовго. Знахар сказав, що ми можемо у будь-який час повернутися в долину, де будемо лиш на краєчку цих чудових місць. Знахар сповнений знань, але він не пишається тим. Поки ти говорив із сагибою, я йому розповів про невелике запаморочення, яке відчуваю вночі на потилиці, і він сказав, що воно виникло через надмірну спеку і прохолодне повітря зцілить його. Трохи поміркувавши, я здивувався, як сам не подумав про такий простий засіб.

— Ти йому розказав про свій Пошук? — трохи ревниво поцікавився Кім. Він волів би власними розмовами впливати на Ламу, а не хитрощами Гарі-бабу.

— Аякже. Я розповів йому про свій сон і про те, як набув заслуги, посприявши твоєму навчанню мудрості.

— Ти йому казав, що я сагиб?

— А нащо? Я ж тобі казав багато разів, що ми — просто дві душі у пошуках визволення. Він сказав, і тут якраз до речі, що Річка Зцілення постане саме так, як мені снилося — якщо буде треба, вона вирине у мене з-під ніг. Бач, я знайшов Шлях, який звільнить мене від Колеса, то хіба мені треба перейматися шляхами між простих полів на землі, котрі суть ілюзія? Це не має сенсу. У мене є мої сни, які повторюються щоночі, у мене є джатака, і в мене є ти, Друже Усього Світу. У твоєму гороскопі було сказано — а я про це не забув — що Червоний Бик на зеленому полі приведе тебе до почесті. Хто, як не я, бачив, що здійснилося це пророцтво? Авжеж, я був інструментом тому. А ти мені знайдеш мою Річку і станеш інструментом навзаєм. Пошук досягне мети!

Він звернув своє жовте, як слонова кістка, лице, спокійне та незворушне, у напрямку Гір, які його вабили, і довга його тінь стелилася далеко вперед по дорожній пилюці.

Розділ 13

Хто прагне моря? — безмірний підйом і виснажливий скид —

трепет, затримка і поверт, коли враз виринає бушприт —

рівні пасатні вали, що ховають сапфір поміж збрижених брил —

і на рифи спрямований шквал, і на клівері грім з-під вітрил —

море дивує щораз, і щораз найнезмінніше з див:

море — разом — ярість і мир...

Саме так — не інак, саме так — не інак, прагнуть горяни гір!

(Море і гори)

«Хто йде до гір — той іде до своєї матері».

Вони перетнули хребет Сівалік і напівтропічний Дун, залишили позаду Масурі і прямували на північ вузькими гірськими дорогами. День за днем вони глибше проникали у скелясте громаддя, і день за днем Кім спостерігав, як до Лами повертається сила дужого чоловіка. Серед терас Дуна він спирався на хлопцеве плече, готовий будь-коли перепочити при дорозі. На початку підйому до Масурі, біля підніжжя, він підібрався, наче старий мисливець, побачивши добре знайомий берег, і замість того, щоб змучено похилитися, міцніше обгорнувся полами одягу, вдихнув обома легенями діамантового повітря і рушив так, як ходять лиш горяни. Кім, народжений і виплеканий на рівнині, зачудовано пітнів і хекав слідом.

— Це моя країна, — мовив Лама. — Порівняно з Сач-дзеном ці місця пласкіші, ніж рисове поле.

І рівними, сягнистими кроками розмірено йшов угору. Під час крутого спуску на три тисячі футів він далеко випередив Кіма, в якого боліла постійно відтягнута назад спина, а великий палець на нозі був майже перерізаний трав’яною зав’язкою сандалії. По плямистому затінку великих деодарових лісів, по дібровах, пухнастих і перистих від папороті, між беріз, падубів, рододендронів і сосен, вгору по голих гірських схилах, ковзких від випаленої сонцем трави, і назад до прохолоди лісів, аж поки дуби не поступалися місцем бамбуку і пальмам долин, Лама крокував розмірено і невтомно.

У сутінках, озираючись на залишені позаду високі гірські хребти і неясну лінію вузенької дороги, якою вони прийшли, він сягнистим гострим зором горянина окреслював переходи на завтра, або, затримавшись на перешийку якогось високого перевалу з краєвидом на Спіті або Кулу, жагуче простягав руки назустріч сніговим вершинам на обрії. На світанку вони спалахували червоним розмаєм на густо-синьому тлі, коли Кедарнатх і Бадрінатх — царі тих диких країв — приймали перші сонячні промені. Упродовж дня вони лежали під сонцем, мов розтоплене срібло, а надвечір знову вбирали свої коштовності. Спершу вони помірно дихали на мандрівників вітерцями, які так приємно відчути, сповзаючи по черговому кам’яному боці, але за кілька днів, на висоті дев’ять-десять тисяч футів, вітерці почали кусатися, тож Кім ласкаво дозволив горянам із одного села набути заслуги, подарувавши йому цупкий теплий плащ. Лама був дещо здивований, що хтось може заперечувати проти вітрів, які, мов гострим лезом, стинали роки з його пліч.

— Це всього лише нижня частина гір, чело. Ми не відчуємо холоду, доки не піднімемося у справжні Гори.

— Повітря і вода тут добрі, і люди досить благочестиві, але їжа дуже погана, — бурчав Кім, — і ми мчимо, як божевільні... або як англійці. Та ще й нічна холоднеча...

— Ну, може є трохи, але лише настільки, щоб старі кістки знову раділи сонечку. Ми не можемо весь час насолоджуватися м’якими постелями та розкішними наїдками.

— Ми б могли, принаймні, триматися дороги.

Кім, будучи мешканцем рівнин, волів би йти протоптаною дорогою, не ширшою шести футів, яка зміїлася поміж гір, але Лама, будучи мешканцем Тибету, не міг втриматися, щоб не йти навпрошки через скелі і по краю сипкої ріні. Як пояснював він своєму кульгавому учневі, чоловік, який виріс у горах, може прозирати дорогу навіть, коли частина схилу вкрита хмарами, які стали б на заваді чужинцеві, але спостережливій людині нітрохи не заважають. Отак вони, після кількох годин ходьби, яку в цивілізованих країнах назвали б дуже складним гірським маршрутом, здиралися на сідловину, краєчком обходили кілька проваль і котилися через ліс по схилу під кутом сорок п’ять градусів знову на дорогу. Уздовж їхнього шляху траплялися горянські села — хижки, зліплені з глини й землі, подекуди з грубо обтесаного сокирою дерева, ліпилися, мов ластів’ячі гнізда, по кручах; тулилися купками по пласких ділянках посеред схилу на три тисячі футів; бгалися по кутках між кручами, де збиралися і закручувалися воронками всі мандрівні пориви вітру; а коли деякі прагнули бути ближче до літніх пасовиськ, то мусили щулитися на перешийках, де взимку випадало до десяти футів снігу. І люди — жовтошкірі, засмальцьовані, в цупких одежинах, із короткими товстими ногами, схожі з лиця на ескімосів — вибігали гуртом і вклонялися. Мешканці рівнин — доброзичливі та люб’язні — зверталися до Лами як до святого з-поміж святих чоловіка. А горяни поклонялися йому як чоловікові, що накладає з усіма їхніми чортами. Вони сповідували геть перекручений буддизм, доповнений ушануванням природи, так само чудернацьким, як місцеві краєвиди, вигадливим, як тендітні насипні тераси їхніх полів; але вони визнавали неабияким авторитетом велику шапку, клацання зернят вервиці і рідкісні китайські тексти, а відтак шанували чоловіка, який володів тим усім.

— Ми бачили, як ти спускався по чорних грудях Юї, — сказав бета, пригощаючи їх увечері сиром, кислим молоком і твердим, мов камінь, хлібом. — Ми там нечасто ходимо, хіба як тільна корова заблукає влітку. Там зненацька в тихий день поміж скелями здіймається такий вітер, що може скинути людину додолу. Але хіба таким людям, як ви, демон із Юї може щось заподіяти!

Отоді Кім, у якого боліла кожна клітинка тіла, голова паморочилася від висоти, ноги були стерті, а пальці на ногах судомило, бо він ними хапався за найменші щілини, радів пройденому за день — як радіє учень школи Святого Ксав’є, вигравши забіг на чверть милі по рівнині, успіхові серед однолітків. Гори зігнали з потом жир від гі та цукру на його тілі; сухе повітря, яким він жадібно дихав на вершинах перевалів, розвинуло і зміцнило йому груди, а крутосхили вибудували нові тверді м’язи на литках і стегнах.

Вони часто міркували про Колесо Життя — а надто відтоді, як, за словами Лами, звільнилися від його видимих спокус. За винятком сірого орла, поміченого здалеку ведмедя, який добував собі личинок і коріння на схилі, і розлюченого плямистого леопарда, який трапився їм за поїданням кози на світанку у тихій долині, та ще яскравих пташок то там, то тут, вони були геть самі — наодинці з вітром і шелесткою сухою травою. Жінки з курних халуп, по дахах яких проходили спускаючись із гір мандрівники, були бридкі та брудні, дружини багатьох чоловіків, та ще й нездужали на зоб. Чоловіки — як не дроворуби, то землероби — були сумирні й неймовірно простодушні. Але щоб вони не потерпали від нестачі гідного спілкування, доля послала їм чемного лікаря з Дакки, який то наздоганяв, то обганяв, то знову наздоганяв їх по дорозі, розраховуючись за їжу мазями для вола та порадами, як відновити мир між чоловіком і дружиною. Схоже, він знав ці краї так само добре, як і місцеві говірки, й описав Ламі всі землі звідси аж до Ладака й Тибету. Він казав, що будь-якої миті вони можуть повернутися на рівнини. Позатим, для любителя гір дорога донизу може розважити. Те все говорилося не одним духом, а подеколи під час їхніх випадкових зустрічей на камінних токах, коли лікар, спекавшись своїх пацієнтів, курив, а Лама нюхав свій тютюн, поки Кім споглядав дрібних корівок, що паслися на дахах, або линув душею вслід за поглядом до глибоких синіх прогалин між зубцями гірських хребтів.

Траплялися у них і бесіди наодинці у темних лісах, де лікар збирав цілющі трави, а Кім як медик-початківець мусив його супроводжувати.

— Бачите, містере О’Гара, я не знаю, що в біса буду робити, коли знайду цих мисливців, але якщо Ви триматимете у полі зору мою парасольку, яка слугує чудовим штативом для топографічного знімання, я почуватимуся значно краще.

Кім продирався поглядом крізь густі кам’яні хащі скелястих вершин.

— Це не моя країна, знахарю. Я думаю, що легше знайти вошу у ведмежій шкурі.

— Оа, я знаюся на цьому. Гарі-бабу тупцятиме потихеньку, як стара баба. Вони нещодавно були у Ле. Кажуть, що прийшли з Каракорума, з усіма своїми головами, рогами і всім іншим. Я лиш-ше побоююся, що вони відіслали всі свої листи та компрометуючі речі з Ле на російську територію. Звичайно, вони підуть якомога далі на Схід — щоб показати, що вони ніколи не були у князівствах Заходу. Ви знаєте Гори? — він надряпав прутиком по землі. — Дивіться! Вони мали повернутися через Шринагар і Абатабад. От-то їхня найкоротша дорога вниз по річці через Банджі й Астор. Але вони накоїли лиха на Заході. Тож, — він продер риску зліва направо, — вони крокують, і крокують вони геть на Схід до Ле (а там так холодно!) і вниз через Інд до Ганле (я знаю цю дорогу), а потім униз, до Бушагра і долини Чіні. Це з’ясовується методом виключення або шляхом опитування місцевих мешканців, яких я так добре лікую. Наші друзяки тут довгенько бавилися і справили враження. Тож про них добре знають задалеко звідси. От побачите — я впіймаю їх десь у долині Чіні. Будь ласка, пильнуйте парасольку!

Вона вигойдувалася, як великий дзвіночок на вітрі, по долинах і гірських схилах, а в належний час Лама і Кім, керований компасом, наздоганяли десь надвечір лікаря, що торгував по дорозі мазями і присипками.

— Ми прийшли отією і тією дорогою, — недбало показував пальцем назад на гірські хребти Лама, а парасолько тим часом розсипався у компліментах.

У холодному місячному світлі вони йшли по снігу, Лама добродушно кпинив із Кіма, який брьохався по коліна в снігу, як бактрійський верблюд, із тих, вирощених серед снігів, волохатих, які інколи приходили до Кашмірського караван-сараю. Вони пробралися через пухкі сніги і притрушені порошею глинисті сланці та прибилися, рятуючись від бурі, до табору тибетців, які квапливо гнали донизу своїх дрібних овечок, нав’ючивши кожну мішком бури. Вони вийшли на порослі травою схили, місцями поплямовані снігом, і через ліс знову дісталися трави. Усі їхні марші ніяк не позначалися на Кедарнатху і Бадрінатху і лише через кілька днів подорожі Кім, зійшовши на яку-небудь купину, десять тисяч футів заввишки, міг бачити, як якийсь еполет чи ріг одного чи іншого гірського владики ледь-ледь змінив обриси.

Нарешті вони увійшли до відособленого світу — розпростертої на багато миль долини, де високі пагорби були складені з простих валунів і уламків гірських скель. Здавалося, що тут за час денного переходу вони просуваються уперед не більше, ніж спляча людина проходить «не своїми ногами» у нічному жахітті. Вони годинами тяжко обходили гору, щоб потойбіч з’ясувати, що це був усього лише крайній виступ на крайньому валу основної скелі! Округлий луг, коли вони дісталися туди, виявився величезним плато, яке збігало вниз у долину. Через три дні воно виявилося нечіткою заглибиною в землі, яка тягнулася на південь.

— Певно, тут живуть боги! — мовив Кім, пригнічений тишею і жаскими обрисами хмар, які розбігалися і танули після дощу. — Тут немає місця для людини.

— Дуже, дуже давно, — сказав Лама, неначе сам до себе, — Всевишнього спитали, чи вічний світ. Вседосконалий не відповів нічого... Коли я був на Цейлоні, мудрий шукач мені то підтвердив із книги, написаної мовою палі. Звісно, відтоді як ми знаємо Шлях Вивільнення, це питання не має сенсу, але — дивися і пізнавай ілюзію, чело! Ось — істинні Гори! Вони схожі на мої гори у Сач-дзені. Ще таких нам не траплялося!

Вгорі над ними, так само неймовірно високо, земля здіймалася ввись назустріч лінії снігів, де на сотні миль від сходу до заходу зупинялися останні берези, немов відрізані по чітко окресленій лінії. Нагорі лежали вічні сніги, незмінні від початку світу і мінливі у переливах сонця і хмар на небі. На них виднілися плями і прогалини там, де бурі й мандрівні вихори здіймали свої танці. Нижче під ними миля за милею стелилася синьо-зелена пелена лісів, а за лісами розсипалося терасами полів і крутосхилами пасовиськ село. Вони знали, що нижче села, де зараз гуркотіла і шаленіла гроза, з висоти дванадцять чи п’ятнадцять тисяч футів обривається бескид, униз до вогкої долини, де збираються докупи джерела — матері юної Сатладж.

Як завжди, Лама повів Кіма коров’ячими стежками й узбіччями віддалік основної дороги, по якій «боязкий чоловік» Гарі-бабу промчав за три дні перед тим через таку бурю, перед якою з чистим серцем поступилися б дев’ять із десяти англійців. Гарі не був зухом — звук зведеного курка примушував його мінятися на обличчі — але, за його словами, він був «доволі ефе-ективним загоничем» і недарма промацував усю долину дешевим біноклем. Позатим, білизна вицвілих на сонці наметів на тлі зелені помітна здалеку. Гарі-бабу побачив усе, що він хотів побачити, сидячи на кам’яному току в Зіглаурі, за двадцять миль навпрошки або сорок миль по дорозі — а саме: дві малі цятки, що одного дня були майже на лінії снігів, а наступного спустилися по схилу трохи нижче, десь на шість дюймів. Вимиті й готові до роботи, його товсті ноги були здатні долати дивовижні відстані, а відтак, поки Кім із Ламою відлежувалися в дірявій хижі, перечікуючи грозу, облесливий, мокрий і весь час усміхнений бенгалець торохтів чудовою англійською щонайпідлабузливіші фрази, намагаючись зазнайомитися з двома мокрими і змученими ревматизмом іноземцями. Обмірковуючи безліч карколомних схем, він прибув до їхнього табору вслід за грозою, яка саме розколола сусідню сосну, і так переконав дюжину чи дві сполоханих носіїв-кулі, що цей день несприятливий для подальшої подорожі, що вони одностайно поскидали свої речі й товклися на місці. То були підданці одного гірського раджі, який, за звичаєм, віддавав їх у найми, а собі забирав прибуток. На додачу до всіх їхніх бід, сагиби-чужинці погрожували їм гвинтівками. Більшість із них віддавна були знайомі зі зброєю та з сагибами: всі вони були мисливцями та провідниками з північних долин, вправні у полюванні на ведмедів і диких кіз, але з ними ніколи в житті ніхто так не поводився. Тож ліс прийняв їх у своє лоно і відмовлявся повертати, попри всі крики і погрози. Не було потреби вдавати божевільного — бабу вигадав інший спосіб, щоб його надійно прийняли. Він викрутив мокрий одяг, взувся у лаковані черевики, відкрив синьо-білу парасолю і, дженджуристою ходою, з серцем, що калатало в самісінькій горлянці, постав як «агент Його Королівської Високості раджі Рампура, джентльмени. Прошу, чим я можу бути вам корисним?»

Джентельмени втішилися. Один із вигляду був французом, а другий — росіянином, але обоє говорили англійською не набагато гірше, ніж бабу. Вони попрохали його про люб’язну допомогу. їхні місцеві слуги похворіли у Ле. А вони дуже квапилися до Сімли, щоб віддати мисливські трофеї на обробку раніше, ніж їх поїсть міль. У них є рекомендаційний лист (тут бабу вклонився по-східному) до всіх представників уряду. Ні, по дорозі вони не зустрічали більше жодних мисливців. Вони мандрують самостійно. Мають достатньо спорядження. Єдине тільки — хотіли би рухатися якомога швидше. На цьому бабу вистежив оком поміж дерев зіщуленого горянина і за три хвилин розмови та кілька срібних монет (серце Гарі кров’ю обливалося від такого марнотратства, та хіба ж ти зекономиш на державній службі) одинадцятеро кулі та троє носіїв з’явилися знову. Принаймні, бабу посвідчить, як їх гнобили.

— Мій величний повелитель, він почуватиметься дуже прикро, але ці люди — то лиш-ше прості люди і жахливо нетямущі. Якщо ваша честь по доброті душевній зглянуться і забудуть про цю прикрість, я буду дуже задоволений. Ось невдовзі дощ ущухне і ми тоді зможемо вирушити далі. То ви стріляли, еге? Чудова справа!

Він спритно перескакував від однієї кілти до іншої, буцімто поправляючи кожен кошичок конічної форми. Зазвичай жоден англієць не буде поводитися фамільярно з азіатом, але й не дозволить собі вдарити по зап’ястку люб’язного бабу, який ненароком, на жаль, перекинув кілту з червоною водонепроникною накривкою. З іншого боку, англієць ніколи не стане наполягати, щоби бабу випив, яким би він не був люб’язним, ані щоб розділив із ним трапезу. Іноземці зробили це все, і засипали бабу купою запитань — здебільшого стосовно жінок — на які Гарі відповідав весело і необдумано. Вони налили йому склянку білуватої рідини, схожої на джин, потім іще, тож невдовзі його серйозність пощезла. Він виявився добрячим зрадником і беззастережно лаяв уряд, який нав’язав йому освіту для білих, але не забезпечив його платнею, як у білої людини. Він белькотав історії про гноблення та кривду, аж доки сльози за гіркою долею вітчизни не покотилися йому по щоках. Тоді він похилитався, співаючи любовних пісень Нижнього Бенгалу, і гепнув під мокрим стовбуром дерева. Ще ніколи настільки невдалий продукт англійського панування в Індії не потрапляв так невдало до рук чужоземців.

— Вони всі на один копил, — сказав один мисливець іншому французькою мовою, — побачиш, як ми доберемося до самої Індії. Я б хотів навідатися до його раджі. Можна було б непогано слівце замовити. Імовірно, що він почув про нас і хотів у такий спосіб засвідчити свою повагу.

— У нас часу немає. Ми маємо дістатися Сімли якомога швидше, — відгукнувся його товариш, — Як на мене, то я б волів, аби наші звіти були відправлені з Гіласа чи бодай із Ле.

— Англійська пошта краща і безпечніша. Пам’ятайте, що ми маємо всі можливі сприяння — Богом присягаюся! — вони ж нам самі все забезпечили! Чи це така неймовірна дурість?

— Це пиха — пиха, яка заслуговує на покарання, і воно не забариться.

— Так! Битися зі своїм побратимом із континенту у цій Грі — це щось. У цьому є ризик, а ці люди... ба! Надто легко.

— Пиха — усе це пиха, друже мій.

«Яка в біса користь із того, Чандернагор так близько від Калькутти і взагалі, — думав Гарі, хроплячи з роззявленим ротом на сирому моху, — якщо не розумію їхньої французької? Вони так швидко говорять! Краще було б просто перерізати їхні бридотні горлянки».

Коли він знову постав перед ними, то тяжко мучився головним болем, каявся і багатослівно потерпав, чи не натворив на п’яну голову чого зайвого. Він любить Британський Уряд — джерело всіх почестей і процвітання, і його пан в Рампурі також дотримується такої думки. Тоді чужинці почали висміювати його і пригадувати йому попередні слова, аж поки крок за кроком, із виправдальними гримасами, улесливими посміхунками і безмежно лукавими поглядами, бідний бабу був розгромлений і змушений говорити правду. Коли Ларган почув цю історію, він голосно шкодував про те, що не був на місці упертих, неуважних кулі, які прикривали голови трав’яними килимками, чекаючи на погоду, поки дощ наливав калюжки у їхні сліди. Усі знайомі їм сагиби — чоловіки у грубому одязі, які з року в рік радо поверталися до улюблених байраків — мали слуг, і кухарів, і джур-вістових, найчастіше — горян. А ці сагиби подорожували без жодного почту. Отже, ці сагиби були бідні і нетямущі, бо жоден сагиб при здоровому глузді не буде слухати порад якогось бенгальця. А цей бенгалець, з’явившися нізвідки, дав їм грошей і примудрявся говорити їхньою мовою. Звичні до всеохопно поганого ставлення до себе з боку інших співвітчизників, вони підозрювали якусь пастку і мали намір утекти при нагоді.

Потім по свіжовмитому повітрі, наповненому пречудовими пахощами вогкої землі, бабу повів їх схилом униз — гордо крокуючи на чолі кулі та сумирно чапаючи позаду іноземців. Думок він мав при цьому багато і різних. Найдрібніша з них могла б вельми зацікавити його супутників. Однак він був приємним гідом, який за найменшої нагоди показував їм красу володінь свого пана. Він населив гори усіма звірами, яких іноземці хотіли б убити — тари, дикі гірські цапи, гвинторогі цапи маргари, ведмеді — і на пророка Єлисея вистачило би. Він обговорював ботаніку й етнологію з бездоганними неточностями, а його запас місцевих легенд — пам’ятайте, що він же був довіреним агентом князівства впродовж п’ятнадцяти років — був невичерпним.

— Цей хлопака, однозначно, оригінальний, — казав вищий із чужоземців. — Це наче страшний сон віденського туристичного агента.

— Він представляє in petto Індію у перехідному стані — жахливий покруч Сходу і Заходу, — відповів росіянин. — Ми єдині, хто може дати раду зі східними людьми.

— Він втратив одну батьківщину і не отримав іншої. Але він усім єством ненавидить завойовників. Минулої ночі він мені виповів... — вів далі співрозмовник.

Під смугастою парасолькою Гарі-бабу напружував вуха і мозок, щоб зрозуміти швидку французьку мову і пильно наглядав за кілтою, повною карт і документів. Вона була найбільша, з подвійною червоною водонепроникною накривкою. Він не хотів нічого красти. Він тільки бажав дізнатися, що саме потрібно поцупити, і, принагідно, як утекти, коли таки поцупить. Він дякував усім богам Гіндустану і Гербертові Спенсеру, що там було трохи цінного вкрасти.

На другий день дорога круто піднялася на трав’янистий схил понад лісом, і там у світлі призахідного сонця вони зустріли старого Ламу — мандрівники звали його бонзою — що сидів, схрестивши ноги, над таємничим зображенням, притиснутим по кутках камінцями, і розтлумачував його юнакові, вочевидь, неофіту, дивовижної, хоч і невмиваної, вроди. Смугаста парасолька була помічена ще на півдорозі до того місця, і Кім запропонував зупинитися і зачекати на нього.

— Га! — гукнув Гарі-бабу, винахідливий, як той Кіт у Чоботях. — Це видатний місцевий святенник. Імовірно, він підданець мого ясновельможного повелителя.

— Що він робить? Це дуже цікаво.

— Він витлумачує священне зображення. Повністю ручної роботи.

Двоє простоволосих чоловіків стояли, залиті промінням вечірнього сонця, низько схиленого до золотої трави. Похмурі кулі, зрадівши перепочинку, зупинилися і познімали речі.

— Гляньте! — вигукнув француз. — Це немов картина народження нової релігії — перший учитель і перший учень. Він буддист?

— Якогось спрощеного виду, — відповів інший, — у горах немає справжніх буддистів. Але подивіться, як спадають складки його одягу. Подивіться йому в очі — який гонор! Чому поряд із ними почуваєшся таким молодим народом? — промовець пристрасно рубонув по якійсь високій стебелині. — Ми досі ніде не залишили по собі сліду. Ніде! Оце мене бентежить, розумієте? — він похмуро зиркнув на умиротворенне обличчя і монументальний спокій усієї постави Лами.

— Майте терпіння. Ми разом залишимо тут свій слід — ми і ваш юний народ. Тим часом замалюйте його.

Бабу наблизився велично, але його спина виражала геть інше, ніж шаноблива мова і підморгування до Кіма.

— Святий чоловіче, це сагиби. Мої ліки зцілили одного з них від розладу шлунку, і тепер я іду до Сімли, щоб наглядати за його видужанням. Вони хочуть намалювати вас...

— Зцілювати недужих — завжди добре. Це Колесо Життя, — мовив Лама, — те саме, яке я тобі показував у хижі у Зіглаурі, поки йшов дощ.

— І вони хочуть почути, як ти його тлумачиш.

Очі Лами засяяли у передчутті нових слухачів.

— Пояснювати Вседосконалий Шлях — це добре. Вони розуміють мову гінді так, як її розумів Зберігач Священних Зображень?

— Може, трішки розуміють.

Унаслідок цієї бесіди, Лама, безпосередній, наче захоплена новою грою дитина, закинув голову і розпочав на ввесь голос вступну промову наставника віри перед початком власне проповіді. Чужинці слухали, посхилявшись на альпенштоки. Кім, скромно присівши навпочіпки, дивився на червоний відблиск призахідного сонця на їхніх обличчях і переплетіння їхніх довгих тіней. Вони були вбрані у неанглійські рейтузи й обперезані чудернацькими пасками, і віддалено нагадали йому картинки з однієї книжки у бібліотеці школи святого Ксав’є — вона називалася «Пригоди молодого натураліста у Мексиці». Так, вони були дуже схожі на дивовижного П. Семікраста з тієї історії, й анітрохи не схожими на «геть безсовісних людей», описаних Гарі-бабу. Німі темнолиці кулі благоговійно поприпадали до землі десь за двадцять чи тридцять ярдів обіч, а бабу стояв з виглядом щасливого власника, і поли його тонкого вбрання лопотіли на вітрі, мов прапорці.

— Це ті люди, — прошепотів Гарі, поки ритуал ішов своїм чином, а двоє білих стежили очима за рухом травинки від Пекла до Небес і назад, — усі їхні книжки знаходяться у великій кілті з червоною накривкою: книжки, звіти і карти, я навіть бачив князівського листа, написаного чи то Банаром, чи то Гіласом. Вони найдужче її охороняють. Вони нічого не висилали з Гіласа чи Ле. Це точно.

— Хто з ними?

— Тільки наймити-кулі. У них немає слуг. Вони такі потайні, що самі готують собі їжу.

— Що я маю робити?

— Чекати і дивитися. Як тільки зі мною щось трапиться, ти знаєш, де шукати папери.

— Краще би їм потрапити до рук Магбуба Алі, ніж якогось бенгальця, — зневажливо кинув Кім.

— Багато є способів дістатися до милої, крім як падати зі стіни.

— Дивіться, ось Пекло для скупих і жадібних. З одного боку від нього — Жадоба, а з іншого — Втома, — Лама захопився своєю справою, а один із чужинців малював його при скороминущому вечірньому світлі.

— Годі, — зрештою безцеремонно мовив чоловік. — Я його не розумію, але хочу це зображення. Він кращий художник, ніж я. Запитай, чи він не продасть роботу.

— Він каже: «Ні, сар», — відповів бабу. Лама, звісно ж, мав намір розлучатися зі своїм священним малюнком заради простого подорожнього не більший, аніж будь-який єпископ має намір нести священні чаші свого собору в ломбард. По всьому Тибету було повнісінько дешевих копій малюнка Колеса, але Лама був митцем, і до того ж заможним настоятелем свого монастиря.

— Можливо, через три дні, або чотири, або десять, якщо я відчую, що сагиб — шукач і має гарне розуміння, я сам намалюю йому копію. Але ця використовується для посвячення новаків. Розкажи йому, знахарю.

— Він хоче її зараз — за гроші.

Лама повільно похитав головою і почав згортати Колесо. Росіянин зі свого боку бачив усього лише нечистого старого, що торгувався за брудний шматок паперу. Він дістав жменю рупій і напівжартома хапнув згорток, який розірвався в руках у Лами.

Серед кулі прокотився тихий нажаханий шепіт — дехто з них походив із долини Спіті і вважав себе добрим буддистом. Ображений Лама випростався і сягнув рукою по залізний важкий пенал — зброю жерців, а бабу засмикався від муки.

— А тепер бачите, бачите, чому я хотів свідків. Це дуже безсовісні люди. О, сар, сар! Ви не можете бити святого!

— Чело! Він осквернив Святе Писання!

Але запізно. Перш, ніж Кім устиг завадити, росіянин ударив старого в обличчя. Наступної миті нападник покотився донизу по схилу разом із Кімом, який вхопив його за горлянку. Удар розбудив усіх невідомих ірландських демонів у крові хлопця, а несподіване падіння ворога довершило справу. Напівоглушений Лама упав навколішки, кулі з речами дременули на гору так, як мешканці рівнин бігають по долині. Вони побачили несказанне кощунство і тепер мусили вшитися з того місця, перш ніж боги й демони гір почнуть мститися. Француз, вхопивши револьвер, підбіг до Лами із наміром узяти його в заручники замість свого компаньйона. Злива гострих камінців — горяни кидають дуже влучно — відігнала його, і кулі з Ао-Чанга захопив Ламу з собою навтьоки. Усе відбулося зненацька, як настає раптова гірська ніч.

— Вони забрали речі та зброю, — волав француз, навсліпачки стріляючи у темряву.

— Нічого, сар! Нічого! Не стріляйте. Я йду на поміч, — і Гарі, скотившись по схилу, налетів усім тілом на задоволеного і здивованого Кіма, який переможно товк головою об камінь майже неживого ворога.

— Вертайся до кулі, — прошепотів бабу хлопцеві на вухо, — речі у них. Папери у кілті з червоним верхом, але проглянь усюди. Забери їхні папери, особливо мураслу [князівський лист]. Іди! Той другий іде сюди!

Кім рвонув нагору. Обіч нього дзенькнула об камінь револьверна куля, і він припав до землі, як куріпка.

— Якщо ви будете стріляти, — крикнув Гарі, — то вони спустяться і знищать нас. Я врятував джентльмена, сар! Це вкра-ай небезпечно.

— Юпітером присягаюся, — Кім напружено думав англійською, — це збіса вузьке місце, але думаю, що це самооборона. — Він сягнув рукою за пазуху по дарунок і невпевнено — адже за винятком кількох пробних пострілів у Біканірській пустелі він ніколи не користувався маленьким револьвером — натиснув на курок.

— А що я казав, сар? — здавалося, що бабу плаче. — Спускайтеся сюди і поможіть воскресити. Ми всі в біді, кажу я вам.

Постріли вщухли. Почулися кроки і спотикання, а Кім із шипінням подерся в темряві на гору, мов той кіт... чи як тубілець.

— Вони тебе поранили, чело? — гукнув згори Лама.

— Ні. А тебе? — хлопець пірнув у гущавину низеньких ялиць.

— Я цілий. Повертайся. Ми підемо з цими людьми до Шемлега-під-Снігом.

— Але не раніше, ніж вчинимо правосуддя, — пролунав чийсь голос. — Я дістав рушниці сагибів — усі чотири. Ходімо вниз.

— Він ударив святого чоловіка — ми це бачили! Наша худоба перестане плодитися, наші жінки перестануть народжувати! Сніги на нас обваляться, коли прийдемо додому... І це поверх усіх наших утисків!

Ялицевий гайок наповнився галасом кулі — охоплених панікою і в своєму переляку здатних на все. Чоловік із Ао-Чанга нетерпляче клацав затвором рушниці і збирався йти донизу.

— Завжди трохи, святий чоловіче, — вони не могли зайти далеко. Зачекай, поки я повернуся, — мовив він.

— Ось той, хто постраждав, — сказав Лама, підносячи руку до брови.

— От саме тому, — пролунало у відповідь.

— Якщо потерпілий знехтує образою — ваші руки чисті. Понад те, ви набудете заслуги слухняністю.

— Зачекай, і ми разом підемо в Шемлег, — наполягав чоловік.

Лама завагався — всього лише на мить, рівно на стільки, скільки потрібно, щоб покласти патрон у магазин. Тоді він піднявся на рівні ноги і торкнувся пальцем плеча співрозмовника.

— Ти чув? Я кажу, що не має бути вбивства — я, колишній настоятель обителі Сач-дзен. Хіба ж ти хочеш переродитися щуром, або змією з піддашшя, чи червом у нутрощах наймерзеннішого звіра? Хіба ти таке хочеш?

Чоловік з Ао-Чанга упав навколішки, бо голос Лами гудів, наче тибетський обрядовий гонг.

— Ай! Ай! — заволав чоловік зі Спіті. — Не проклинай нас... не проклинай його. Святий чоловіче, то він просто такий запопадливий!.. Кинь ту рушницю, дурню!

— Гнів за гнів! Зло за зло! Убивства не буде. Хай ті, хто б’ють служителів віри, потраплять у рабство від власних учинків. Священне Колесо — справедливе і досконале, воно не відхиляється ані на волос! Вони переродяться ще багато разів — у муках! — Лама тяжко похилив голову і сперся на Кімове плече.

— Я наблизився до страшного зла, чело, — прошепотів він у мертвій тиші, що запала під соснами. — Я відчув спокусу випустити ту кулю, у Тибеті їх спіткала би тяжка і повільна смерть... Він ударив мене по обличчю... тіло моє ударив... — Лама, важко дихаючи, осів на землю, і Кім чув, як гупало і завмирало його натруджене серце.

— Вони до смерті його забили? — спитав чоловік з Ао-Чанга, поки решта стояли мовчки.

Кім у смертельному страхові опустився навколішки біля тіла.

— Ні, — пристрасно вигукнув він, — це лише слабкість! — тут він згадав, що він — білий і може скористатися табірним спорядженням білих людей. — Відкрийте кілти! У сагибів мають бути ліки.

— Ого! Я знаю ці ліки, — зі сміхом мовив чоловік з Ао-Чангу. — Як би я пропрацював п’ять років провідником у сагибів, не знаючи цих ліків. Я їх теж куштував. Тримай!

Він зняв із себе флягу з дешевим віскі, яке продають мандрівникам у Ле, і вправно залив трішки Ламі поміж зубів.

— Я так робив, коли Янклінг-сагиб звихнув собі ногу за Астором. Ага! Я вже по-заглядав по їхніх кошиках, але ми справедливо поділимося в Шемлегу. Дай йому ще трохи. Це добрі ліки. Чуєш — серце зараз краще б’ється! Поклади його голову долі і трохи розітри цим груди. Якби він трішечки зачекав, поки я поквитаюся з сагибами — нічого б цього не сталося. Але сагиби можуть нас тут загнати. Тоді їх можна буде застрелити з їхніх рушниць, еге ж?

— Думаю, один уже своє отримав, — крізь зуби мовив Кім, — я його вдарив у пах, коли ми котилися по схилу. От, якби убив!

— Добре бути хоробрим тому, хто не живе у Рампурі, — мовив один із тих, чия хижка стояла неподалік від обшарпаного палацу раджі. — Якщо поміж сагибами про нас піде погана слава, то нас більше ніхто не винайме провідниками.

— О, та ж це не англезі-сагиби, не такі веселуни, як Фостам-сагиб чи Янклінг-сагиб. Вони чужаки — вони не говорять мовою англезі, як сагиби.

Наразі Лама закашлявся і сів, намацуючи зернята вервиці.

— Убивства не буде, — промурмотів він, — Колесо справедливе! Зло за зло...

— Нє, святий чоловіче. Ми всі тут, — чоловік із Ао-Чанга несміливо погладив Ламі ногу. — Без твого наказу ніхто нікого не вб’є. Перепочинь трохи. Ми тут зробимо невеликий табір, а потім, як зійде місяць, підемо до Шемлезі-під-Снігом.

— Після побиття, — повчально мовив чоловік зі Спіті, — найкраще поспати.

— Мені так наче справді трохи паморочиться і щемить на потилиці. Дай мені лягти головою тобі на коліна, чело. Я старий чоловік, але не вільний від пристрастей... Нам слід думати про Причину Всіх Речей.

— Дайте йому ковдру. Нам не можна розводити багаття, щоб сагиби не побачили.

— Краще забиратися до Шемлега. Ніхто нас не переслідуватиме у Шемлезі, — то казав нервовий мешканець Рампура.

— Я був провідником у Фастума-сагиба, і я провідник Янклінга-сагиба. Я б і зараз був би його провідником, якби не цей клятий бігар [повинність]. Нехай двоє людей з рушницями сторожують унизу, щоб сагиби не наробили нових дурниць. Я не залишу святого чоловіка.

Вони сіли неподалік від Лами і, трохи поприслухавшись навкруги, пустили по колу хукку, в якої за водозбірник правила стара пляшка з-під вакси «Дей енд Мартін». Червоний вогник вуглинки на пляшці, переходячи з рук і руки, освітлював розкосі примружені очі, високі китайські вилиці і волячі шиї, які ховалися у бганках темного грубого одягу на плечах. Вони були схожі на кобольдів із якоїсь чарівної копальні — на гірських гномів, що зібралися на таємну нараду. А поки вони говорили, голоси снігових потоків довкола них стихали один за одним, бо нічний мороз заглушав і сковував ручаї.

— Як він постав проти нас! — захоплено мовив чоловік зі Спіті. — Я пам’ятаю одного старого гірського цапа, біля Ладака (сім років тому Дюпон-сагиб по ньому стріляв, але промазав), який стояв точнісінько так само. Дюпон-сагиб був добрим провідником.

— Не таким добрим, як Янклінг-сагиб, — чоловік із Ао-Чанга потягнув віскі з пляшки і передав далі. — Тепер слухайте мене, якщо тільки ніхто не думає, що знає більше.

Виклик ніхто не прийняв.

— Ми підемо до Шемлега, як тільки зійде місяць. А там чесно поділимо між собою речі. Мене задовольнить ота новенька рушничка і набої до неї.

— А хіба ведмеді лиш коло те’ бешкетують? — спитав його сусіда, смокчучи люльку.

— Ні, але мускусні залози тепер коштують по шість рупій за штуку, а твої жінки матимуть полотно з наметів і трохи кухонного начиння. Ми то все поділимо у Шемлезі до світанку. А тоді ми всі розійдемося, пам’ятаючи, що ніхто з нас ніколи не бачив і не мав справи з цими сагибами, бо ж вони можуть сказати, що ми покрали їхнє добро.

— Для тебе воно-то добре, а що раджа скаже?

— А хто йому розповість? Оці сагиби, які по-нашому не говорять, чи той бабу, який нам дав грошей задля якихось своїх справ? Чи то він проти нас військо приведе? А які докази залишаться? Все, що нам не потрібне, ми викинемо у Шемлезький смітник, куди ще нога людська не ступала.

— А хто цього літа в Шемлегу? — те сільце складалося з трьох чи то чотирьох хижок серед пасовищ.

— Шемлезька жінка. Як ми знаємо, вона не любить сагибів. Інших можна задобрити дрібними подарунками, тут вистачить нам усім. — Він поплескав по напханому боці найближчого кошика.

— Але... але...

— Я сказав, що вони не справжні сагиби. Усі їхні шкури й голови куплені на базарі в Ле. Я впізнав тавро. Я вам показував на минулому переході.

— Правда. Вони купили всі ті шкури й голови. Деякі вже навіть міль побила.

Це був влучний аргумент, а чоловік з Ао-Чанга знав своїх товаришів.

— Якщо трапиться найгірше з найгіршого, я скажу Янклінгу-сагибові, він чоловік веселий, посміється з того. Ми не чинимо зла нікому з тих сагибів, яких знаємо. А ці б’ють жерців. І нас поналякували. Ми втекли! Хто ж зна, де ми погубили речі? Чи ти дума’ш, Янклінг-сагиб дозволить поліції з долини нишпорити по горах, псуючи йому полювання? Дуже далеко від Сімли до Чіні, а ще далі від Шемлега до дна Шемлезь-кого смітника.

— Нехай так, але я понесу велику кілту. Корзина з червоною накривкою, яку сагиби особисто пакували щоранку.

— У тому-то й справа, — спритно мовив чоловік із Шемлега, — що ці сагиби якісь не при ділі. Хто колись чув, щоб Фастум-сагиб, чи Янклінг-сагиб, чи навіть маленький Піль-сагиб, який ночами сидів, щоб підстрелити серао, — я кажу, хто коли чув, щоб ці сагиби приїздили в гори без кухаря з рівнин, без власного носія і... і без усього того хвоста свавільних гнобителів із доброю платнею? Як вони можуть завдати нам клопоту? Що то за кілта?

— Нічого, просто повна писаних слів — книжки, папери, що вони писали, якесь дивне причандалля, наче для обрядів.

— Шемлезький смітник усе те прийме.

— Правда! Але що як ми тим образимо сагибівських богів?! Я не хочу таке робити з писаними словами. І їхні мідні ідоли мені не до шмиги. Для простого горянина це не здобич.

— Старий чоловік іще спить. Тс-с! Питаємо його челу.

І чоловік з Ао-Чанга обновився ковточком із пляшки, пишаючись своїм головуванням.

— У нас тут, — прошепотів він, — є кілта, а речі в ній нам не знайомі.

— Мені знайомі, — обережно мовив Кім.

Лама глибоко дихав у спокійному, легкому сні, а Кім розмірковував над останніми словами Гарі. Як гравець у Велику Гру, він був схильний благоговіти перед бабу.

— Кілта з червоною накривкою повна дивовижних речей, не слід дурням її чіпати, — обережно сказав він.

— Я казав, я казав, — вигукнув носій того кошика, — Дума’ш вона нас видаст’?

— Ні, якщо віддасте її мені. Я зніму чари. Інакше вона завдасть великого лиха.

— Жрець завжди візьме своє, — віскі додало нахабства чоловікові з Ао-Чанга.

— Мені байдуже, — відповів Кім із винахідливістю синів своєї батьківщини, — поділіть між собою і побачите, що вийде!

— Ні. Я лиш пожартував. Керуй. Тут нам усім вистачить із головою. На світанку ми вирушимо своєю дорогою до Шемлега.

Вони лаштували і перелаштовували свої нехитрі плани ще добру годину, а доти Кім тремтів від холоду й гордості. Смішний бік ситуації лоскотав йому й ірландську, і східну частини душі. Ось були емісари грізної Північної Країни, дуже ймовірно, такі ж важливі у своїх краях, як Магбуб або полковник Крейтон, а тут — зненацька вскочили в отаку безпомічність. Один із них — Кім це знав особисто — деякий час кульгатиме. Вони наобіцяли князям. І лежать поночі десь унизу — без карт, без їжі, без наметів, без рушниць і без провідника, за винятком хіба що бабу. І цей провал їхньої Великої Гри (Кімові було цікаво, кому вони мали звітуватися), ця панічна гонитва посеред ночі — усе відбулося не завдяки кмітливості бабу чи Кімовим вигадкам, але просто, чудово і неминуче, як перехоплення Магбубових друзів-факірів молодим запопадливим поліцейським в Амбалі.

— Отак вони і є — без нічого, але ж і холодно, клянуся Юпітером! Я тут з усіма їхніми речами. О, вони, певно, злі! Співчуваю Гарі-бабу.

Кім міг і не витрачати своє співчуття, адже бабу в ту мить, хоч і страждав тяжко тілом, але душею здіймався до неба на радощах. На милю нижче по схилу, край соснового лісу двоє чоловіків, одного з яких час від часу сильно нудило, навперебій звинувачували одне одного і лаяли останніми словами бабу, який прикидався збожеволілим від жаху. Вони вимагали від нього план дій. Він пояснив, що їм пощастило залишитися живими; що їхні носії, якщо тільки не переслідують господарів, то неминуче порозбігалися; що раджа, його пан, за дев’яносто миль звідси і не лише не дасть їм грошей і провідників до Сімли, але напевне посадить у в’язницю, як почує, що вони побили жерця. Він детально роз’яснював їм про цей гріх і його наслідки, аж доки слухачі не зажадали змінити тему. Єдина їхня надія на порятунок, говорив він, полягає у тому, щоб непомітно прослизати від села до села, аж поки не дістануться до цивілізації, і в сотий раз обливаючись слізьми він питав у високих зірок, навіщо сагиби «побили святого чоловіка».

Десять кроків віддаляли Гарі від шурхітливої пітьми, де ніхто б його не дістав, а прихисток і їжу він би знайшов у найближчому селі, де легкі на розмову лікарі трапляються рідко. Але він радше терпів холод, біль у животі, і принагідні копняки у товаристві своїх вельможних винаймачів. І сумно сопів, скублившись під стовбуром дерева.

— А ви подумали, — палко запитав уцілілий чоловік, — яке з нас буде видовище, поки ми будемо мандрувати по горах серед отаких аборигенів?

Гарі-бабу мало про що інше думав упродовж кількох попередніх годин, але це зауваження стосувалося не його.

— Куди нам мандрувати! Я ледь іду! — простогнав той, що став жертвою Кіма.

— Може, той святий чоловік по доброті свого серця змилується, сар, інакше...

— Я собі пообіцяв, що залюбки розряджу револьвер у спину тому молодому бонзі при нашій наступній зустрічі, — не по-християнськи пролунало у відповідь.

— Револьвери! Помста! Бонзам! — Гарі дужче припав до землі. Знову починалася війна. — А ви не подумали про наші втрати? Речі! Речі! — мовець аж пританцьовував по траві. — Усе, що ми везли! Усе, що здобули! Наша здобич! Вісім місяців роботи! Ви знаєте, що це значить? «Ми єдині, хто може дати раду зі східними людьми!» О, добре ж ви втнули.

Вони сперечалися різними мовами, а Гарі посміювався. Кім був із кілтами, а в кіл-тах лежали вісім місяців добрячої дипломатії. Не було жодної змоги сконтактувати з хлопцем, але на нього можна покластися. Щодо решти справи, то Гарі збирався так облаштувати цю гірську подорож, щоб Гілас, і Банар, і всі мешканці на чотириста миль гірського шляху переказували казки на ціле покоління. Людей, що не можуть впоратися зі своїми носіями, не надто шанують у горах, а горяни мають вельми дошкульне почуття гумору.

«Навіть якби я це все сам влаштував, — думав Гарі, — то би краще не вийшло, і, Юпітером присягаюся, думаю про все тепер — так це ж я влаштував. І як швидко я впорався! Я це придумав, якраз коли по схилу біг! їхня вихватка була випадковою, але лиш-ше я міг спрацювати з цим — ах! — поза тим, це таки варто було зробити. Лиш подумати, яке моральне враження це справило на цих неосві-чених людей! Жодних угод, жодних паперів, жодних письмових документів — і я вже перекладаю для них. Як ми з полковником посміємося! Хотів би я мати і їхні папери теж, але неможливо перебувати у двох точках простору водночас. Ц-це аксіоматично».

Розділ 14

«Брат мій, — нам Кабір казав, —

Міді молиться й камінню.

Та в його молитві взнав

Вічний трен свого моління.

Бог був обраний не ним,

Всі ж молитви — об однім.»

(Молитва)

Коли зійшов місяць, обережні носії вирушили в дорогу. Лама посвіжів після сну та спирту, і йому було досить лише спиратися на Кімове плече, щоб мовчки іти далі сягнистими кроками. Приблизно годину вони йшли по присипаній глиною траві, а потім звернули за виступ вікопомної скелі і піднялися в нові місця, звідки долину Чіні не було й видно. Величезне віялоподібне пасовище сягало аж до самісіньких снігів. Біля його підніжжя був рівний майданчик, може, з півакра завбільшки, на якому стояли кілька земляних і дерев’яних хижок. Позаду них — за горянським звичаєм, хатки стояли на самісінькому краю — земля обривалася у прірву на дві тисячі футів углиб, то був Шемлезький смітник, дна якого ніколи не торкалася людська нога.

Чоловіки і не думали ділити здобич, поки не побачили, що Лама має ліжко у найкращій тутешній кімнаті, а Кім, за мусульманським звичаєм, обмиває йому ноги.

— Ми передамо вам їжу, — сказав чоловік з Ао-Чанга, — і кілту з червоним верхом. Так чи інакше, до світанку тут не має залишитися жодного свідка. А якщо якісь речі з кілти вам не знадобляться... глянь отуди!

Він показав у вікно — там відкривався простір, залитий місячним сяєвом, що відбивалося від снігу — і викинув туди порожню пляшку з-під віскі.

— Не варто дослухатися до звуку падіння. Там кінець світу, — сказав він і вийшов. Лама визирнув в інше вікно, тримаючись за підвіконня, і його очі спалахнули двома жовтими опалами. З гігантської безодні, відкритої перед ним, тягнулися до місячного світла білі зубці. Решта було схоже на міжзоряну пітьму.

— Оце, — повільно мовив він, — точнісінько, як мої Гори. — Отут має жити людина — понад усім світом, відокремлена від насолод, обмірковуючи великі питання.

— Ага, якщо має челу, щоб готував йому чай, підкладав згорнену ковдру під голову і відганяв корів із телятами.

Димна лампа глипала у ніші, але місячне сяйво перемагало її; напівзігнутий над чашками і торбою з їжею, Кім рухався у змішаному світлі, немов високий привид.

— Ая! Але ж досі, хоча кров моя вгамувалася, у голові ще гуде і стукає, а на потилиці наче зашморг затягнули.

— Це не дивно. Удар був сильний. Хай тому, хто це зробив....

— Але без моїх пристрастей лиха б не сталося.

— Якого лиха? Ти врятував сагибів від смерті, на яку вони сто разів заслужили.

— Ти не досить добре затямив цей урок, чело, — Лама вмостився відпочивати на згорнутій ковдрі, поки Кім заходився коло звичних вечірніх справ. — Удар був лише тінню іншої тіні. Зло саме по собі — як швидко втомлюються мої ноги цими днями! — зустрілося зі злом у мені, з гнівом, люттю і бажанням поквитатися зі злом. Це ввійшло у мою кров, розбурхало мені шлунок й оглушило мої вуха... — Лама узяв із Кімових рук гарячу чашку і, дотримуючись церемонії, випив пекучого чорного чаю. — Якби я був вільним від пристрастей, злий удар завдав би лиха тільки тілу: рана чи синець — це все ілюзія. Але мій розум не був абстрагований, і виник порив дозволити людям зі Спіті вбити тих. У боротьбі з цим пожаданням мою душу розривали і шматували тисячі ударів. Аж поки не прочитав Блаженства (він мав на увазі буддистські заповіді блаженства), я не міг заспокоїтися. Але зло пустило в мені коріння від тієї миті недбалості й аж до кінця. Колесо справедливе і не відхиляється ні на волосину! Вивчи цей урок, чело!

— Це для мене зависоко, — промурмотів Кім. — Я досі весь тремчу. Я радий, що прибив того чоловіка.

— Я це відчув, коли спав у тебе на колінах у лісі внизу. Це тривожило мене уві сні — зло у твоїй душі поєднувалося з моїм. Хоча, з іншого боку — він витяг верви-цю, — я набув заслуги, порятувавши два життя — тих людей, які завдали мені шкоди. Тепер я маю збагнути цей Зв’язок Усіх Речей. Човен душі моєї розгойданий.

— Спи і набирайся сил. Це наймудріше.

— Я медитуватиму. У цьому є потреба більша, ніж ти усвідомлюєш.

Година за годиною, аж до світанку, поки місячне світло блідло на високих шпилях, і те, що оперізувало пітьмою схили дальніх гір, поставало ніжним зеленим лісом, Лама незмигно дивився на стіну. Час від часу він зітхав. За зачиненими дверима, до яких підходила збентежена худоба, шукаючи звичного стійла, мешканці Шемлега і носії захопилися поділом здобичі та бенкетом. Чоловік із Ао-Чанга ними керував, а відтоді, як вони відкрили сагибські консерви і дізналися, як то смачно, йому ніхто не насмілювався кидати виклик. Шемлезький смітник поглинув бляшанки.

Коли Кім, за всю ніч надивившись поганих снів, вийшов у ранкову прохолоду почистити зуби, світлошкіра жінка у головному уборі, прикрашеному бірюзою, відвела його вбік.

— Усі решта пішли. Вони залишили тобі цю кілту, як і обіцяли. Я не люблю сагибів, але навзамін напиши нам амулет. Ми б не хотіли, щоб маленький Шемлег набув поганої слави через цей... випадок. Я Шемлезька жінка, — вона оглянула його сміливими ясними очима, так несхоже на потайні погляди жінок-горянок.

— Безумовно. Але це треба робити потай.

Вона підняла важку кілту легко, наче іграшку, і закинула її до своєї хижі.

— Вийди і зачини двері на засув! І нехай тут ніхто не ходить поблизу, поки я не закінчу, — сказав Кім.

— Але після всього — ми зможемо поговорити?

Кім нахилив кілту і на підлогу висипався цілий каскад топографічних інструментів, книжок, щоденників, листів, карт і чудернацьки напахченої місцевої кореспонденції. На самісінькому дні була вишита сумка з запечатаним, позолоченим і розмальованим документом, як то князі посилають одне одному. Кім затамував подих від захвату й оцінив ситуацію очима сагибів.

«Книжок я не хочу. До того ж, це логарифми, думаю, для топографії. Листів я не розумію, але полковник Крейтон зможе. Треба зберегти усі. Карти — вони малюють карти краще, ніж я — звичайно. Усі місцеві листи — ого! — особливо мураслу. — Він понюхав вишиту торбинку. — Це, певно, від Гіласа чи Банара, а Гарі-бабу казав правду. Юпітером присягаюся! Гарний улов. Якби Гарі знав... А решту — геть за вікно». Він торкнувся пальцем замацаної поверхні чудового призматичного компаса і блискучого вершечка теодоліта. Але, зрештою, сагибам не дуже добре красти, а ці речі згодом можуть стати незручним доказом. Він відібрав окремо кожен рукописний клаптик, кожну карту і місцеві листи. Вони утворили пухкий стос. Три книжки з замками на палітурках і п’ять потертих записників він відклав убік.

«Листи і мураслу доведеться носити на собі за поясом під одягом, а рукописні книжки покладу у торбу з їжею. Вона буде дуже важка. Ні. Не думаю, що там було щось іще. А якщо і було, то носії викинули у кад, так що все гаразд. — ну, то й ви летіть слідом». Він напакував кілту всім, що вважав за потрібне викинути, і поклав на підвіконня. На тисячу футів нижче лежав довгий, лінивий і круглястий клапоть туману, якого ще не торкнулося вранішнє сонце. Ще на тисячу футів під ним ріс столітній сосновий ліс. Коли вітер розгортав хмару туману, Кімові було видно його зелені верхівки, схожі на мох.

— Ні! Не думаю, що хтось там тебе шукатиме!

Падаючи, кошик обертався і вивергав уміст. Теодоліт налетів на виступ стрімчака, вибухнув і розлетівся на друзки, книжки, чорнильниці, коробочки з фарбами, компаси і лінійки кілька секунд були схожими на рій бджіл. А потім зникли, і хоча Кім, наполовину вихилившись за вікно, нашорошував свої молоді вуха, з безодні не долетіло жодного звуку.

«За п’ятсот... за тисячу рупій такого не купиш, — сумно подумав він, — це було дуж-же марнотратно, але мені дісталося все інше їхнє добро, — сподіваюся, все, що вони зробили. А тепер, як у біса, я маю повідомити Гарі-бабу і що, в біса, мені робити? І мій старий хворіє. Листи треба обгорнути клейонкою. Це треба зробити насамперед, а то вони просякнуть потом... І я сам-один!» — Він охайно спакував листи у згорток, обгинаючи кутики твердої, липкої церати — мандрівне життя зробило його методичним, як старий мисливець, в усьому, що стосується дороги. Потім із подвійними пересторогами він спакував книжки на дно торби з їжею.

Жінка легенько постукала у двері.

— Але ти не зробив амулета, — роззираючись сказала вона.

— Немає потреби, — відповів Кім, геть випустивши з уваги необхідність дещо обговорити. Жінка непоштиво розсміялася з його збентеження.

— Тобі — немає. Тобі й оком змигнути не варто, а вже закляття накладене. Але подумай про нас, бідолашних людей, що буде з нами, як ти підеш? Минулої ночі вони надто напилися, щоб слухати жінку. Ти не п’яний?

— Я жрець, — Кім опанував себе, а що жінка була нітрохи не потворна, вирішив за краще поводитися, як йому належить.

— Я попереджала їх, що сагиби розсердяться, вчинять допит і донесуть раджі. А ще з ними бабу. У писак довгі язики.

— То це вся твоя гризота? — план уже визрів повністю у Кімовій голові, тож хлопець чарівно посміхнувся.

— Не вся, — відповіла жінка, простягаючи жорстку смагляву руку, вкриту срібними прикрасами з бірюзою.

— Це я миттю залагоджу, — швидко мовив він, — бабу це той самий знахар (ти ж чула про нього?), який подорожував горами біля Зіглаура, я його знаю.

— Він викаже за винагороду. Сагиби не вміють відрізнити одного горянина від іншого, але бабу має очі на чоловіків... і на жінок.

— Передай йому звістку від мене.

— Немає нічого, що я б не зробила для тебе.

Кім спокійно прийняв комплімент, як то роблять чоловіки у краях, де жінки мають звичай залицятися, видер аркуш із записника, і запатентованим незмивним олівцем награмузляв великими літерами шікаста — почерком, яким погані хлопчаки пишуть лайку по стінах: «Я маю все, що вони написали: їхні зображення місцевості і багато листів. Особливо мураслу. Скажи мені, що робити. Я у Шемлегу-під-Снігом. Старий хворий».

— Віднеси це йому. Це йому відразу закриє рота. Він не міг відійти далеко.

— Звісно, що ні. Вони досі у лісі за тим стрімчаком. Наші діти бігали туди подивитися, як розвидніло, і гукнули нам, як вони рушили з місця.

На обличчі Кіма відбився подив, але з краю овечого пасовища пролунав крик, схожий на крик шуліки. Дитинча, що пасло худобу, підхопило голос брата чи то сестри з дальнього краю схилу, що височів на долиною Чіні.

— Мої чоловіки теж у лісі, збирають дрова.

Вона дістала з-за пазухи жменю горіхів, акуратно розгризла один і почала їсти. Кім удав, ніби нічого не розуміє.

— Ти що, не знаєш значення горіхів, жерцю? — грайливо мовила вона і подала йому половинки шкаралупи.

— Добре придумано, — він хутенько запхав між ними шматочок паперу. Маєш крихту воску, щоб їх зліпити докупи з листом?

Жінка глибоко зітхнула, і Кім пом’якшав.

— Платять після того, як буде зроблено справу. Віднеси це бабу і скажи, що його надіслав син талісмана.

— Ая! Правда! Правда! Наслав чаклун, схожий на сагиба.

— Ні, син талісмана, і запитай, чи буде відповідь.

— А як він до мене буде чіплятися? Я боюся.

Кім зареготав.

— Не маю сумніву, що він дуже втомлений і голодний. Гори вихолоджують лю-басиків. Гай, моя... — йому крутилося на язиці сказати «мати», але він обрав варіант «сестри», — сестро, ти жінка мудра й кмітлива. Дотепер усі мешканці села вже знають, що сталося з сагибами, еге ж?

— Правда. Новини долетіли до Зіглаура опівночі, а на завтра знатимуть у Котгарі. В обох селищах люди налякані й сердиті.

— Нема потреби. Скажи селам годувати сагибів і проводжати їх із миром. Маємо дати їм піти тихенько подалі від наших долин. Украсти — це одне, а вбити — то інше. Бабу це зрозуміє і не буде потім скаржитися. Поквапся. Я маю доглядати за вчителем, коли він прокинеться.

— Хай так і буде. Після справи — так ти казав? — прийде і плата. Я Шемлезька жінка, мною раджа керує. Я не проста виношувачка дітей. Шемлег твій: копита, роги, шкури, молоко і масло. Бери або залиш.

Вона рішуче рушила вгору по схилу до вершини, назустріч ранковому сонцю, що сходило за півтори тисячі кроків над ними, срібні прикраси подзенькували на її широких грудях. Тим часом, заклеюючи гострі краї церати воском, Кім думав місцевою мовою.

— Як може чоловік іти своїм Шляхом у Великій Грі, якщо до нього постійно чіпляються жінки? Ота дівчина в Акролі-біля-Броду, потім кухарчукова жінка, там, за голуб’ятнею, — це не рахуючи решти, а тепер іще ця! Коли я був дитиною, то це ще було сяк-так, але тепер я чоловік, а вони не поважають мене, як чоловіка. Горіхи, авжеж! Хо! Хо! А в Долині це мигдаль!

Він пішов по селі збирати данину, але не з чашею для пожертв, як на рівнині, а так, неначе принц. Літнє населення Шемлега складало усього три родини — четверо жінок із вісьмома чи дев’ятьма чоловіками. Усі вони понаїдалися від пуза м’ясних консервів і ще накуштувалися всіляких напоїв — від настоянки хініну з нашатирем до білої горілки, вони ж бо отримали свою частку здобичі учора вночі. Охайні континентальні намети давно порізали і поділили, вряди-годи на очі траплялися патентовані алюмінієві каструлі.

Але місцеві вирішили, що присутність Лами — найкращий захист від усіх наслідків, і без тіні каяття пригощали Кіма усім щонайкращим, навіть напували чангом — ячмінним пивом, привезеним аж із Ладака. Потім вони вигрівалися на сонці, звісивши ноги над бездонною прірвою, теревенячи, сміючись і покурюючи. Вони оцінювали Індію та уряд виключно із власного досвіду спілкування з мандрівними сагибами, які ви-наймали їх або їхніх друзів за провідників. Кім слухав розповіді про невдалі постріли по гірських цапах, серао чи гвинторогих маргарах, зроблені сагибами, які вже двадцять років лежали в могилах, але кожна деталь у розповіді висвітлювалася так, як висвітлюється кожна гілочка дерева на верхів’ї при спалаху блискавки. Вони розказували йому про свої недуги, і, що важливіше — про недуги їхньої дрібної, чіпконогої худібки; про подорожі до далекого Котгара, де живуть дивні місіонери, і ще далі аж до дивовижної Сімли, де вулиці неначе сріблом вимощені і де будь-хто, зауваж, може найнятися на роботу до сагибів, які їздять у двоколісних бричках і тринцяють гроші. Наразі Лама, поважний і відсторонений, важким кроком приєднався до балакунів під навісами і вони широко розступилися, звільняючи йому місце. Розріджене повітря освіжило його, і він сидів на краю провалля з найшановнішими мешканцями і, коли розмова стихала, кидав камінчики у порожнечу. За тридцять миль навпрошки лежав наступний гірський хребет, пошрамований, порізаний і розритий, зі щетинистими плямами лісів, кожна з яких займала денний перехід по напівтемній гущавині. За селом гора Шемлег закривала весь обрій із півдня. Місце, де вони сиділи, було схоже на ластів’яче гніздо під піддашшям даху світу.

Час від часу Лама простягав руку і за тихими підказками оточуючих описував дорогу до Спіті і на північ через Паранглу.

— Далі, там, де гори стають густішими, лежить Де-Чен (він мав на увазі Хан-Ле) — великий монастир. Його збудував Таг-Стан-Рас-Чен і про нього ходить така легенда...

Потім він розповів її — таке фантастичне нагромадження переказів про чаклунство і чудеса, що шемлезці аж подих затамували. Трохи повернувшись на захід, він вказував на зелені гори Кулу, і вишукував під льодовиками Кайланг. — Он звідти я прийшов давним-давно. Я прийшов із Ле через Баралачі.

— Так, так, ми знаємо ті краї, — говорили мандрівні мешканці Шемлега.

— І я спав дві ночі з жерцями Кайлангу. Це гори моєї втіхи! Тіні, благословенні понад усіма тінями! Тут очі мої відкрилися на цей світ, тут очі мої відкрилися назустріч світові, тут я знайшов просвітлення, і тут я, підперезавши стегна свої правдою, вирушив у Пошук. Із Гір я прийшов — із високих Гір і сильних вітрів. О, справедливе Колесо!

Він славословив усе детально: і величні льодовики, і голі скелі, і нагромаджені морени, і вигладжені сланці, й сухі плато, потаємні солоні озера, вікопомні ліси і плодючі, напоєні водоспадами долини — одне за одним, як благословляє помираючий свою родину; а Кім чудувався з Ламиної пристрасності.

— Так... так. Ніде нема такого місця, як наші Гори, — погоджувалися мешканці Шемлега. І вони чудувалися, як можуть люди жити у жахливих спекотних долинах, де бігає худоба здоровенна, як слони, непридатна для оранки по гірських схилах; де, як вони чули, села межують одне з одним по кількасот миль; де люди крадуть гуртом, а чого не взяли злодії, те достеменно відбирає поліція.

Тож отак вони згаяли час аж до обіду, і нарешті спустилася з боку пасовиська Кімова вістова, дихаючи так само легко, як тоді, коли вона вирушала.

— Я посилав знахареві звістку, — пояснив Кім, поки вона віталася з іншими.

— Він приєднався до ідолопоклонників? Ні, я пригадую, він вилікував одного з них. Він набув заслуги, хоча зцілений використав свою силу на лихо. Справедливе Колесо! То як там знахар?

— Я боявся, що ти побитий, і... і я знав, що він мудрий чоловік, — сказав Кім.

Він витяг зі заліпленого воском горіха і прочитав англійською на звороті своєї записки: «Ваше послання отримано. Не можу наразі залишити це товариство, але доведу їх до Сімли. Потім сподіваюся до вас приєднатися. Незручно супроводжувати таких сердитих джентльменів. Повертайтеся тією самою дорогою, я наздожену. Вельми задоволений кореспонденцією, яка виправдала мої передбачення». Святий чоловіче, він каже, що втече від ідолопоклонників і повернеться до нас. То ми трохи зачекаємо у Шемлезі?

Лама довго і ніжно дивився на гори і похитав головою.

— Так не має бути, чело. Кістки мої жадають цього, але цього не буде. Я бачив Зв’язок Усіх Речей.

— Чому? Коли гори день при дні повертають тобі сили? Пригадай, якими слабкими і примученими ми були в долині.

— Я став сильним, щоб робити лихо і забувати. Забіяка і розбишака — от ким я став у горах, — говорив старий, а Кім ледь стримував усмішку. — Справедливе і досконале Колесо не відхиляється ні на волосину. Коли я був простою людиною — багато років тому — я здійснив паломництво до Гуру Ч’вана між тополь (він вказав у напрямку Бутану), де лежить священний Кінь.

— Тихо, всі тихо! — вишикувалися в рядочок слухати шемлезці. — Він розказує про Джем-Лін-Нін-К’ора, Коня-Що-Може-Оббігти-Довкола-Світу-За-День.

— Я говорю тільки до мого чела, — мовив Лама з м’яким докором, і слухачі розпорошилися, наче паморозь на південному боці даху вранці. — У ті дні я не шукав істини, а лише бесід про учення. Усе ілюзія! Я пив пиво і їв хліб у Гуру Ч’вані. Наступного дня мені сказав один монах: «Ми йдемо вниз у долину битися з монастирем Сангор Гаток, щоб з’ясувати (зауваж, як жадоба пов’язана з гнівом!), чий настоятель буде керувати в долині і скористатися молитвами, які вони друкують у Сангор Га-току». Я пішов, і ми билися цілий день.

— Але як, святий чоловіче?

— Своїми довгими пеналами, я міг би показати... Я кажу, ми билися попід тополями, усі разом — і настоятелі, й монахи, і хтось мені розбив лоба до кістки. Глянь! — Він відсунув назад шапку і показав зморшкуватий сріблястий рубець. — Справделиве і досконале Колесо! Учора цей шрам засвербів і через п’ятдесят років я згадав, як це сталося, й обличчя того, хто це зробив. А слідом сталося те, що ти бачив — сутичка і глупство. Справедливе Колесо! Удар ідолопоклонника влучив у шрам. Душа у мені здригнулася: душа моя потемніла, і човен душі моєї загойдався на хвилях ілюзій. Аж доки не опинився у Шемлезі, я не міг медитувати над Зв’язком Усіх Речей, чи простежити ріст пагонів зла. Усю довгу ніч я намагався.

— Але, святий чоловіче, ти не винен у жодному злі. Нехай я буду твоєю жертвою!

Кім так щиро засмутився скорботою старого, що йому мимохіть вирвалася фраза Магбуба Алі.

— На світанку, — Лама вів далі ще серйозніше, клацаючи зернятами вервиці, яку мав завше напоготові, у паузах між реченнями, — прийшло просвітлення. Я тут... Я стара людина... народжена в горах, у горах виплекана, ніколи більше не побуду серед моїх Гір. Три роки я подорожував Гіндом, але — чи може бути земля сильніша за Матір-Землю? Звідти моє нерозумне тіло прагнуло до Гір і гірських снігів. Я казав, і це правда, що пошук мій досягне мети. Тож у будинку жінки з Кулу я вирішив іти в гори і сам себе переконав. Немає знахаревої вини у тому. Він, керуючись бажанням, віщував мені одужання у горах. Вони дали мені сили робити зло і забути про пошук. Я втішався життям і життєвими жадобами. Я шукав крутосхилів, щоб здиратися на них. Я зумисно їх розшукував. Я мірявся силою мого тіла, яке є зло, з високими Горами, я брав тебе на кпини, коли ти задихався під Джамнотрі. Я підсміювався, коли ти відступив перед снігами на перевалі.

— І яке з того лихо? Я боявся. Це було справедливо. Я не горянин, і я любив тебе за твою нову силу.

— Пригадую, не раз, — він сумно підпер щоку рукою, — я шукав похвали, твоєї і знахаревої, лиш за те, що мої ноги зміцніли. Лихо йшло за лихом, аж поки чаша не переповнилася. Справедливе Колесо! Увесь Гінд три роки всіляко пошановував мене. Від Джерела Мудрості в Домі Чудес до — він усміхнувся — малої дитини, яка гралася біля великої гармати. А чому?

— Бо ми тебе любимо. Просто у тебе ще гарячка від удару. Я сам досі тривожний і розбурханий.

— Ні! Це тому, що я ішов Шляхом — налагоджений, немов сі-нен [цимбали], до намірів Закону. Я відхилився від його велінь. Музика урвалася — і прийшла покара. У моїх рідних Горах, на краю моєї країни, саме там, куди я так прагнув, настає удар — сюди! — Він торкнувся брови. — Як б’ють учня-новака, який неправильно розставив чашки, так і мене вдарили, настоятеля Сач-дзена. Зауваж, слова не було, був удар, чело.

— Але хіба ж сагиби про те знали, святий чоловіче?

— Ми були одне одного варті. Невігластво і жадоба зустріли на дорозі невігластво і жадобу — і породили гнів. Удар був знаком мені, нітрохи не кращому за заблукалого яка, що моє місце не тут. Хто може читати Зв’язок між подіями — той на шляху до Звільнення! «Назад на стежку» — казав удар. — «Гори не для тебе. Не можеш ти обирати свободу і бути зв’язаним життєвими принадами».

— Краще б... ми ніколи не зустрічали того триклятого росіянина!

— Навіть Сам Наш Володар не може повернути Колесо назад. А за набуту мною заслугу я отримав інший знак. — Він сягнув за пазуху і витяг Колесо Життя. — Дивись! Я збагнув після медитації. Ідолопоклонник порвав його майже геть, вціліло хіба що, як мій ніготь завширшки.

— Бачу.

— От стільки мені, значить, лишається жити в цьому тілі. Я слугував Колесу всі мої дні. Тепер Колесо слугує мені. Якби не заслуга, якої я набув, вказавши тобі Шлях, я б отримав ще одне життя перш, ніж знайшов би Річку. Ти розумієш, чело?

Кім втупився у брутально порване зображення. Розрив проходив зліва направо — від Одинадцятого Дому, де Бажання породжує Дитя (як малюють тибетці) — через світи людей і тварин до П’ятого Дому — порожнього Дому Почуттів. Такій логіці нічим було заперечити.

— Перш, ніж отримати просвітлення, наш Володар, — Лама благоговійно згорнув зображення, — зазнав спокуси. Я теж відчув спокусу, але все вже закінчено. Стріла упала у рівнинах, а не у горах. То що ж ми тут робимо?

— Може, принаймні, зачекаємо на знахаря?

— Я не знаю, скільки ще проживу у цьому тілі. А що зможе знахар?

— Але ж ти геть хворий і розтривожений. Ти не можеш іти.

— Як можу я бути хворим, якщо я бачу звільнення? — він втомлено підвівся на рівні ноги.

— Тоді мені треба узяти їжі в селі. О, знову Шлях! — Кім відчув, що й сам потребує відпочинку.

— Це дозволено. Поїмо і вирушимо. Стріла упала в рівнинах... але я піддався бажанню. Готуйся, чело.

Кім повернувся до жінки в головному уборі з бірюзою, яка знічев’я кидала камінчики в урвище. Вона дуже приязно усміхнулася.

— Я його знайшла, того бабу — такий, наче буйвол у кукурудзі; хропе і чхає від холоду. У сагибів нічого немає, — вона змахнула відкритою долонею. — В одного дуже болить живіт. Твоя робота?

Кім кивнув, сяйнувши очима.

— Спершу я поговорила з бенгальцем, а тоді — з мешканцями сусіднього села. Сагибам дадуть їсти, скільки їм треба... і ніхто не попросить грошей. Здобич уже поділили. Бабу каже брехливі речі сагибам. Чому він не піде від них?

— Через своє велике серце.

— Ще не було такого бенгальця, щоб мав серце більше, ніж сухий горіх. Але то таке... Тепер про горіхи. Після послуги йде плата. Я казала, що село твоє.

— Це моя втрата, — почав Кім. — А тепер я придумав бажані речі у своєму серці, які... — немає потреби переховувати всі компліменти, притаманні такій оказії. Він глибоко зітхнув, — але мій пан, керований видінням...

— Хах! Що можуть бачити старечі очі, окрім повної чаші для подаянь?

— ... повертається звідси назад у рівнини.

— Попроси його лишитися.

Кім похитав головою.

— Я знаю свого святого і його гнів, коли йому суперечать, — виразно відповів він. — Від його проклять здригнуться гори.

— Шкода, що вони не врятували його від удару по голові. Я чула, що це ти той, із тигрячим серцем, хто відлупцював сагиба. Дай йому ще трохи поспати. Зоставайся!

— Горянко, — мовив Кім із суворістю, яка, однак, не змогла надати твердості рисам його юного овального обличчя, — це надто високі для тебе речі.

— Хай боги змилуються над нами! Відколи це чоловіки та жінки стали відрізнятися від чоловіків та жінок?

— Жрець є жрець. Він сказав, що вирушить оце зараз за годину. Я його чела, і я піду з ним. Нам потрібна їжа на дорогу. Він шанований гість у всіх селах, але — Кім зненацька усміхнувся геть по-хлоп’ячому, — тут їжа смачна. Дай мені трохи.

— А що, як не дам? Я головна жінка цього села.

— Тоді я тебе прокляну... трохи... не надто, але так, що запам’ятаєш. — Він не міг стримати усмішку.

— Ти вже прокляв мене опущеними віями і задертим підборіддям. Прокльони? А що мені до тих слів? — вона стисла руки на грудях... — Але я не хочу, щоб ти йшов сердитий, або з поганими думками про мене, збирачку коров’ячих кізяків і трави в Шемлегу, але таки не просту жінку.

— Я нічого не думаю, — сказав Кім, — крім того, що я засмучений, що мушу йти, бо я втомлений і нам потрібна їжа. Ось торба.

Жінка сердито хапнула її.

— Я була дурепою, — сказала вона, — Хто та жінка з рівнини? Світла чи смаглява? Я була колись світлою. Смієсся? Колись, дуже давно, можеш повірити, сагиб задивлявся на мене ласкаво. Колись, дуже давно, я носила європейський одяг в отому місіонерському будинку. — Вона вказала у бік Котгара. — Колись, дуже давно, я була кир-лис-тиянкою і говорила по-англійськи, як сагиби. Так. Мій сагиб сказав, що хоче повернутися й одружитися зі мною — так, одружитися. Він поїхав — я доглядала його, поки хворів — але він так і не повернувся. Потім я побачила, що кир-лист-тиянські боги брешуть і повернулася до свого народу... Відтоді я ніколи не заглядалася на сагибів.

(Не смійся з мене. Той стан уже минув, маленький жрець!) Твоє лице, твоя хода і твоя розмова нагадали мені мого сагиба, хоч ти всього лиш мандрівний жебрак, якому я даю милостині. Проклянеш мене? Ти не можеш ні клясти, ні благословляти! — вона взялася руки в боки і гірко розсміялася. — Твої боги — брехня, справи твої — брехня, слова твої — брехня. Немає богів ніде під небом. Я це знаю... Але на мить я подумала, що це мій сагиб повернувся до мене, він був мені богом. Так, колись я грала на фортепіано у місіонерському будинку в Котгарі. Тепер я подаю милостиню жерцям-язичникам, — вона вимовила останнє слово англійською і зав’язала туго напханого клунка.

— Я на тебе чекаю, чело, — сказав Лама, спираючись на одвірок.

Жінка обвела очима високу постать.

— Іде він! Він і половини милі не подолає. Куди хочуть іти ці старечі кістки?

На цьому Кім, якого вже приголомшили слабкість Лами і вага клунка, чесно втратив терпець.

— А тобі що до того, зловісна ти жінко, куди він іде?

— Нічого — але дещо до тебе, жрець із лицем сагиба. Чи ти його на своїх плечах нести зібрався?

— Я йду на рівнини. Ніщо не перешкодить моєму поверненню. Я боровся зі своєю душею, поки не знесилився. Нерозумне моє тіло виснажилося, а ми ще так далеко від рівнин, — проказав Лама.

— Дивися! — просто сказала вона і відступила вбік, щоб Кім сам міг побачити свою цілковиту безпомічність. — Проклинай мене. Може, це йому додасть сили. Начаклуй! Приклич своїх великих богів. Ти ж бо жрець, — вона відступила.

Лама непевно присів навпочіпки, притримуючись рукою за одвірок. Старий чоловік не може оговтатися після удару за одну ніч, наче хлопець. Слабкість пригнула його до землі, але очі його трималися за Кіма, живі та благальні.

— Усе гаразд, — сказав Кім. — Тутешнє розріджене повітря тебе послабило. Ось уже скоро підемо! Це гірська хвороба. Мені теж трохи кепсько у шлунку, — хлопець став навколішки і втішав Ламу першими-ліпшими словами. Тоді повернулася жінка, ще пряміша, ніж досі.

— Не помогли твої боги, еге? Спробуй моїх. Я — Шемлезька жінка, — вона хрипко гукнула — і з коров’ячого загону вискочили двоє її чоловіків і троє ще інших із грубими гірськими ношами-дулі, якими переносять хворих або користуються для офіційних візитів. — Оця худоба, — вона на них навіть не глянула, — твоя, на скільки тобі буде тре’.

— Але ми не підемо дорогою до Сімли. Ми не підемо близько до сагибів, — вигукнув перший чоловік.

— Вони не втечуть, як інші, і не покрадуть речі. Двоє, я знаю, що слабші. Станьте на задній край, Сону і Тарі. — Вони квапливо скорилися. — Тепер нижче, і покладіть того святого чоловіка. Я нагляну за селом і вашими доброчесними жінками, поки ви повернетеся.

— А коли то буде?

— Спитайте у жерців. Не набридайте мені. Покладіть у ногах торбу з їжею, це вирівняє вагу.

— О, святий чоловіче, твої гори добріші, ніж наші рівнини! — вигукнув Кім із полегшенням, поки Лама шкандибав до нош. — Це ж справжнє князівське ложе — місце почесне і зручне. І ми завдячуємо ним...

— Зловісній жінці. Мені твої благословення так само треба, як і твої прокльони. Цей мій наказ, а не твій. Беріть і гайда! Агов! А ти гроші маєш на дорогу?

Вона поманила Кіма у свою хижу і нахилилася над обшарпаною англійською скринькою для грошей під своїм ліжком.

— Мені нічого не треба, — сказав Кім, сердитий замість вдячності. — Я вже перевантажений милостями.

Вона глянула на нього з допитливою посмішкою і поклала йому руку на плече.

— То хоч подякуй мені. Я бридка на лице та ще й горянка, але, як ти кажеш, набула заслуги. То може, тобі тепер показати, як сагиби дякують? — її суворі очі пом’якшали.

— Я всього лише мандрівний жрець, — сказав Кім, і його очі зблиснули у відповідь. — Тобі не треба ні моїх благословінь, ні прокльонів.

— Ні, але дай трішки часу — ти за десять кроків наздоженеш ноші — якби ти був сагиб, то ти би зробив — хочеш, покажу, як?

— А що, як здогадаюся? — сказав Кім, обійняв її за шию і поцілував у щоку, продовжуючи англійською: — Дуж-же дякую вам, люба.

Азіати майже не знають поцілунків, тож, певно, тому вона відхилилася назад із широко розплющеними очима і переляканим лицем.

— Наступного разу, — вів далі Кім, — не варто настільки довіряти вашим жер-цям-язичникам. А тепер я кажу «на все добре». — Він потис їй руку на англійський манер. — На все добре, люба.

— На все добре, і... і... — вона намагалася пригадати англійські слова одне за одним. — Ви повернетеся знову? На все добре, і... хай вас Бог береже.

Через півгодини, коли скрипучі ноші трюхикали вгору по стежці на південний захід від Шемлега, Кім помітив у дверях хижі крихітну постать, яка махала білою хустинкою.

— Вона набула заслуги більшої за всіх, — сказав Лама. — За те, що спрямувала чоловіка на шлях звільнення, а це наполовину так само багато значить, якби вона сама відшукала його.

— Хммм, — задумливо відповів Кім, пригадуючи нещодавнє. — Можливо, я теж набув заслуги... Принаймні, вона не поводилася зі мною, як із дитиною.

Він підтягнув спереду поли одягу — там, де був пакунок із документами і картами, поправив дорогоцінну торбу з харчами в ногах у Лами, узявся рукою за край нош і приноровився до повільної ходи буркотливих чоловіків.

— Вони теж набувають заслуги, — через три милі сказав Лама.

— Більше того, їм заплатять сріблом, — докинув Кім. Шемлезька жінка дала йому срібняків, і він вирішив, що єдино чесним буде, якщо її чоловіки зароблять їх назад.

Розділ 15

Я імператорам не кланявсь,

Із королів сміявсь увіч,

І Папа не діждався шани,

Але тут зовсім інша річ!

Із цим не хочу я сваритись —

Сторожо, приберіть засув! —

Мости спустити, цього — впустити,

Цей мрійник мрії досягнув!

(Облога Фейрі)

За двісті миль на північ від Чіні, на блакитному сланці Ладака лежить веселун Янклінг-сагиб і сердито видивляється у бінокль по гірських хребтах, чи нема де слідів його улюбленого провідника — чоловіка з Ао-Чанга. Але цей зрадник із новенькою гвинтівкою Манліхера і двома сотнями набоїв десь там полює мускусного оленя на продаж, а Янклінгові-сагибу у наступному сезоні розкаже, як він тяжко нездужав.

Угору долинами Башагра поспішає бенгалець — гострозорі гімалайські орли обминають його яскраву новеньку біло-синю парасолю — а сам бенгалець, колись товстий і гарний, тепер худий та обвітрений. Він отримав подяку від двох непростих іноземців, яких не без спритності провів через Машобрський тунель до великої та різнобарвної столиці Індії. Не його провина у тім, що у пелені густого туману він провів їх повз телеграфне відділення та європейську колонію у Котгарі. Не його провина, а тих богів, про яких він так захоплююче розказував, що він вивів їх до кордонів Нагану, де місцевий раджа сплутав їх із дезертирами британської армії. Гарі-бабу так описував велич і славу своїх супутників у них на батьківщині, аж сонний князик усміхнувся. Він це розказував кожному, хто цікавився — безліч разів — голосно — по-різному. Він випрошував їжу, знаходив помешкання, проявив знахарські здібності для зцілення ударів у пах — таких ударів, які можна отримати, котячись по скелястому схилу у темряві — він геть у всьому був незамінний. Причина його дружелюбності викликала повагу. Разом із мільйонами закріпачених одноплемінників він звик дивитися на Росію як на велику північну визволительку. Він був боягузом. Він боявся, що не зможе уберегти своїх прославлених винаймачів від гніву розбурханих селян. Він би й сам радо зацідив якому-небудь ото святому, чом би й ні, але... Він був глибоко вдячний і щиро радів, що доклав «своїх незначних зусиль», щоб довести їхню подорож — за винятком втрати речей — до успішного завершення. Він забув про штурхани, навіть заперечував, що була та недостойна перша ніч під соснами. Він не просив ні утримання, ні попередньої плати, але, якщо вони вважатимуть його достойним, то чи не зможуть написати йому рекомендацію? Йому це може згодитися потім, коли хтось інший, може, їхні друзі, приїдуть на Перевали. Він благав їх пригадати його у часи їх майбутньої величі, бо ж «несміло сподівається», що навіть він, Магендра Лал Дат, М. О. з Калькутти, «дещо прислужився державі».

Вони дали йому документ, де вихваляли його люб’язність, готовність допомогти і несхибні навички гіда. Він запхав його у пояс й аж схлипнув від розчулення, бо ж вони стільки небезпек пережили разом. Він провів їх ополудні по людній центральній вулиці Сімли до Союзного банку Сімли, де вони хотіли підтвердити свої особи. А там пощез, наче світанкова хмаринка на Джако.

Погляньте на нього, надто вихудлий, щоб пітніти, надто зайнятий, щоб рекламувати свої ліки з маленької оббитої міддю скриньки, піднімається він по Шемлезькому схилу — просто втілення досконалості. Подивіться, як він відкинув усі свої мудрагельські звички, курить удень на топчані, а жінка в прикрашеному бірюзою головному уборі вказує на вкриті сухою травою схили на південному сході. Ноші, каже вона, пересуваються не так швидко, як окрема людина, але його пташки, певно вже на рівнинах. Святий чоловік не схотів лишалися, хоч вона, Ліспет, і наполягала. Бабу тяжко зітхає, обперізує свої великі стегна і знову вирушає в дорогу. Він не має великого бажання подорожувати у сутінках, але його денні переходи — от, нікому в книжці описати — справили б враження на людей, які глузують із його раси. Добрі селяни, пам’ятаючи продавця ліків із Дакки два місяці тому, давали йому прихисток від злих лісових духів. Йому снилися бенгальські боги, університетські підручники і «Королівське товариство», Лондон, Англія. На світанку біло-синя парасоля, підстрибуючи, рухалася далі.

На краю Дуна, залишивши далеко позаду Масурі, перед огорнутими золотою імлою рівнинами спинилися обшарпані ноші, де лежить — і всі Гори це знають — хворий Лама, який шукає Річку, щоб зцілитися. Села ледь не побилися між собою за честь нести їх, але не лише тому, що Лама давав благословення, але тому, що його учень давав добрі гроші — цілу третину того, що платять сагиби. Ноші-дулі проходили по дванадцять миль за день, як то видно по засмальцьованих кінцях, і такими дорогами, де мало хто з сагибів ходить. Через перевал Ніаланг у бурю, коли розвихрена снігова крупка засипала кожну бганку на одязі незворушного Лами; поміж чорними кручами

Райєнга, де вони чули посвисти диких кіз за хмарами; здираючись вниз і вгору по сланцях біля гірського підніжжя; тісно затискаючи руків’я нош між плечем і стисненою щелепою, коли треба було проходити жахливі закрути Порізаної Дороги над Бгаґіраті; гойдаючись і поскрипуючи в такт підтюпцеві носіїв на спуску у Долину Вод; квапливо проминаючи імлисті плато тієї замкнутої долини; знову вгору, вгору назовні, назустріч ревінню вітрів Кедарнатху; спочиваючи опівдні у тьмяному затінку привітних дібров; переходячи від села до села по вранішньому морозцеві, коли навіть найщирішим вірянам можна пробачити, якщо вилають нетерплячого святого чоловіка; або при смолоскипах, коли навіть найменш лякливі думають про привидів — так мандруючи, ноші-дулі досягли свого кінцевого переходу. Маленькі горяни обливалися потом від незвичної спеки унизу хребта Сівалік і зібралися довкола жерців по своє благословіння і платню.

— Ви набули заслугу, — каже Лама. — Заслугу більшу, ніж ви можете собі збагнути. І ви повертаєтеся до Гір, — зітхає він.

— Авжеж. У високі Гори і якомога швидше.

Носій розтирає плече, п’є воду, спльовує її і поправляє трав’яні сандалії. Кім — його обличчя здається витягнутим і втомленим — платить дуже дрібним сріблом, яке витяг з-за пояса, знімає торбу з їжею, запихає за пазуху цератовий пакунок — то священне писання — і допомагає Ламі підвестися на ноги. Мир знову оселився в очах старого, і він більше не чекає, що гори обваляться і придушать його, як то було тієї жахливої ночі, коли річка розлилася й затримала їх.

Чоловіки підхоплюють ноші-дулі й зникають із поля зору в гущавині кущів.

Лама підносить руку в бік гірських валів Гімалаїв.

— Не поміж вас, о, найблагословенніші між горами, упала Стріла нашого Володаря! Ніколи більше не доведеться мені дихати вашим повітрям!

— Але на тутешньому доброму повітрі ти вдесятеро дужчий, — каже Кім, до його втомленої душі промовляють плодючі, щедрі рівнини. — Тут, чи десь поблизу впала Стріла, так. Ми будемо йти дуже повільно, може, один кос за день, адже пошук досягне мети. А торби чимало важать.

— Ая, наш пошук досягне мети. Я подолав велику спокусу.

* * *

Відтепер вони проходили не більше, ніж пару миль на день, і на Кімові плечі ліг тягар усього: тягар старого чоловіка, тягар важкої торби з харчами, тягар замкнутих книжок, тягар пакунку з писаниною на грудях і всі повсякденні турботи. Він просив

милостиню на світанку, розстеляв Ламі ковдру для медитацій, тримав на колінах його втомлену голову в часи полуденної спеки та проганяв від неї мух, аж доки не починали боліти зап’ястки, ввечері він знову просив милостиню і розтирав Ламі ноги, а той навзамін обіцяв йому звільнення — сьогодні, завтра чи принаймні післязавтра.

— Ніколи ще не було такого чели. Часом я сумніваюся, чи Ананда дбав так про нашого Володаря. Невже ти сагиб? Коли я був простим чоловіком — дуже давно — я про це забув. А тепер я на тебе дивлюся часто і щоразу згадую, що ти сагиб. Дивно.

— Ти ж мені казав, що нема ні чорних, ні білих. То чого ти мені голову морочив, святий чоловіче? Дай мені другу ногу потерти. Мене це сердить. Я не сагиб. Я твій чела, а голова мені обтяжує плечі.

— Трохи потерпи! Тоді ти і я, стоячи на далекому березі річки, озирнемося на наші життя так само, як озиралися у горах на денний перехід, який залишився позаду. Може, і я колись був сагибом.

— Ніколи не було сагиба, схожого на тебе, присягаюся.

— Я певен, що Зберігач Священних Зображень із Дому Чудес у минулому житті був дуже мудрим настоятелем монастиря. Але навіть його окуляри не допомагають моїм очам бачити. Коли я хочу пильно придивитися, перед ними пролягає тінь. То нічого — я знаю вибрики бідолашної нерозумної оболонки тіла — одна тінь змінює іншу. Я зв’язаний ілюзією часу і простору. Як далеко ми пройшли сьогодні у тілі?

— Десь половину коса.

(Три чверті милі, але це було дуже виснажливо).

— Половину коса. Ха! Я подолав десять тисяч тисяч косів у духові. Які ж ми усі загорнуті, замотані й сповиті оцим усім! — він глянув на свою тонку руку, помережану синюватими жилами, для якої вже стала заважкою вервиця. — Чело, а ти ні разу не хтів мене покинути?

Кім думав про цератовий пакунок і книжки у торбі з їжею. Якби тільки хтось уповноважений міг забрати їх, Кімові було би байдуже до того, як далі піде далі Велика Гра. Він був втомлений, голова пашіла, його діймав глибокий нутряний кашель.

— Ні, — майже суворо відповів він, — я не собака чи змія, щоб кусати, коли навчився любити.

— Ти надто ніжний до мене.

— І це теж не так. Я тут трохи зробив, із тобою не радячись. Я повідомив жінку з Кулу, через ту, яка приносила нам козяче молоко сьогодні вранці, що ти трошки заслаб і що потрібні ноші. Я себе тяжко картаю подумки, що не зробив цього, як лиш ми прийшли у Дун. Ми тут почекаємо, поки принесуть ноші.

— Я задоволений. Вона жінка з золотим серцем, як ти ка’ж, але балакуча... таки ж говорюча!

— Вона не буде тебе втомлювати. Я про це теж подбав. Святий чоловіче, мені дуже тяжко на серці, що я так мало дбав про тебе, — істеричний клубок підступив йому до горла. — Я тебе задалеко повів, я не завжди знаходив для тебе добру їжу, я не зважав на спеку, я теревенив із людьми на дорозі, залишаючи тебе самого... Я... Я... Гай-май! Але я люблю тебе... І це все вже запізно... Я був дитиною... О, чому я не був дорослим? — перевтомлений від напруги, виснаження і тягаря понад силу для його віку, Кім упав Ламі до ніг і заридав.

— І що оце таке робиться? — лагідно мовив Лама. — Ти ні разочку не відступив ні на волосину від Шляху Послуху. Неуважний до мене? Дитино, я живився твоєю силою, як живиться старе дерево вапном із нової стіни. День при дні, відколи ми вийшли з Шемлега, я крав твою силу. Того, а не через твою провину, ти ослаб. Це тіло — дурненьке, нерозумне тіло — говорить зараз, а не всезнаюча душа. Будь спокійним! Пізнай хоча б тих демонів, із якими ти борешся. Вони породжені землею, це діти ілюзій. Ми йдемо до жінки з Кулу. Вона набуде заслуги, приймаючи нас, а надто — дбаючи про мене. Ти будеш вільний, поки не повернеться твоя сила. Я забув про нерозумне тіло. Якщо це гідне осуду, то я приймаю його. Але ми вже надто близько до Воріт Звільнення, щоб зважати на осуд. Я би міг тебе похвалити, але навіщо? Скоро, уже скоро ми будемо понад усі потреби.

Отак він бавив і заспокоював Кіма мудрими прислів’ями і глибоко поважними текстами про мале розгадане звірятко — наше тіло — яке, будучи нічим, окрім ілюзії, наполегливо хоче вважатися душею, щоб потьмарювати Шлях і безмірно примножувати зайвих демонів.

— Гай-май! Давай поговоримо про жінку з Кулу. Як ти думаєш, вона попросить іще талісманів для своїх онуків? Коли я був молодим чоловіком, дуже давно, мене мучили отакі потьмарення, і ще всякі, і я прийшов до настоятеля, дуже святого чоловіка, шукача істини, я про це тоді ще не знав. Сядь і послухай, дитино душі моєї! Як скінчилася моя оповідь, він сказав мені: «Чело, знай про це. Багато є брехні на світі, і багато брехунів, але немає більшого брехуна, ніж наше тіло, за винятком лиш відчуттів, які там живуть». Усвідомивши це, я заспокоївся, і він у своїй великій милості дозволив мені випити чаю у його присутності. Дозволь і ти мені зараз випити чаю, бо я спраглий.

Сміючись крізь сльози, Кім поцілував Ламі ноги і заходився коло чаювання.

— Ти на мене спираєшся у тілі, святий чоловіче, але я на тебе спираюся в деяких інших речах. Ти це знаєш?

— Може, я здогадався, — блиснув очима Лама. — Нам це треба змінити.

Тож коли з гарканням, шварканням і великим гонором до них дісталося не абищо, а власний паланкін сагиби, висланий за двадцять миль у супроводі того самого буркотливого старого слуги-урії, і коли вони опинилися у хатньому хаосі довгого білого галайкуватого будинку за Сагаранпуром, Лама ужив власних заходів.

Після перших же привітань, сагиба загукала з вікна горішнього поверху:

— От і яке з того пуття, як стара старому радить? Я ж тобі казала, я ж тобі казала: «Святий, наглядай за своїм челою». А ти що робив? Ото не переч! Я знаю. Він бігав за жінками. Подиви на його очі — порожні й понурі, і зрадницька зморшка прорізалася донизу коло носа. Та його всього перевіяли! Тьху! Тьху! А ще жрець!

Кім поглянув догори, надто змучений, щоб усміхнутися, і лише заперечно похитав головою.

— Не глузуй, — мовив Лама. — Тепер уже не час на це. Нас привели сюди важливі справи. Душевна недуга спіткала мене у Горах, а його — тілесна. Відтоді я прожив на його силі — під’їдав її.

— Обоє діти — і старе, й мале, — вона пирхнула, але утрималася від подальших жартів. — Хай наша гостинність відновить вас! Побудьте трохи, а тоді я прийду потеревенити про гарні високі Гори.

Увечері — її зять повернувся, і вже не було потреби обходити сторожею садибу — вона дісталася до суті справи, яку їй стишеним голосом пояснював Лама. Дві старі голови мудро кивали разом. Кім дочвалав до першої-ліпшої кімнати з ліжком і заснув там, як убитий. Лама заборонив йому стелити ковдри і добувати їжу.

— Я знаю, я знаю. Хто ж, як не я? — кудкудакала сагиба. — Ми, які йдуть уже до ґгатів для спалювання, хапаємося за руки тих, які піднімаються від Річки Життя з повними глеками, так, несучи повнісінькі глеки. Дарма я напала на хлопця. Він тобі позичив свою силу? Правда, що старі щодня поїдають молодих. Отже, тепер маємо оживити його.

— Ти вже багато разів набувала заслуги...

— Моя заслуга. То й що? Стара торба з кістками, яка куховарить печеню-карі для людей, що і не спитають: «А хто це зварив?» От якби заслуг можна було запасти для онука...

— Того, у якого живіт болів?

— Подумайте-но, святий чоловік про таке пам’ятає! Я маю сказати його матері. Це ж яка виняткова честь! «Той, у якого живіт болів!» — одразу згадав святий чоловік. Вона буде пишатися.

— Мій чела для мене — те саме, що син — для непросвітлених.

— Скажи краще — онук. Матері не мають мудрості наших літ. Як дитина заплаче, то вони вже думають, що світ западається. А бабусі вже досить далекі від болю пологів і насолоди годування грудьми, щоб розрізнити, коли дитина плаче спересердя, а коли — від вітрів. А як уже ти заговорив знову про вітри, то, може, коли святий чоловік був у нас минулого разу, я образила його, вимагаючи талісман?

— Сестро, — сказав Лама, вживаючи таку форму звертання, яку буддистські монахи використовують лише зрідка до монахинь, — якщо талісмани тебе заспокоюють...

— Вони кращі за десять тисяч лікарів.

— Я кажу, якщо вони тебе заспокоюють, то я, колишній настоятель монастиря Сач-дзен, напишу тобі стільки, скільки забажаєш. Я ніколи не бачив твого лиця...

— Навіть мавпи, які у нас крадуть локвати, раді його не бачити. Хі-хі!

— Але, як сказав отой, що спить там, — він кивнув на зачинені двері до гостьової кімнати на тому краю двору, — ти маєш золоте серце. А він мені духовно, як справжній «онук».

— Добре! Я — корова святого чоловіка, — це був суто індуїстський вислів, але Лама не зважав на таке. — Я стара. Я народила кількох синів у тілі. О, колись я могла тішити чоловіків! А тепер я можу дбати про них. — Він почув, як дзенькнули її браслети, наче вона вивільняла руки до дій. Я візьмуся за хлопця і буду йому давати ліки, і відгодовуватиму його, і зберу його докупи. Гай-гай! Ми, старі, ще трохи знаємо!

Тож коли Кім, якому боліла кожна кісточка, розплющив очі і подався на кухню по їжу для свого наставника, він одразу на дверях утрапив під сувору спонуку, а стареча постать, загорнута в покривало, за підтримки сивого слуги дуже чітко розказала хлопцеві, чого він не має робити.

— Ти тут маєш?.. Нічого ти тут не маєш. Що? Ящик на замку, щоб скласти священні книжки? О, це інша справа. Хай мене боги милують ставати між жерцем і його молитвами! Тобі принесуть, і ключа теж матимеш.

Кімові під ліжко примостили скриню, і він видихнув із полегшенням, коли склав туди Магбубів пістолет, цератовий пакунок із листами та книжки й записники на замочках. Із якоїсь дивної причини все це гнітило його плечі менше, ніж тиснуло на свідомість. Йому через них аж шия ночами боліла.

— Твоя рідкісна недуга рідко трапляється у наші дні, відколи молодь покинула дбати про старших. Тобі допоможе сон і ще трохи ліків, — сказала сагиба, і він був радий віддатися порожнечі, яка здавалася йому наполовину загрозливою, наполовину заспокійливою.

Вона варила у таємничій азіатській комірчині ліки, які тхнули дідьком і на смак були бридкущі. Вона стояла над Кімом, аж поки вони не потрапляли йому всередину, і вичерпно з’ясовувала, як вони виходять назовні. Вона заборонила користуватися зовнішнім подвір’ям і поставила для підкріплення озброєного дядька. Щоправда, той мав добрячих сімдесят років, а його меч закінчувався у піхвах одразу після руків’я, але він представляв владу сагиби, тож навантажені підводи, балакучі слуги, телята, собаки, кури і їм подібні звіддалік оминали його. Ще краще — коли Кімове тіло очистили, вона вихопила з-поміж бідних родичів, які тлумилися на задньому подвір’ї — їх прозвали домашніми собаками — вдову двоюрідного брата, яка зналася на тій справі, яку європейці, які нічого в цьому не тямлять, називають масажем. І вони удвох, виклавши Кіма зі сходу на захід, щоб таємні струми землі, які пробуджують наші тіла, допомагали, а не заважали їм, заходилися розминати хлопця — за довгих півдня вони перебрали йому кісточку по кісточці, м’яз по м’язові, зв’язку по зв’язці, і нарешті нерв за нервом. Перетертий на безвідмовну м’якоть, майже загіпнотизований невпинними змахами рук, які поправляли покривала, що приховували очі, Кім поринув на десять тисяч миль у сон, тридцятишестигодинний сон, який освіжив його, як дощ після засухи.

Потім сагиба заповзялася відгодувати його і дім пішов обертом від її крику. Вона наказала різати птицю; послала по овочі, і тверезий тугодум-садівник, майже такий старий, як вона, аж упрів коло них; вона вибрала прянощі, і молоко, й цибулю, і дрібну рибку зі струмків, далі — лимони для щербету, тлустих перепілок із пасток, тоді курячу печінку, нанизану на рожен зі шматочками імбиру.

— Я таки щось бачила у цьому світі, — говорила вона через заставлені їжею таці, — є тільки два види жінок — ті, що забирають силу у чоловіків, і ті, які повертають її. Колись я належала до тих, а тепер належу до цих. Та ні — годі ото прикидатися пе-реді мною жерцем. Я просто жартую. Як воно тобі зараз не до шмиги, то сподобається потім, як знову підеш по дорогах вештатися. «Сестро, — звернулася вона до бідної родички, яка ніколи не втомлювалася вихваляти милосердя своєї покровительки, — його шкіра засяяла, немов у щойно вичищеного коня. Наша робота — наче полірування коштовностей перед тим, як їх кинуть танцівниці, еге ж?»

Кім сів і всміхнувся. Жахлива слабкість спала з нього, наче стара пантофля. Язик йому свербів знову вільно потеревенити, хоча якийсь тиждень тому найлегші слова губилися в ньому, мов у попелі. Біль у шиї (певно, він його підхопив у Лами) минув разом із тяжкими болями, як при тропічній лихоманці і жахливим присмаком у роті. Дві старі жінки тепер трохи щільніше, але не надто, куталися у свої запинала, і весело квоктали, мов ті кури, які, дзьобаючи потихеньку, прокралися через двері до кімнати.

— Де мій святий? — поспитав Кім.

— Послухайте-но! Усе з твоїм святим добре, — норовисто огризнулася стара, — хоч це і не твоя заслуга. Якби я знала, який амулет додасть йому розуму, то я б продала свої коштовності і купила його. Відмовитися від доброї їжі, яку я власноруч приготувала, дві ночі тинятися по полях на порожній живіт і під кінець беркицьнутися у струмок — оце називається святість? А після того, як тривога за нього ледь не розбила те, що лишилося від мого серця після тривоги за тебе, він каже, що набув заслуги. О, такий самий, як усі чоловіки! Ні, ще не так: він мені каже, що звільнився від усіх гріхів. Я б йому могла сказати те саме ще до того, як він увесь вимок. Зараз із ним усе добре — це трапилося тиждень тому — але нехай їй грець, такій святості! Трьохрічна дитина краще поводиться. Не гризи себе через святого. Він обох очей від тебе не відводить увесь час, коли тільки не борсається по наших струмках.

— Не пам’ятаю, чи бачив його. Пригадую, що дні й ночі минали, мов білі й чорні смуги, відчинялися і зачинялися. Я не хворів, я просто втомився.

— Завмирання, якому час би прийти на кількадесят років пізніше. Але воно прийшло зараз.

— Магарані, — почав було Кім, але керуючись її поглядом, змінив звертання на слова простої любові, — матінко, я тобі завдячую життям. Як я можу тобі подякувати? Десять тисяч благословень твоєму дому і...

— До ... благословення цього дому! (Тут стара сказала таке слівце, що й не переказати.) Дякуй богам як жрець, коли можеш, а мені — як син, коли хочеш. Небеса всевишні! Чи ж я тебе крутила і піднімала, і ляскала, і крутила тобі всі десять пальців на ногах, щоб оце якісь благословення полетіли мені в голову? Певно, мати тебе народила, щоб ти розбив їй серце. Як ти до неї казав... сину?

— Я не мав матері, матінко, — мовив Кім. — Кажуть, що вона померла, коли я був ще малий.

— Гай-май! Тоді ніхто не скаже, що я вкрала якесь її право, коли ти знову вирушиш у дорогу з цього дому, лише одного з тисячі, які давали тобі притулок і були забуті після злегенька кинутого благословення. Нічого. Мені не треба благословінь, але... але... — Вона тупнула ногою до бідної родички. — Занеси таці в будинок. Що в тому доброго, щоб тримати в кімнаті несвіжу їжу, о лиховісна жінко?

— Я те... я теж колись народила сина, але він помер, — запхинькала під покривалом зігнута постать братової. — Ти ж зна’ш, що він помер! Я тільки чекала твого наказу забрати тацю.

— Це я — лиховісна жінка! — вигукнула з каяттям стара пані. — Ми, що йдемо вниз до чатрі [великі парасолі коло ґгатів для спалювання, де жерці збирають останню плату], цупко чіпляємося за тих, які несуть чаті [глеки з водою, вона мала на увазі молодих людей, налитих гордістю і життям, але це не дуже вдалий каламбур]. Коли не можеш танцювати на святі, то бодай у вікно дивишся, а бабусині обов’язки забирають у жінки весь її час. Твій наставник дає мені тепер для старшенького моєї дочки стільки талісманів, скільки я схочу, завдяки тому — чи ні? — що він цілковито звільнився від гріха. Знахар цими днями геть опустився. Труїть мені слуг, раз не має недужих.

— Який знахар, матінко?

— Оттой самий, із Дакки, який мені дав пігулки, що мене натроє розірвало. Він сюди прителепав, як здичавілий верблюд, тиждень тому, присягаючись, що ви з ним стали кровними братами по дорозі до Кулу, і вдаючи, буцімто дуже переймається твоїм здоров’ям. Він був дуже худий і голодний, то я розпорядилася і його теж годувати — його і його тривогу!

— Я б хотів його побачити, якщо він тут.

— Він їсть п’ять разів на день, і розрізає чиряки моїм наймитам, щоб самого не паралізувало. Він так тяжко журиться твоїм здоров’ям, що липне до кухонних дверей і запихається об’їдками. Отак і приживеться. Ніколи його не здихаємося.

— Пришліть його сюди, матінко, — на мить сяйнув очима Кім. — Я спробую його випровадити.

— Я пришлю, хоч воно не дуже добре — виганяти його. Принаймні, він додумався виловити святого зі струмка і, хоч святий цього і не сказав, набув тим заслугу.

— Він дуже мудрий знахар. Пришліть його, матінко.

— Жрець жерця хвалить? Чудо! Якщо він тобі який товариш (ви з ним минулого разу лаялися), то я його сюди притягну хоч загнузданого і... і нагодую його потім кастовим обідом, синку... Вставай і подивися на світ! Оце лежання у ліжку — матір сімдесяти дияволів... синку мій, синку!

Вона хутенько почапала, щоб улаштувати тайфун на кухні, а притьмом за нею, наче тінь, вкотився бабу, закутаний від пліч, наче римський імператор, воластий, наче Тит, простоволосий, заплилий жиром і в нових лакових черевиках, він аж розтікався у радощах і привітаннях.

— Юпітером присягаюся, містере О’Гара, але я таки збіса радий Вас бачити. Я люб’язно зачиню двері. Шкода, що Ви хворі. А Ви дуже хворі?

— Папери... папери з кілти. Карти і мурасла! — Кім нетерпляче вихопив ключа, наразі його душа жадала позбутися здобичі.

— Ви цілковито праві. Це правильний підхід до справи, як слід у департаменті. Ви все забрали?

— Я взяв із кілти все, що було написано вручну. Решту викинув з гори. — Кім чув скреготіння ключа об замкову шпарину, звук повільно-тягучого розривання церати і швидкого перебирання паперів. Усі ці дні, поки він хворів, Кім безпричинно дратувався усвідомленням того, що лежить у нього під ліжком — тягар, який нікому було передати. Тож у нього аж кров застугоніла в жилах, коли бабу, по-слонячому підстрибнувши, знову потис йому руку.

— Чудово! Прекрасно! Містере О’Гара! Ви — ха-ха! Ви просто скарб вихопили — від А до Я. Вони мені казали, що вісім місяців роботи полетіли до дідька! Юпітером присягаюся, як вони мене лупцювали!.. Гляньте, тут лист від Гіласа! — він прочитав один чи два рядки придворною перською, повноважною і неповноважною мовою дипломатії. — Містер раджа-сагиб втрапив ногою у дірку. Він має пояснити офіці-ійно, якого це дідька він пише любовні листи до царя. А карти у них дуже ловкі... і тут три чи чотири прем’єр-міністри цих країв замішані у цьому листуванні. Богом присягаюся, сар! Британський уряд змінить порядок престолонаслідування у Гіласі й Банарі й назве нових спадкоємців трону. «Зра-ада найнижчого ґатунку»... але Ви це розумієте, чи ні? Га?

— Воно все у вас? — спитав Кім.

Це єдине, що його хвилювало.

— Можете хоч сам із собою об заклад побитися, що все, — він порозпихав усю знахідку на собі в одяг, як це уміють тільки мешканці Сходу. — Усе це також потрапить до нашого департаменту. Стара леді думає, що я вже тут пригвинчений, але я вирушаю звідси з усім цим — негайно. Містер Ларган пишатиметься. Ви офіці-ійно підпорядковані мені, але я назву ваше ім’я в усній доповіді. Шкода, що нам не можна зробити письмовий звіт. Ми, бенгальці, видатні у точних науках, — він кинув ключа назад і показав порожню скриню.

— Добре. Це добре. Я був дуже втомлений. Мій святий теж хворів. І він упав...

— Оаххх, так. Я казав, я заприятелював із ним. Він поводився дуже дивно, коли я прийшов сюди вслід за вами, я вже навіть подумав, чи не у нього папери. Я за ним слідкував під час його медитацій, а також обговорював етнографічні питання. Бачите, зараз я тут дуж-же незначна персона порівняно з його талісманами. Юпітером присягаюся, О’Гара, визнайте, що він потерпає від нападів. Та-ак, кажу вам. Каталептичні, якщо не епілептичні. Я його знайшов у такому стані під деревом іпагіїсиїо шо^еш, а він підскочив і кинувся до струмка, і замалим не потонув, якби не я. Я його витяг.

— Тому що мене не було! — сказав Кім. — Він міг померти.

— Так, він міг померти, але зараз він уже висох і наполягає, що пережив трансформацію, — бабу з розумінням постукав себе по лобі. — Я записав його свідчення для Королівського Товариства — іпроББе. Вам слід поквапитися й видужати повністю, і повернутися до Сімли, а я розкажу Вам у Ларгана всю мою історію. Це було розкішно. У них штани внизу пообшарпувалися, і старий Наган-раджа подумав, що це європейські солдати-дезертири.

— О, росіяни? Як довго вони з тобою пробули?

— Один був француз. О, дні, і дні, і дні! Тепер усі горяни вірять, що всі росіяни — жебраки. Юпітером присягаюся! Жодної бісової крихти не мали — усе я їм добував. І розказував простим людям — оах, такі історії й анекдоти! — я Вам перекажу, як дістанетеся до старого Ларгана. Ми — ах! — проведемо чудовий вечір! Це перо на шапку нам обом! Так, і вони мені дали документ. Це просто вишенька на торті. Вам треба було бачити, як вони у Союзному банку підтверджували особи! І дякувати Богові Всемогутньому, що Ви так добре здобули всі їхні папери! Ви не дуж-же радієте, але Ви посмієтеся, коли одужаєте. Тепер я піду просто на станцію і гайда. Для Вас — тепер будь-які переваги у Грі. А коли Ви самі приїдете? Ми Вами дуже пишаємося, хоч Ви нас добряче перелякали. Особливо Магбуба.

— Ай, Магбуб. А де він?

— Торгує кіньми десь по сус-сідству, звісно.

— Тут! Чому? Говори повільно. У мене досі важка голова.

Бабу скромно опустив оченята.

— Н-ну, бачите, я боягузлива людина і не люблю відповідальності. Ви ж нездужали, бачите, а я ж не знав, де, в біса, всі ті папери і, зрештою, скільки їх є. Тож коли я сюди дістався, то надіслав приватне сповіщення Магбубові — він тоді саме був на перегонах у Міруті — і сповістив його, як тут справи. Він прибуває сюди зі своїми людьми, спілкується з Ламою, обзиває мене дурнем, що дуже грубо...

— Але чому... чому?

— От і я про це питаю. Я лише натякнув, що коли хтось украв папери, то мені знадобляться кілька дужих моторних чоловіків, щоб відікрасти те все назад. Бачите, ці папери життєво важливі, а Магбуб Алі не знав, де Ви знаходитеся.

— Щоб Магбуб Алі обікрав дім сагиби? Ти сказився, бабу, — обурено сказав Кім.

— Я хотів отримати папери. Припустімо, що вона їх украла? Це було тільки практичне припущення, я так думаю. Ви не задоволені, еге?

Місцеве прислів’я, яке не можна зацитувати, показало всю глибину Кімового несхвалення.

— Гаразд, — Гарі здвигнув плечима, — про смаки не сперечаються. Магбуб теж розлютився. Він тут усюди довкола поторгував кіньми і каже, що вона пакка [доскональна] стара леді і не буде опускатися до таких неджентльменських учинків. Мені байдуже. Отримав папери, і я був дуже радий моральній підтримці Магбуба. Я казав Вам, я боязкий чоловік, але, так чи інак, чим дужче я боюся, тим у збіса вужчі місця потрапляю. Тому я був радий, що Ви прийшли зі мною в Чіні, і радію, що Магбуб був поруч. Стара леді — вона часом буває дуже груба зі мною і з моїми чудовими пігулками.

— Аллах милосердний! — розвеселився Кім, спираючись на лікоть. — Що за чудернацьке звірятко цей бабу! І цей чоловік ішов сам — якщо ішов — з пограбованими і розлюченими іноземцями!

— Оах, ц-це були дрібниці, після того, як вони перестали мене бити, але якби я втратив папери, це було б збіса серйозно. Магбуб мене замалим теж ледь не побив, і пішов на безкінечні перемовини з Ламою. Надалі я обмежуся етнографічними дослідженнями. А тепер прощавайте, містере О’Гара. Якщо покваплюся, то я встигаю на потяг о 4.25 до Амбали. Чудово буде, коли ми всі зберемося у Ларгана й обговоримо всю цю історію. Я доповім офіці-ійно, що Вам уже ліпше. Прощавайте, мій любий друже, і коли наступного разу будете у владі емоцій, будь ласка, не вживайте мусульманських висловів, маючи на собі тибетське вбрання.

Він двічі потиснув руки — бабу від маківки до кінчиків черевиків — і прочинив двері. Сонце осяяло його досі тріумфуюче лице — і він негайно перетворився знову на скромного травника з Дакки.

— Він їх пограбував, — думав Кім, забувши про власну участь у Грі. — Він обдурив їх. Він брехав їм, як бенгалець. Вони дали йому чіт [посвідчення]. Він сміявся з них, ризикуючи власним життям — я б до них ніколи не спустився після тих пістолетних пострілів — і потім він себе називає боягузом... І він боягуз. Мені треба повертатися назад у світ.

Спершу його ноги підгиналися, наче погані чубуки до люльки, а потік і порив напоєного сонцем повітря засліплювали його. Він присів навпочіпки під білою стіною і думки закрутилися довкола окремих ситуацій у довгій подорожі з ношами-дулі, нездужання Лами і тепер, коли подразник розмови зник, довкола власних жалощів до себе, яких він мав доволі, як і кожен хворий. Його змучений мозок сторонився усього зовнішнього, як обходить бочком шпори необ’їжджений кінь, якому вперше дали їх спробувати. Досить із нього, з головою досить того, що здобич із кілти тепер далеко... збув із рук... спекався. Він намагався думати про Ламу, міркувати, чому той упав у струмок, але обшир великого світу, що проглядав крізь ворота переднього подвір’я, відмітав убік зв’язні думки. Тоді він задивився поверх дерев і розлогих полів, де хатинки під стріхами з тростини ховалися серед хлібів — він дивився відстороненими очима, нездатний визначити розміри, пропорції і призначення речей, і видивлявся так зо півгодини. Увесь цей час він відчував, хоч і не міг пояснити словами, що душа його від’єднана від довколишнього світу, як зубчате коліщатко від механізму, точнісінько, як оте коліща від дешевого бігійського цукрового пресу, яке лежало у кутку. Вітерці обвівали його, папуги джерґотіли над ним, шуми заселеного будинку за спиною — сварки, накази і докори — товклися йому у мертві вуха.

— Я — Кім. Я — Кім. А хто такий Кім? — знову і знову питала його душа.

Йому не хотілося плакати — ще ніколи в житті він не почувався таким далеким від плачу — але раптом невимушені дурні сльози закрапали йому з носа і з майже фізично чутним клацанням він відчув, як коліщатка його буття знову приєднуються до зовнішнього світу. Речі, як і за мить до цього марно проминали перед кришталиком його ока, набули належних пропорцій. Дороги були призначені для того, щоб по них ходити, будинки — щоб у них мешкати, худоба — щоб на ній їздити, поля — щоб на них вирощувати, а чоловіки та жінки — щоб спілкуватися. Усі вони були справжні й істинні, міцно стояли на ногах і були цілком зрозумілі — зліплені з такої самої глини, як і він, не більше й не менше. Він потрусився, наче собака з блохою у вусі, і вийшов за ворота. Сагиба, якій чиїсь пильні очі доповіли про його дії, мовила:

— Хай іде. Я своє зробила. Тепер Мати-Земля зробить решту. Коли святий чоловік повернеться з медитації, скажіть йому.

На горбочку десь за милю від будинку стояв порожній візок, а за ним молоденька смоква неначе виглядала щось між свіжозораних полів. Кімові повіки, омиті свіжим повітрям, зробилися тяжкими, як тільки він дістався туди. Земля там була вкрита чистим пилом — не рослинами, які за життя вже перебувають на півдорозі до смерті, а пилом, сповненим надій, хранителем насіння всього живого. Він відчув його пальцями ніг, поплескав долонями і, солодко позіхнувши, суглоб за суглобом випростався на ввесь зріст у затінку воза, зібраного з дерев’яних клинців. А матінка-земля виявилася такою ж відданою, як і сагиба. Вона пронизувала його своїм диханням, відновлюючи рівновагу, яку він втратив, пролежавши так довго у ліжку, відрізаний від її здорових потоків. Голова його безсило лежала на її грудях, і його розпростані руки віддавалися її силі. Щедро вкорінене дерево над ним і навіть мертва деревина обіч нього знали його думки краще, ніж він сам. Годину за годиною він лежав у завмиранні глибшому, ніж сон.

Надвечір, коли пилюка, яку здійняли стада, повертаючись додому, затягнула димкою обрій, прийшли Лама з Магбубом Алі, обоє пішки, ступаючи обережно, бо ж домашні показали їм, куди пішов Кім.

— Аллах! Що за дурні виграшки на відкритому місці! — бурмотів торговець кіньми. — Його сто разів могли пристрелити, правда, це не кордон.

— І, — мовив Лама, повторюючи багато разів переказані слова, — ніколи ще не було такого чели. Стриманий, доброзичливий, мудрий, щедрої вдачі, веселий серцем у дорозі, нічого не забуває, вчений, чесний, люб’язний. Велика буде йому нагорода!

— Я вже казав, що знаю цього хлопця.

— І він таким і був?

— Де в чому, але я ще не маю такого амулета, як у червоношапочників, щоби зробити його геть чесним. Вочевидь, його гарно доглядали.

— Сагиба має золоте серце, — переконливо сказав Лама. — Вона дбала про нього, як про рідного сина.

— Гм-ф! Схоже, половина Гінду так за нього дбає. Я хотів тільки переконатися, що хлопець не втрапив у біду і перебуває на волі. Як ти зна’ш, ми з ним були давні приятелі ще у перші дні вашого спільного паломництва.

— У цьому — зв’язок між нами, — опустився на землю Лама, — ми завершили паломництво.

— Не собі дякуй, що воно не урвалося на віки вічні тиждень тому. Я чув, що тобі казала сагиба, коли ми тебе принесли на ліжко, — сміявся Магбуб і смикав себе за свіжопофарбовану бороду.

— Я медитував над іншими речами тієї хвилі. Знахар із Дакки перервав мою медитацію.

— Інакше, — задля благопристойності він сказав це пуштунською мовою, — ти б свою медитацію скінчив на гарячому краю пекла, будучи невірним ідолопоклонником, при всій твоїй дитячій простоті. Але що зараз будемо робити, червоношапочнику?

— Цієї ж ночі, — Ламині слова лилися повільно, але лунали тріумфально, — цієї ж ночі він стане вільним, як і я, від усіх гріхів, і буде так само певен, що коли покине своє тіло, він звільниться від Колеса Усіх Речей. Я маю знак, — він поклав руку на порване зображення за пазухою, — що мені залишилося мало часу, але я захистив його на прийдешні роки. Пам’ятай, я досягнув усвідомлення, я тобі казав про це три ночі тому.

— Певно, правду сказав той жрець із Тіри, коли я вкрав жінку його двоюрідного брата, що я суфі [вільнодумець], бо ж я сиджу, — казав сам до себе Магбуб, — і набираюся немислимого богохульства... Я пам’ятаю ту розповідь. То він оце таким чином має потрапити у Фаннатуль’Адн [Райські сади]. Але як? Ти його порішиш чи втопиш у тій чудесній річці, з якої бабу тебе витяг?

— Мене з Річки не витягали, — просто відповів Лама, — ти забув, що сталося. Я знайшов її через усвідомлення.

— О, ай. Справді, — Магбуб затинався, бо його розривало від суміші бурхливого обурення й нестримних веселощів. — Я забув точний перебіг подій. Ти ж ї’ знайшов свідомо.

— І казати, що я забираюся забрати його життя — це гріх, це просто безумство. Мій чела допоміг мені знайти Річку. Це його право — очиститися від гріха разом зі мною.

— Ай, йому треба очистися. Але потім що, старий, що потім?

— Хіба то суть у піднебессі? Він просвітлений, як і я, і точно має ніббан.

— Добре сказано. Я побоювався, що він може скочити на Мухаммадового коня і щезнути.

— Ні, він має йти далі — як учитель.

— Ага! Тепер мені ясно! Це правильний алюр для лошака. Звісно, він має йти далі учителем. Наприклад, він оце негайно потрібен уряду як писар.

— Його готували до цього. Я здобув заслугу тим, що робив пожертву заради нього. Добрий вчинок не минає безслідно. Він допоміг мені у моєму пошуку. Я допоміг йому у його шуканні. Справедливе Колесо, о продавець коней, що прийшов із Півночі. Хай він буде вчителем, хай буде писарем — яка різниця? Наприкінці він досягне звільнення. Усе решта — ілюзія.

— Яка різниця? А як мені треба буде взяти його з собою в Балк через шість місяців! Я приїхав із десятком кульгавих коней і трьома дужими хлопцями — дякуючи тому курчаті-бабу — щоб видерти хворого хлопчика з дому старої баби. А схоже на те, що я стою осторонь, поки юний сагиб здіймається в казна-які язичницькі небеса зусиллями старого червоношапочника. Я й сам трохи вважаюся учасником Гри! Але той божевільний любить хлопчика, а я, певно що, й собі трохи теж схибнувся.

— Що це за молитва? — поспитав Лама у відповідь на різкі звуки мови пушту, які гримкотіли з червоної бороди.

— Але нема різниці, тепер я знаю, що хлопчик, якому гарантовано рай, може поступити на службу до уряду, і мені відлягло на душі. Я маю йти до коней. Сутеніє. Не буди його. Не хочу чути, як він називає тебе учителем.

— Але ж він мій учень. А хто ж?

— Він мені казав, — Магбуб проковтнув клубок суму і розсміявся. — Я трохи інакшої віри, ніж ти, червоношапочнику, якщо це бодай трохи тебе обходить.

— То нічого, — мовив Лама.

— Я думав інакше. Тоді тобі нічого не буде, якщо я тебе, безгрішного і свіжови-митого і на три чверті втопленого у струмку, назву доброю людиною — дуже доброю людиною. Ми з тобою прогомоніли десь чотири чи п’ять вечорів перед цим, і я, хоч і сам коняр, але можу досі, як то кажуть, бачити святість серед кінських ніг. А ще можу зрозуміти, як наш Друг Усього Світу вклав свою руку у твою вперше. Будь добрим до нього і дозволь йому бути вчителем, коли ти... омиєш йому ноги, якщо таке лікування на користь лошакові.

— А чому ти сам не станеш на Шлях, щоб супроводжувати хлопчика?

Магбуб вирячився, ошелешений надзвичайним нахабством такої пропозиції, на яку по той бік кордону відповів би більше, ніж одним ударом. Але комічність ситуації торкнула його суєтну душу.

— Потихеньку... потихеньку... по одній нозі, як кульгавий кінь бере перешкоди в Амбалі. Я прийду до раю, може, трохи пізніше... я туди помаленьку рухаюся... це вже багато значить... і я цим завдячую твоїй простодушності. Ти ніколи не брехав?

— А навіщо?

— О, Аллах, ти це чуєш? «Навіщо» у цьому твоєму світі! І ніколи нікого не поранив?

— Одного разу... пеналом... до того, як осягнув мудрість.

— Отак? Я вже краще про тебе думаю. Твоє вчення добре. Ти повернув одного мого знайомого зі шляху сутички, — він нестримно розреготався, — той прибув сюди, готовий вчинити дакойті [пограбування будинку з насильством]. Так, різати, грабувати, вбивати і забирати все, що схоче.

— Величезна дурниця!

— О! Ще й чорний сором. Так він подумав, коли побачив тебе... ну, і ще кількох, чоловіків і жінок. Тож він їх облишив, а тепер їде віддухопелити одного великого товстого бабу.

— Я не розумію.

— Аллах тебе борони, щоб ти розумів! Деякі люди сильні своїм знанням, червоно-шапочнику. А твоя сила ще дужча. Бережи її, думаю, ти так і зробиш. Якщо хлопець тобі погано служитиме — пообривай йому вуха.

Застебнувши широкий бухарський ремінь, патан хвацько покрокував у сутінки, а Лама настільки спустився зі своїх хмар, що подивився вслід на його широку спину.

— Та людина не дуже ввічлива і перебуває в омані тіней зовнішнього. Але він гарно казав про мого челу, який зараз отримає свою винагороду. Я маю помолитися!.. Прокинься, о найщасливіший з-поміж народжених жінками. Прокинься! Вона знайдена!

Кім піднявся з дна глибоких колодязів сну, Лама спостерігав, як солодко той позіхає і своєчасно клацав пальцями, відганяючи злих духів.

— Я проспав сотню років. Де... Святий чоловіче, ти тут уже довго? Я пішов тебе шукати, але... — він сонно засміявся, — заснув по дорозі. Зі мною вже все гаразд. Ти їв? Пішли додому. Я вже стільки днів не дбав про тебе. А сагиба добре тебе годувала? Хто мив тобі ноги? Як твої недуги — живіт, шия, гуркіт у вухах?

— Минуло, все минулося. Ти не знаєш?

— Я нічого не знаю, крім того, що не бачив тебе цілий мавпячий вік. А що знати?

— Дивно, що знання до тебе не дісталися, тоді як усі мої помисли тягнулися до тебе.

— Я не можу бачити обличчя, але голос твій — неначе гонг. Це тебе сагиба омолодила своїми частуваннями?

Він вдивлявся у сидячу постать зі схрещеними ногами, чорний силует, прокреслений на лимонному-жовтому тлі вечірнього сяєва. Так сидів кам’яний Бодгісатва, дивлячись на запатентовані автоматчині турнікети в Лагорському музеї.

Лама перебував у спокої. За винятком клацання зернят вервиці та ледь чутних віддалік кроків Магбуба, їх огортала м’яка, димчаста тиша індійського вечора.

— Послухай! Я приніс новини.

— Але давай...

Довга жовта рука змахом закликала до мовчання. Кім слухняно підгорнув ноги під поли одягу.

— Послухай мене! Я приніс новини! Пошук завершено. Тепер прийде винагорода... Отже, коли ми були у Горах, я живився твоєю силою, поки молодий пагін не похилився і мало не зламався. Коли ми зійшли з Гір, я турбувався про тебе і про ще деякі речі, що були мені на серці. Човен моєї душі втратив напрям, я не міг бачити Зв’язок Усіх Речей. Тож я залишив тебе повністю на ту доброчесну жінку. Я не їв їжі. Я не пив води. Але й тоді не бачив Шляху. Вони примушували мене їсти і кричали під моїми зачиненими дверима. Тож я перемістився у вибалок під деревом. Я не їв їжі. Я не пив води. Я сидів і медитував два дні і дві ночі, відсторонюючи свій розум, вдихаючи і видихаючи певним чином... На другу ніч — такою великою була моя винагорода — мудра душа вивільнилася з нерозумного тіла і вийшла на волю. Я ніколи такого не досягав, хоч і бував на порозі такого стану. Подумай, це ж чудо!

— Справді, чудо. Два дні і дві ночі без їжі! Де була сагиба? — ледь чутно сказав Кім.

— Так, моя душа вийшла на волю і, злетівши, як орел, побачила, що насправді немає ні Тішу-лами, ні будь-якої іншої живої душі. Як краплина притягується до води, так і моя душа наблизилася до Великої Душі, яка понад усім на світі. У ту мить, вознесений у спогляданні, я побачив увесь Гінд, від Цейлону у морі до Гір і моїх Кольорових Скель біля Сач-дзена; я побачив кожен табір і кожне село, аж до найменших, де ми хоч раз зупинялися. Я побачив їх усі водночас і в одному місці, бо вони були у Душі. Так я дізнався, що душа вийшла за межі ілюзії часу, і простору, й усіх речей. Так я дізнався, що вільний. Я бачив тебе, який лежав у ліжку, і я бачив тебе, який котився по схилу разом із язичником — водночас, в одному місці, у моїй душі, яка, кажу, наблизилася до Великої Душі. Також я бачив нерозумне тіло Тішу-лами, яке впало донизу, і знахаря з Дакки, який стояв поряд навколішки і кричав йому в вухо. Тоді моя душа залишилася на самоті, і я не бачив нічого, бо сам був усім, досягнувши Великої Душі. І я медитував на тисячі, тисячі років, безпристрасний, цілковито осягнувши Зв’язок Усіх Речей. А потім загукав голос: «Що трапиться з хлопчиком, якщо ти помреш?», і я здригнувся, і повернувся до себе з жалю за тобою, і я сказав: «Я повернуся до мого чели, щоб він не звернув зі Шляху». Через це моя душа, душа Тішу-лами відділила себе від Великої Душі, зі стремліннями, тугою, відразою і муками невимовними. Як ікринка від риби, як риба з води, як вода від хмарини, як хмарина з туману — так відпустилася, так відскочила, так відпливла, так випарувалася душа Тішу-лами від Великої Душі. Тоді голос закричав: «Річка! Пильнуй Річку!» — і я подивився донизу на весь світ, який був, як і тобі казав — увесь переді мною водночас і в одному місці — і побачив Річку Стріли біля своїх ніг. І в ту годину моїй душі заважало якесь зло, від якого я не повністю очистився, воно лежало мені на руках і обвивалося мені круг пояса, але я зірвав його з себе і кинувся, мов орел у польоті, в самісіньку Річку. Я відкидав один світ за іншим задля твого порятунку. Я побачив Річку переді мною — Річку Стріли — і її вода зімкнулася наді мною, і я побачив себе знову в тілі Тішу-лами, але вільним від гріха, а знахар із Дакки тримав мою голову над водою Річки. Це тут! За манговими деревами, отам — просто отам!

— Аллах милосердний! О, добре, що бабу був поряд! Ти дуже вимок?

— Хіба то суть? Я пам’ятаю, що знахар був зосереджений на тілі Тішу-лами. Він витяг його власноруч зі священної води, а тоді прийшов твій торговець кіньми з Півночі, з ношами і з людьми, і вони поклали тіло у ноші й принесли його до будинку сагиби.

— Що сказала сагиба?

— Я медитував у тому тілі, я не почув. Отже, пошук завершений. За ту заслугу, якої я набув, Річка виявилася тут. Вона пробилася з-під наших ніг, як я й казав. Я знайшов її. Сину моєї душі, я повернув свою душу назад від Порогу Звільнення, щоби звільнити тебе від усіх гріхів — як став я сам вільним і безгрішним! Справедливе Колесо! Наше звільнення гарантоване! Ходімо!

Він склав руки на колінах і усміхнувся, як людина, яка здобула спасіння для себе і для того, кого любить.

Примітки

«...своїм шляхом вузьких воріт» — відсилання до біблійної цитати «Вузькі бо ті двері й тісна та дорога, що веде до життя, і мало таких, що її знаходять» (Мат. 7. 14, пер. П. Куліша).

Камакура — приморське місто в Японії, місце паломництва буддистів.

Вступний чотиривірш — початкові рядки вірша Кіплінґа «Будда із Камакури», який раз-по-раз виринатиме у епіграфах до інших розділів. Згодом вірш було передруковано у збірці «Вірші з книг» (1912). Переклад Володимира Чернишенка.

Зам-Зама — вироблена у Лагорі 1757 року гармата, вперше послужила Ахмед Шаху Афганістана у битві 1761 року. Згодом цю ж гармату проти афганців використали сикхи та після серйозних ушкоджень перевезли до святого міста Амрістар, де її й захопили врешті англійці разом із усім Пенджабом.

Маверікці — вигадана назва, такого британського чи ірландського полку ніколи не існувало. Також жоден відомий полк не мав емблемою червоного бика на зеленому полі.

Ne varietur — не підлягає виправленням (лат). Позначка на документах.

«Масонський сиротинець у горах» — військовий притулок. Скоріше за все, це військовий притулок Лоуренса, розташований між Сімлою та Умбалою.

Гарун ар-Рашид — халіф Багдаду, увічнений казками «Тисяча й однієї ночі» як неймовірний багатій, мудрець і вельможа.

Гі — масло, з якого нагріванням було знято сколотину.

Моті-Базар — перловий ринок.

Урду — діалект мови хіндустані, має багато спільного з арабською та перською мовами. Нею переважно розмовляють мусульмани півострова Хіндустані. Хіндустані у свою чергу — західний варіант мови хінді.

Бути — зображення духів.

«Зразки греко-буддійської скульптури...» — індійська культура зазнала впливу еллінської у часи вторгнення Александра Македонського, 326 р до н.е.

Ступи — бані чи дзвони, деякі досить великі.

Вігари — монастирі або ж чернечі келії.

Майя — матір Гаутами.

Ананда — напівбрат і послідовник Будди.

Асіта — мудрець, який провіщає дитині велике майбутнє. Кіплінґ порівнює його із Біблійним Симеоном.

Девадата — кузен і суперник Будди.

Фа-Сянь і Хуань-Цан — китайські вчені четвертого та сьомого століть, які мандрували північною Індією.

Семюель Біл — (1825-1889) англійський перекладач книжок про Китай і Тибет. Станіслас Жульєн — перекладач творів Хуань Цана французькою.

Капіласвату — нині зруйнована столиця королівства Сак’я на кордоні з Непалом. Серединне царство — розміщувалось на Індо-Гангській рівнині.

Магабодгі — інша назва міста Ґайя, де медитував і досяг просвітлення Будда.

Колесо всього сущого — адаптована Кіплінґом фраза — квінтесенція буддизму. Щоденна суєта життя, у якій людина приречена жити. Буддизм же пропонує людині шлях до звільнення з цього циклу через осягнення духовної мудрості, відречення від земних ілюзій і прив’язаностей. Колесо, як символ часу, насправді — концепція течії під назвою «джайнізм».

Бенарес — нині Варанасі, місто на річці Ганг, священне місто індуїстів і буддистів. Пантханкот — залізнична станція в Гімалаях.

Кулу — долина на півдні Кашміру.

Йогі — той, що відмовляється від світу, присвячуючи життя молитві, медитації та заняттям йогою.

Священний бик — в індуїзмі бики та корови — священні, на згадку про Нанді, бика бога Шиви.

Вісім анн — 16 анн — вартість однієї рупії. Нині виведені з обігу.

Балті — мусульманин з Балтістану, 400 км на північний схід від Лагора.

Хаджі — титул, який отримують мусульмани, здійснивши паломництво до Мекки.

Пандіт — священик-брамін або ж учений.

Вступний чотиривірш — переклад Володимира Чернишенка.

Міянь Мір — стара назва околиць Лагора.

Сикхи — войовничий народ, послідовники Нанака і Ґуруса. У 16 столітті, відділившись від індуїзму, сикхізм був монотеїстичною релігією, яка не визнавала каст. Переважно сикхи — пенджабці та землероби, які мають клепку до різного роду механізмів і у містах залюбки опановують фах таксистів чи механіків. Ортодоксальні сикхи не стрижуться й не голяться, як правило, носять тюрбани.

Джаті — пенджабець, але не сикх і не мусульманин.

Догри — не пенджабські джаті.

Пірзай-Коталі — північно-західна прикордонна провінція, де британці у 1877 році двічі воювали з Афрідісом. Друга кампанія призвела до окупації Кабулу генералом Робертсом.

«Ом Мані Падме Ом!» — монотонний переспів тибетських лам, у перекладі звучить як «коштовність на листку лотоса» — символ Будди.

Пінд — на жаргоні англійських солдатів Равал-пінді, нині у Пакистані.

Вортон — можливо, командувач військ у Равал-пінді.

Великий землетрус — Кіплінґ, вочевидь, мав на увазі землетрус у Сімлі 30 травня 1885 року.

Вступний чотиривірш спочатку був восьмою строфою вірша «Будда із Камакури», однак у наступних виданнях «Віршів із книг» був вилучений і тепер існує лише як епіграф до третього розділу «Кіма». Переклад Володимира Чернишенка.

Малі — садівник (гінді).

Крішна — популярний індуїстський бог, земна інкарнація Вішну, другого за значенням бога у індуїстській трійці (Брахма Творець, Шива Руйнівник і Вішну Захисник). З усіх трьох тільки Вішну мав земні втілення. Рама, Крішна і Будда — останні три такі втілення. Праяг — старовинна санскритська назва Аллагабада.

Великий колісний шлях — старовинна дорога з Калькутти до Пешавару, тягнеться півтори тисячі миль. Цей шлях було закладено у 16 столітті мусульманським завойовником Шир-Шахом. Саме на його честь, мабуть, було названо тигра Шир-Хана.

«...всі потоки на цей бік Гінду...» — тут — Північна Індія, зокрема місцевість між Бенаресом і р. Сатладж.

Йдеться про Індійське народне повстання 1857-1859 років.

Місцевий офіцер — звання у Індійській колоніальній армії. Цей чин вищий за уоррент-офіцера і нижчий за субалтерн-офіцера. Включає у себе звання Наіб-Субедара, Субедара та Резальдара.

Червоні мундири — британські солдати носили червоні куртки. В Індії вони перейшли на хакі у 1897 році.

Пайс — дрібна монета, 1/64 рупії.

Собраон, Чиліанвала, Мудкі й Фірозешах — місця чотирьох битв війни сикхів. Англійці перемогли у всіх чотирьох, завоювавши тим самим повагу сикхів на багато років. Кайсар-і-Гінд — мається на увазі королева Вікторія. Кайсар (цар, цезар, цісар, тощо) — слово санскритського походження, яке спочатку означало волосся чи голову. Відтак, Кайсар-і-Гінд — це дослівно «Голова Індії», імператриця.

Резальдар — офіцер-індієць в англійському війську, командир ескадрону.

Чорний рік — 1857, рік індійського повстання.

Нікал Сейн — Джон Ніколсон, народжений 1821 року в Ірландії, вирушив до Індії в 1839 році. Відзначився під час повстання сикхів, згодом став очільником Пенджабу. Під час індійського повстання звільнив Делі, але був убитий 1857 року.

Кос — міра довжини, у різних регіонах Індії може складати від 2 до 3 англійських миль. Чамари — позакастові, переважно вичинюють шкури.

Вступний вірш із «Замовляння долі», згодом виданого у «Віршах із книг» (1912). Інший варіант перекладу цього вірша вміщено у збірці «Сім морів» (2015). Переклав Кирило Булкін.

Сансі — кочове плем’я, займається землеробством, скотарством. Вважається прина-лежним до нижчої касти, оскільки вживає нечисту їжу — ящірок, змій тощо. Мова сансі належить до групи діалектів західної гінді. Із 1911 року належала до так званих «злочинних каст», де всі чоловіки, старші 14 років, за принципом колективної відповідальності мають регулярно відмічатися у поліції через загальну схильність племені до злочинів, найчастіше — крадіжок.

Акалі — войовничі ортодоксальні сикхи. Вони носять яскраво-сині тюрбани.

Чангар — кочове плем’я мусульманської віри, яке мешкає на території сучасного Раждастану та Пенджабу.

Орії — вихідці з області Орісси, нині — штат Орісса.

Каурі — мушля, з якої виробляють прикраси, слугувала дрібною розмінною монетою в колоніальній Індії.

Королева Делі — у ті часи Зіміт Махал, остання королева, яка регулярно намагалася переконати старого короля Багадур-Шаха, що ось-ось потішить його спадкоємцем.

Сіра мавпа — серед почту королеви був такий собі мудрець із сивою бородою — Пір Хасан Аскарі.

Шабаш — інд. чудово, відмінно, як сказали б сучасні однолітки Кіма — класно.

Гі — перетоплене коров’яче масло, один із найпоживніших продуктів у раціоні індусів-вегетаріанців, вважається благословенним продуктом, часто використовується в обрядах, продається у храмах.

Пристав — англ. District Superintendent of Police — очільник поліцейських сил у районі, наразі вжито застарілу назву подібної посади у тогочасній Російській імперії, до складу якої в часи Кіплінґа входила й Україна.

Поліс-валли — етимологічна гра: police (англ.) + wallah — частка, що позначає діяча, police-wallah — поліцейські, рідше — їхні очільники.

Пану — листя бетелю, яке жують як збуджуючий засіб, інколи — з домішками насіння інших рослин, вапна тощо; популярне у країнах Індійського океану.

Епіграф із вірша Кіплінґа «Блудний син» — своєрідної переробки біблійної притчі про блудного сина. Вперше українською вийшов у збірці «Межичасся» (2009). Переклав Віктор Марач.

Фераші — хатні слуги, які розстеляють килими та роблять інші дрібні приготування. «...потім вітер приніс мелодію» — солдати співають пісню Едварда Гарігана та Девіда Брема, вперше презентовану публіці в Чікаго у 1875 році, відому під назвою «Маліганська гвардія».

Сагиб — пан, у часи Кіплінґа слово вживалося на позначення білої людини, зазвичай — європейця.

Велика блудниця — з «Об’явлення» Івана Богослова. Зневажливе прізвисько католицької церкви, яке іноді використовують щодо неї протестанти.

Пакка — багатозначене слово у гінді, може означати, залежно від контексту, стиглий або готовий, у більш загальному значенні — добірний, добрячий, міцний, справжній.

Євразійці — метиси, діти шлюбів індійських жінок та чоловіків-європейців, часто португальців; у суспільстві перебували окремо як від місцевого населення, так від європейців, останні не надавали метисам посад вище середнього рангу.

Раджпутка — жінка з Раджпутну.

«Школа святого Ксав’є» — св. Ксав’є був священиком, який проповідував у східних країнах і помер у Китаї. Його тіло, поховане на Ґоа, виявилось нетлінним і багато років було відкрите для огляду. Причислений до лику святих, відтак багато католицьких шкіл у Індії носили його ім’я.

Вступний вірш — третя строфа «Пісні Дієґо Вальдеса», головний лейтмотив її — ностальгія. Переклав Володимир Чернишенко.

Lusus naturae — виверт природи (лат.).

Парсі — походить від назви країни Персії, назва народності, яка свого часу перебралася із земель теперішнього Ірану в Індію, рятуючись від примусової ісламізації 17 століття. Гарні ділки, вони швидко сформували невелику, але дуже успішну спільноту. «Барикади сорок восьмого» — вочевидь, ідеться про Паризькі заворушення 1848 року або ж, що більш імовірно, Німецьку революцію 1848-1849 рр.

Од — від інд. кочове плем’я у Пенджабі, всі його представники: жінки, чоловіки, діти працювали на земельних і будівельних роботах, вважалися окремою кастою.

Каятх — представник касти писарів.

Гунді — інд. вексель, чек, боргове зобов’язання.

Червоношапочник — розмовна назва представника однієї з трьох шкіл тибетського буддизму — ньїнгма-па, каг’ю-па і сак’я-па — які носять червоні шапки, на відміну від представників школи гелуг-па, які носять жовті.

Ложа — (тут) — полкова масонська ложа. Полк міг подати запит до масонської ложі в Лагорі, щоб вона дозволила приймати членів із солдатів полку. У такому разі полковий капелан ставав «секретарем». Дивно, що попри те, що сам Кіплінґ був масоном, про Бенета він пише з меншою симпатією, ніж про отця Віктора.

Вступний вірш було написано спеціально для «Кіма» і, вочевидь, про Кіма. Вірш не входив до «Віршів із книг», з’явився пізніше у «Повному виданні» віршів. Іноді передруковується під заголовком «Кім». Переклав В. Чернишенко.

Бібі Міріам — матір Ісуса у мусульманській традиції.

Тікка-гарі — наймана чотириколісна кінна бричка (інд.).

Імамбара — культова будівля для проведення обрядів у мусульман-шиїтів, імамбара у Лакнау, відома ще як Бара Імамбара, тобто Велика, збудована у 1784 році, вважалася однією з найбільших будівель у Лакнау (інд.).

Чаттар Манзіл, або ж Палац Парасольок — палац правителів Лакнау, де раніше розташовувався гарем, збудований у 1814 році. Отримав свою назву завдяки трьом парасолеподібним павільйонам, позолочені дахи яких описує автор.

Левіт — нащадок роду Левія, третього сина Якова, одне з 12 колін Ізраїлю — коліно священнослужителів, які не отримали землі в Палестині, і відповідно, не працювали, але всі інші коліна платили їм десятину, звідси — релігійна чистоплотність левітів, на яку натякає автор.

Панкі — великі віяла у вигляді чотирикутних рам із натягнутою тканиною, вертикально підвішених до стелі (інд.).

Дгаррамтола — район Калькутти, популярний серед євразійців.

Мангір і Чунар — міста на річці Ганг недалеко одне від одного. Традиційне місце для англо-індійців, які йдуть на пенсію.

Шилонг — столиця Ассама.

Аки — плем’я, що мешкало в однойменних горах, на межі Східного Бенгала й Асама; поки в 1883 році англійці не підкорили їх остаточно, аки регулярно нападали на поселення.

Найкан — від інд. naika — пані, господиня; господиня публічного дому.

«Вклоняюсь доземно родинним краям» — вступний вірш складається з першої та останньої строф вірша «Маніфест двобічної людини» з незначними змінами. І не даремно саме цей вірш знаходиться на середині п’ятнадцяти розділів «Кіма» — уособлюючи перелам у долі хлопчика. Український переклад вірша опубліковано у збірці «Сім морів». Переклала Галина Михайловська.

Балушаї — солодощі з борошна, цукру і топленого масла.

Ібліс — диявол у мусульманській міфології.

Бганг — інд. гашиш.

Балті — інд. народ Балтістану.

Джаханнам — араб. пекло.

Полковник Саеді-сагиб — в 1860 році очолював форт Абазаї, що на 24 милі північніше Пешавара.

Сунніти — найортодоксальніша, порівняно з шиїтами, гілка ісламу.

«Очі посиніли й нігті почорніли від крові низьких каст...» — Кім натякає на походження учнів, які народилися у шлюбі англійських солдатів та місцевих жінок. Ці діти були синьоокі й блідочолі, а коли виростали — могли отримати роботу на залізниці чи деінде на не дуже важливих посадах, хоча мали й привілеї — наприклад, навчатися у школі святого Ксав’є.

Мехтар — почесна назва касти підмітальників і прибиральників сміття, мах тарані — дружина мехтара, прибиральниця (інд.).

Тонга — маленька двоколісна бричка для поїздок гірськими дорогами (інд.).

Колодязь Макерсона-сагиба — управитель Пешавару, убитий релігійними фанатиками у 1853 році, уславився тим, що налагодив водопостачання у тому краї. Джампані — інд. слуги, які несуть джампан — крісло-ноші для пересування по місту європейок у ХІХ ст.

Ларган-сагиб має реального прототипа — Александра М. Якоба. Він справді жив у Сімлі, його будинок був відомим серед любителів екзотики, до того ж, він послужив прототипом ще для одного літературного твору — новели Меріона Кроуфорда. Там його описано як мусульманина з Персії, який мав двох дружин, але мусив з ними розлучитися, щоби пошлюбити англійку. Звісно, це — літературна вигадка. А ось що правда. Якоб народився у Константинополі, у віці десяти років був проданий у рабство до турецького паші, у віці 21 року по смерті свого володаря здійснив паломництво до Мекки, а звідти відбув до Бомбея. Згодом перебрався до Делі, звідки — до Сімли. Уславився як продавець п’ятого за розміром діаманта у світі.

Велика Гра — мається на увазі взаємний шпіонаж країн — переважно Британії та Росії — який мав на меті встановлення панування над східною Азією.

Вступний вірш, безумовно авторства Кіплінґа, ніколи не входив до жодної з його поетиних збірок. Витоки цієї поетичної замальовки можна знайти у книжці Волтера Шеллі Філіпса «Тотемні казки», яка вийшла 1896 року в Чикаго. Перед тим вибрані історії з неї виходили друком у газетах. Героями однієї з казок «Клу-Кваллі, танок зцілення» якраз і були Сдокс, Єлт і Ітсвуд-ведмідь. Переклав В. Чернишенко.

Кханд — інд. — прямий двосічний меч.

Каттар — інд. — кинджал із широким лезом і специфічним руків’ям.

«Кабіі...кабіі нагін» — «Ніколи, більше ніколи».

Дасім — один з п’яти синів Ібліса.

Чорнильні калюжі — вочевидь, йдеться про один зі способів гіпнозу, коли гіпнотизер пропонує зосередитися на чорнилі, налитому в його долоні.

Раті — міра ваги 0,15 г (інд.).

Магарані — від інд. рані — жіноча форма титулу раджа, магараджа — великий князь, магарані — дружина великого князя, магараджі.

Бабу — загальна назва для клерків, найчастіше — особистих секретарів. Тут — освічений індієць, державний службовець, фаховий працівник у приватному бізнесі, або просто вчена людина.

Гарі Чандер Мукерджі — збірний образ клерків, яких Кіплінґ зазвичай недолюблював. Однак у образі Гарі-бабу він втілив ще й найкращі риси індійських клерків — винахідливість, аналітичне мислення, зухвалість. Щоправда, зробивши його непомірно гладким, він ще й піджартував зі своїх бенгальських колег, схильних до повноти. Ангрезі — інд. все англійське — мова, людина, річ тощо.

Вакіл — інд. адвокат.

Нівелір — геодезичний прилад для визначення перепадів висот між точками на земній поверхні, у гірських наземних чи підземних виробках, у будівництві.

Ad interim — лат. тим часом.

«Кім грав за команду школи святого Ксав’є» —йдеться про крикет. Ще не маючи й чотирнадцяти років, Кім вочевидь непогано давав собі раду з цим видом спорту, якщо його відібрали в команду.

Благословенні Ноги — ідеться про сліди Будди.

Джатаки — давньоіндійські притчі про перевтілення Будди, їх складали з початку І тис. до н.е., відомо 547 джатак.

«Твій сокіл надто довго терпить кліть» — епіграф до розділу взято з незавершеної п’єси Кіплінґа «Варта Гоу». Переклав Володимир Чернишенко.

Джанг-і-лат — головнокомандувач, від перс. джангі — військовий, і англ. лорд. Лакх — інд. сто тисяч.

Ламаїзм — форма буддизму, яка практикується у Тибеті. Характерна обширною демонологією та відповідними ритуалами.

Лемюель — біблійний персонаж, популярний, зокрема, у мормонів. Йдеться про рядок зі Священного Писання: «не оддавай жіноцтву сил твоїх, ані поступків твоїх тим по-губницям царів» (Книга приповісток Соломонових, 31.3).

Бабуджі — суфікс «джі» додають на знак пошани — сагибджі, мамаджі тощо.

Кафір — араб. немусульманин, іновірець.

Гаглет — посудина з довгою шийкою, виготовлена з пористої глини, що допомагає зберігати вміст прохолодним.

Арія-Самадж — релігійна спільнота, яка виникла у другій половині ХІХ ст. і пропагувала повернення до ведичних традицій, була популярна серед індійської інтелігенції.

Епіграф до вірша — друга строфа «Пісні жонглера». Переклав Володимир Чернишенко.

Камбог — представник касти землеробів.

Джат — інд. пенджабські землероби, які вважають себе нащадками раджпутів.

Освал — інд., член касти торговців і лихварів джайнського віросповідання.

Лег — столиця Ладаху.

Архати — буддійські святі.

Ґгат — інд. кам’яний прямокутний майданчик, що виступає своєрідним причалом, на якому розкладають вогнище для спалення тіла померлого і виконують обряд поховання; коли тіло догорить, жрець викидає попіл у води священної річки Ганг, на лівому березі якої стоїть місто Бенарес.

Доаб — територія Межиріччя.

Магаратта — інд. представник однойменної народності.

Знак касти — малюють на лобі браміни трьома пальцями, вмоченими в сандалову олію.

Сір Банас — цікаво, що ніякого сіра Банаса у Індії не було. Вочевидь, Кіплінґ неправильно передав на письмі те, що чув на слух. Можливо, це перекручене з гінді «сур банас» — дослівно «творець голів» чи просто Творець — бог Брахма.

«...вони прибули в Делі якраз, коли спалахують ліхтарі» — недалеко від екватора дні й ночі тривають приблизно однаковий час. Тож це мала бути приблизно шоста година.

«Хто прагне моря?» — найперша строфа вірша «Море і гори». Згодом його було вміщено у збірці Кіплінґа «П’ять націй» (1903). Переклала Оксана Самара.

Тар-офіс — телеграфна станція, тар — з гінді «дроти».

Тум мат (гінді) — не смій.

Ніклджао (гінді) — іди геть.

Зулум — інд. — насильство, сваволя.

Стрікленд — звичний герой ранніх індійських оповідань Кіплінґа, майстер перевтілення. Вперше з’являється у збірці «Прості історії з гір».

Зв’язок Всіх Речей — у буддизмі існує концепція 12 нідан — етапів або ж ланок, які символізують усі етапи життя людини як процесу її самопізнання, духовного вдосконалення та причиново-наслідкових зв’язків, які взаємообумовлюють етапи між собою, тобто кожен наступний так чи інакше витікає з попереднього.

Суддя праведний — біблійна алюзія (Євангеліє від Луки, 18).

Арре — вигук, який закликає слухати.

Майна — птаха родини шпачиних.

Салеп — збуджуючий засіб, виготовлений із коренів рослин родини орхідейних.

КеБигдат — лат. від «I shallriseagain» — «Я постану» — назва двох перших підводних човнів, збудованих у вікторіанській Англії преподобним Джорджем Гарретом у 1878 і 1879 роках. Субмарини призначалися для того, щоб розривати протиторпедні ланцюги на кораблях супротивника і мали в носовій частині долотоподібний стрижень. Керувалися 1 людиною.

«А, ось питання, як казав Шекспір» — цит. за перекладом Леоніда Гребінки.

Дулі — інд. — закриті ноші, паланкін із завісками.

Гілас і Банар — назви місцевостей у верхів’ї річки Інд, де вона витікає з Гімалаїв.

Спенсеріанець — послідовник вчення Герберта Спенсера (1820-1903). Англійський філософ, який стверджував, що смерть — не кінець життя, а його еволюційне продовження.

Чандернагор — французьке поселення у Бенгалі, засноване 1691 року.

«Хто прагне моря?» — друга строфа вірша Кіплінґа «Море і гори». Переклад Оксани Самари.

Кедарнатх і Бадрінатх — священні в індусів місця. Перше — гірський пік на 22 тисячі футів заввишки, друге — гора біля річки Алакнанди, півтори тисяч футів заввишки.

Юя — вигадана Кіплінґом метафора.

Бета — дитина-хлопчик у гірському клані.

«...дружини багатьох чоловіків» — поліандрія є поширеним у гірських регіонах Індії явищем. Взуття чоловіка біля дверей хижі слугує повідомленням для інших, що наразі місце зайнято, та й по всьому.

In petto — лат. секретно, вислів походить із таємної церемонії призначення кардиналів католицької церкви Папою у консисторії.

Серао — вид гірських антилоп (сернокіз) із загнутими назад рогами.

Бонза — релігійний наставник у японському та китайському буддизмі. Наразі персонаж має на увазі Кіма, хоча раніше називав так Ламу.

«Брат мій, — нам Кабір казав...» — переклад Володимира Чернишенка.

Шемлезька жінка — безсумнівно, Ліспет — героїня однойменного оповідання зі збірки «Прості історії з гір».

Мурасла — інд. — лист, зокрема, від одного володаря до іншого.

Кад — інд. — прірва, провалля.

«Не знаєш значення горіхів...» — натяк на текстикули, символ сексуальної зацікавленості. Як згодом зазначить Кім — «у долині це мигдаль». Як бачимо, на нескромні пропозиції Ліспет Кім віджартувався.

«...і тут я, підперезавши стегна свої правдою» — автор вживає крилатий вислів із Біблії: «Отже, стійте, підперезавши стегна свої правдою, і зодягнувшись у броню праведности» (До Ефесян 6:14). Пер. І. Огієнка.

«Я імператорам не кланявсь...» — третя строфа написаного пізніше вірша «Облога фейрі». Переклав В. Чернишенко.

Гвинтівка Манліхера — добре збалансована і точна, ця вогнепальна зброя була взята на озброєння індійською армією в 1881 році.

Локват — інша назва — еріоботрія японська, мушмула японська. Декоративна і плодова рослина, а також плід цієї рослини — зовні подібний до яблука, з м’яким і соковитим м’якушем, схожим на сливу.