MBA за 10 днів. Стівен Сільбіґер

ВСТУП

Після здобуття ступеняМВАя мав змогу обдумати два найтяжчі та найповніші роки мого життя. Я переглядав свої конспекти лекцій і зрозумів, що основи освітиМВАдосить прості й цілком доступні для розуміння широкому загалу. Й тисячі читачів книги «МВАза 10 днів» зі мною згодні! Вони щоденно використовують свої знання зі сфериМВАу власних бізнес-ситуаціях. Книга «МВАза 10 днів» стає в пригоді не лише в США; її було перекладено багатьма мовами по всьому світу. Бізнес-освітою цікавиться величезна кількість людей — лікарі, юристи, бізнесмени й амбітніМВА. Ця книга дає відповіді на їхні запитання. «МВАза 10 днів» насправді подає корисну інформацію швидко й доступно. Студенти, які зараз проходять курсМВА, пишуть мені, що використовують цю книгу, готуючись до іспитів. Випускники, які отрималиМВАза 10 днів, кожного робочого дня послуговуються мовоюМВА. На підставі цієї книги розроблено низку міні-програм з МВАдля топ-менеджерів. Ця книга дуже помічна. Вона написана спеціально для нетерплячого студента. Книга «МВАза 10 днів» дає змогу читачам буквально вихопити основиМВАбез втрати дворічної зарплати і без необхідності віддавати кредит у 175 000 $, взятий на оплату навчання і студентського життя.

Потенційні МВАможуть скористатися цією книгою, аби впевнитися, що дворічна інвестиція того варта; ті ж, хто вже майже вступив до бізнес-школи, можуть підійти до конкуренції із вищою самооцінкою; а ті, хто не має часу або грошей, можуть отримати освітуМВАвартістю у щонайменше 20 000 $ із 99-відсотковою знижкою. На жаль, ця книга не може забезпечити вас друзями чи тривалими бізнес-контактами, яких можна набути під час навчання в елітній школі. Однак вона може навчити вас тому, завдяки чомуМВАдосягають успіху.

«МВАза 10 днів» викладає основи освітиМВА, яку можна отримати в десяти найкращих бізнес-школах США. Загадковість і стійкість «великої десятки» бізнес-шкіл базуються на тому, що їхня програма видається напрочуд унікальною і складною. Компанії викладають тисячі доларів, аби їхні топ-менеджери могли кілька днів попити з цих священних фонтанів знань. Я ж упродовж двох років життя не просто пив із фонтану, а й купався в ньому і прав там свій одяг.

Як видно з останніх рейтингів, поданих після вступу, перелік шкіл, гідних «великої десятки», — це тема для тривалої суперечки. «Велика десятка» насправді охоплює групу з п’ятнадцяти шкіл, визнаних на національному рівні; і в тому рейтингу вони хаотично міняються місцями. З-поміж інших їх вирізняють довгі реєстраційні форми, активні спільноти випускників, великі списки потенційних роботодавців і здатність їхніх випускників вимагати й отримувати невиправдано високі початкові оклади. Школи «великої десятки» приймають винятково слухачів із досвідом роботи не менше як два роки. Студенти з досвідом можуть доповнювати обговорення на заняттях і роботу в групах. Я багато чому навчився саме з практичного досвіду своїх одногрупників.

Школи «великої десятки» необов’язково мають найкращих викладачів, приміщення чи навчальну програму. Велику роль у їхньому статусі відіграє репутація. Є чимало рейтингових довідників, що дають «інсайдерське» розуміння того, звідки береться ця репутація. Рейтинги зараз друкує маса журналів і газет — адже вони, з-поміж іншого, забезпечують їм продажі. Як свідчить опитування журналуBloomberg Businessweek, проведене 2010 року, «найбільше випускники задоволені бізнес-школами (у порядку спадання) у Вірджинії, Чикаго, Масачусетському технологічному інституті, Берклі та Гарварді». А от рейтинг роботодавців подає їх у такому порядку: Чикаго, Пенсильванія, Гарвард, Північно-Західний Університет (Northwestern University) та Мічиган.

Моя мета — виділити саму суть із програм підготовкиМВАнайкращих бізнес-шкіл і зробити це чітко й стисло — так, як може лише випускникМВАі як не наважаться подати це вчені-теоретики. Щоби розкрити основні концепції, я використовую приклади, синопсиси й підводжу підсумки, де тільки можливо. Я відкидаю багатослівні й непотрібні наукові пояснення, крізь які мені самому часами доводилось продиратися. Ця книга містить винятково перлини мудрості, які я видобув із тридцяти двох папок своїх конспектів, практичних прикладів і синопсисів та які отримав від людей, що проходили курсМВАпізніше.

Я не зацікавлений просувати якусь конкретну бізнес-теорію із тих, що викладені в книзі. Тому не розтягуватиму одну ідею на двісті сторінок, як це часто трапляється у популярних бізнес-книгах. Я стисло розкриваю найважливіші поняття, тож ви можете вивчити їх і запам’ятати, не втрачаючи інтерес.

Поспілкувавшись із випускниками бізнес-шкіл Уортона, Гарварда, Північно-Західного університету та інших шкіл найвищого рівня, я з’ясував, що усі їхні програми подають майбутнім випускникамМВАоднакові страви. Відрізнаються лише приправи й оформлення ділового бенкету.

Основні знання МВАможна розділити на дев’ять дисциплін. Деякі школи надають цим предметам складні й вигадливі назви, та якщо по-простому, то це:

 маркетинг

 етика

 бухгалтерський облік

 організаційна поведінка

 кількісний аналіз

 фінанси

 операційна діяльність

 економіка

 стратегія

Саме синтез знань із усіх цих дисциплін робить освітуМВАтакою цінною. Маючи ступіньМВА, менеджерка з продажу нового продукту спроможна бачити свої маркетингові завдання ширше — з урахуванням фінансових та виробничих вимог продукту. Зазвичай, у навчальних програмах по бізнесу бракує такого узгодженого, багатопрофільного підходу. Якщо ви вивчатимете в одній книзі усіМВА-дисципліни паралельно, то зможете синтезувати знанняМВАтак, як цього навчають у найкращих бізнес-школах.

Зустрічаючись, колеги поМВАу розмові зазвичай послуговуються вузькоспеціалізованими термінами. Такі загадкові скорочення, якNPV, SPCі CRM — це лишень хитрість, якою ми виправдовуємо свої височенні зарплати і швидке кар’єрне зростання. Але прошу вас, не лякайтесь. Опанувати жаргонМВАне складно! Що далі ви читатимете цю книгу, то більше мислитимете й розмовлятимете, якМВА.

Я ставлю собі за мету ознайомити вас із сильними інструментами й теоріями, яким зараз навчаютьМВАу провідних бізнес-школах. Це допоможе вам зрозуміти й розвинути в собі мисленняМВА. По завершенні десятиденного курсу сміливо вписуйте своє ім’я у диплом в кінці цієї книги. Він слугуватиме доказом вашої спеціальної освіти, і ви зможете сміливо демонструвати його своїм друзям.

ПОТОЧНИЙ РЕЙТИНГ ШКІЛ МВА

Нижче наведено рейтинги навчальних бізнес-програмМВА. Хоча місця у рейтингах щорічно змінюються, однак до переліку незмінно входять одні й ті самі школи. У дужках подані імена їхніх знаних засновників і головних меценатів. Міжнародні школи почали входити до цих переліків на початку ХХІ століття.

ДВОРІЧНІ ПРОГРАМИ ПІДГОТОВКИ МВА

Найкращі бізнес-школи за версією журналуU. S. News & World Report,2011

Рейтинг складено на підставі наукового оцінювання, відгуків роботодавців, стандартів прийому та даних про працевлаштування.

1. Стенфордський університет.

2. Гарвардський університет.

3. Масачусетський технологічний інститут, абоMIT(Слоун).

3. Університет Пенсильванії (Уортон).

5. Північно-Західний університет (Келлог).

5. Чиказький університет (Бут).

7. Дартмутський коледж (Так).

7. Каліфорнійський університет в Берклі (Хаас).

9. Колумбійський університет.

10. Нью-Йоркський університет (Стерн).

10. Єльський університет.

12. Дюкський університет (Фукуа).

13. Вірджинський університет (Дарден).

14. Каліфорнійський університет у Лос-Анджелесі, або UCLA (Андерсон).

14. Мічиганський університет (Росс).

(Кілька позицій мають однакові рейтинги.)

Найкращі бізнес-школи за версією журналу Bloomberg Businessweek, 2010

Рейтинг складено на підставі результатів опитувань роботодавців і студентів.

Найкращі школи США

1. Чиказький університет.

2. Гарвардський університет.

3. Університет Пенсильванії.

4. Північно-Західний університет.

5. Стенфордський університет.

6. Дюкський університет.

7. Мічиганський університет.

8. Каліфорнійський університет в Берклі.

9. Колумбійський університет.

10. MIT.

11. Вірджинський університет.

12. Південний методистський університет, абоSMU(Кокс).

13. Корнелльський університет.

14. Дартмутський коледж (Так)

15. Університет Карнегі-Меллон (Теппер).

Найкращі школи за межами США

1. INSEAD(Франція).

2. Університет Квінз (Канада).

3. Школа бізнесуIE(Іспанія).

4. ESADE(Іспанія).

5. Лондонська школа бізнесу.

6. Університет Західного Онтаріо (Айві).

7. Міжнародний інститут розвитку менеджменту, —абоIMD(Швейцарія).

8. Торонтський університет (Ротман).

9. Йоркський університет (Шуліх).

10. Кембриджська бізнес-школа (Джадж).

Найкращі бізнес-школи за версією журналу Forbes, 2011

Рейтинг складено на підставі даних про прибутки програми МВА з вирахуванням вартості навчання за 5 років.

Найкращі бізнес-школи США

1. Гарвардський університет.

2. Стенфордський університет.

3. Чиказький університет.

4. Університет Пенсильванії.

5. Колумбійський університет.

6. Дартмутський коледж.

7. Північно-Західний університет.

8. Корнелльський університет.

9. Вірджинський університет.

10. MIT.

11. Єльський університет.

12. Дюкський університет.

13. Каліфорнійський університет в Берклі.

14. Мічиганський університет.

15. Університет ім. Бригама Янґа.

За версією Wall Street Journal, вересень 2007 р.

Рейтинг складено на підставі опитування роботодавців.

Найкращі школи Північної Америки

1. Дартмутський коледж.

2. Каліфорнійський університет в Берклі.

3. Колумбійський університет.

4. MIT.

5. Університет Карнегі-Меллон.

6. Університет Північної Кароліни (Кенан-Флаглер).

7. Мічиганський університет.

8. Єльський університет.

9. Чиказький університет.

10. Вірджинський університет.

11. Університет Пенсильванії.

12. Північно-Західний університет.

13. Дюкський університет.

14. Гарвардський університет.

15. Каліфорнійський університет у Лос-Анджелесі.

Найкращі міжнародні школи

1. ESADE(Іспанія).

2. Міжнародний інститут розвитку менеджменту, абоIMD(Швейцарія).

3. Лондонська школа бізнесу.

4. IPADE(Мексика).

5. MIT(США).

6. Колумбійський університет.

7. ESSEC(Франція).

8. EGADE(Мексика).

9. HEC Paris.

10. Thunderbird(Гарвін).

За версією Bloomberg Businessweek, 2010

Улюблені школи студентів за результатами опитування.

1. Вірджинський університет.

2. Чиказький університет.

3. MIT.

4. Каліфорнійський університет в Берклі.

5. Гарвардський університет.

6. Північно-Західний університет.

7. Стенфордський університет.

8. Корнелльський університет.

9. Університет Південної Каліфорнії (Маршалл).

10. Колумбійський університет.

За версією Bloomberg Businessweek, 2010

Улюблені школи роботодавців за результатами опитування.

1. Чиказький університет.

2. Університет Пенсильванії.

3. Гарвардський університет.

4. Північно-Західний університет.

5. Мічиганський університет.

6. Південний методистський університет.

7. Стенфордський університет.

8. Дюкський університет.

9. Колумбійський університет.

10. Нью-Йоркський університет.

За версією Bloomberg Businessweek, 2010

Студентський рейтинг бізнес-шкіл із найкращим викладанням і сприянням кар’єрному розвитку.

1. Вірджинський університет.

2. Чиказький університет.

3. Корнелльський університет.

4. Університет Карнегі-Меллон.

5. Університет Південної Каліфорнії.

Це п’ять найкращих шкіл з оцінкою А+, які ввійшли у 20 % найкращих шкіл за обома цими критеріями задоволеності студентів.

За версією Financial Times, 2011

Єдиний рейтинг

1. Лондонська школа бізнесу.

1. Університет Пенсильванії.

3. Гарвардський університет.

4.INSEAD(Франція).

4. Стенфордський університет.

6. Гонконзький університет науки і технологій.

7. Колумбійський університет.

8. Школа бізнесуIE(Іспанія).

9. Школа бізнесуIESE(Іспанія).

9.MIT.

11. Індійський інститут менеджменту.

12. Чиказький університет.

13. Індійська школа бізнесу.

14. Міжнародний інститут розвитку менеджменту, абоIMD(Швейцарія).

15. Нью-Йоркський університет.

(Деякі позиції мають однакові рейтинги.)

За версією журналу The Economist, 2011

Єдиний рейтинг

1. Дартмутський коледж.

2. Чиказький університет.

3. Міжнародний інститут розвитку менеджменту, абоIMD.

4. Вірджинський університет.

5. Гарвардський університет.

6. Каліфорнійський університет в Берклі.

7. Колумбійський університет.

8. Стенфордський університет.

9. Йоркський університет.

10. IESE.

11. MIT.

12. Нью-Йоркський університет.

13. Лондонська школа бізнесу.

14. HEC Paris.

15. Університет Пенсильванії.

День 1

Маркетинг

Теми розділу:

— 7 кроків до маркетингової стратегії

— Процес купівлі

— Сегментування

— Життєвий цикл продукту

— Карта сприйняття

— Маржі

— Комплекс маркетингу і «4 Р» (чотири пі)

— Канали збуту

— Реклама

— Просування

— Ціноутворення

— Економіка маркетингу

Розмова у залі засідань корпорації Acme:

Виконавчий директор: «Щороку, коли ми переглядаємо зарплати топ-менеджерів, я не второпаю, чому віце-президенту з маркетингу Джиму Муні, що вчився в Університеті Пенсильванії, ми платимо більше, ніж президенту компанії Хенку Баффорду, який закінчив Гарвард. Це ніяк не вкладається мені в голові».

«Притримайте всі дзвінки. Я спущусь у бухгалтерію розім’яти м’язи».

Голова Правління: «Що саме вам неясно? Якби не продажі Джима, нам би не знадобився ані президент, ані будь-який інший працівник!»

Маркетологи бачать світ таким, яким його бачить голова Правління Acme. Як стверджує Філіп Котлер, славнозвісний професор, викладач школи Дж. Л. Келлога при Північно-Західному університеті, маркетинг має першочергове значення. Маркетинг об’єднує всі функції бізнесу і спілкується безпосередньо з клієнтом — через рекламу, продажі та інші види маркетингової діяльності.

Маркетинг — це особлива суміш науки й мистецтва. На заняттях із маркетингу можна навчитися багато чому, але навчання не наділить вас досвідом, інтуїцією і креативністю, що притаманні справді талановитим маркетологам. І тому таким обдарованим фахівцям платять так багато. Формальна освіта може дати випускникові МВА лише базу й термінологію для вирішення маркетингових завдань. Саме в цьому полягає мета цього розділу та численних дорожезних семінарів для топ-менеджерів у провідних бізнес-школах.

Найкращі школи готують своїх слухачів до керівних посад у сфері маркетингу. Однак на своїй першій роботі ці люди можуть працювати лишень, скажімо, помічниками бренд-менеджера у великій компанії з випуску продуктів харчування чи побутової хімії. Навчальна програма спрямована на розробку повноцінної маркетингової стратегії, тож вона не забезпечує студентів технічними навичками, необхідними на стартовій посаді МВА.

Студенти з математичним мисленням зазвичай вважають маркетинг однією із «гуманітарних» дисциплін курсу МВА. Насправді ж, для розробляння та оцінювання стратегій маркетологи використовують чимало кількісних і «наукових» технік. «Мистецтво» маркетингу полягає в умінні створити й реалізувати виграшний маркетинговий план. Варіантів, які можуть привести до перемоги, безліч. Компанії McDonald’s, Burger King, Wendy’s, Hardee’s та White Castle успішно продають бургери, і кожна по-своєму добивається результату. «Єдиноправильних» відповідей немає. Осиливши заняття з маркетингу, людина або зуміє творчо проявити себе, або раз у раз розчаровуватиметься через невдалі спроби створити ідею. Заняття з маркетингу я любив найбільше. Видумувати щось нове, а потім обговорювати це — було дуже весело. Друзяки з бізнес-школи досі кепкують з мене, згадуючи мою ідею, щоби Френк Пердью[1] почав випускати хот-доги з курятиною для гурманів.

ПРОЦЕС РОЗРОБКИ МАРКЕТИНГОВОЇ СТРАТЕГІЇ

Розробляння маркетингової стратегії — процес, який постійно йде по колу. Кожен маркетинговий план під час безперервного доопрацювання сильно змінюється, аж поки всі його частини не стають внутрішньоузгодженими та взаємопідтримуваними задля досягнення цілі.

Маркетингова пропозиція доцільна тільки тоді, коли всі її аспекти мають спільну логіку. Якісно розробити якусь частину маркетингового плану — досить просто, та щоб усі його частини узгоджувалися між собою і взаємно підтримували одна одну — це вже величезне досягнення. Цей процес має сім складових.

1. Дослідження споживачів.

2. Дослідження ринку.

3. Аналіз конкурентів і власної компанії.

4. Оцінка каналів збуту.

5. Розробка «попереднього» комплексу маркетингу.

6. Визначення економіки.

7. Перегляд і доповнення кроків 1–6 аж до появи узгодженого плану.

Хоча кроків є сім, їхній порядок не остаточний. Залежно від обставин та вашого власного стилю роботи, можна крокувати в іншому порядку. Цей розділ міг би затягти вас у багновище теоретичного маркетингу, та я хочу наблизити його до практики — тому зосереджуся на окремих питаннях і напрямах, які варто брати до уваги при розробці маркетингового плану. З міркувань практичності я сконцентруюся на маркетингу товарів, хоча цю саму базу й термінологію можна застосовувати й до маркетингу послуг.

Представлятиму моделі МВА за принципом семи кроків у такому їх порядку, в якому їх викладають у найпопулярніших школах. Структура тут — універсальна, тож її можна застосовувати до будь-якого маркетингового завдання. Я не нехтуватиму термінологією, якої навчають у школах, тож ви зможете почерпнути дещо з професійного жаргону МВА й спілкуватися як справжній маркетолог із цим ступенем. Маркетинг — це сфера, в якій особливо багато спеціалізованих слів. Навіть посередні маркетингові ідеї можуть видаватися геніальними, якщо подавати їх із використанням професійної термінології. Хай як смішно це звучить, але саме так рекламні агенції просувають свій продукт — рекламу.

Розробка маркетингової стратегії

Цей маркетинговий процес зі семи кроків дуже детальний. МВА часто використовують скорочення, наприклад STP (сегментація, таргетування, позиціювання) або «4 С маркетингу» (consumer behavior, company analysis, competitor analysis, context — поведінка споживачів, аналіз компанії, аналіз конкурентів, контекст), та викладена тут методологія, охоплює усе це.

1. ДОСЛІДЖЕННЯ СПОЖИВАЧІВ

Дослідження споживачів → Ринок → Конкуренти → Збут → Комплекс маркетингу → Економіка → Перегляд

Будь-який маркетинговий план слід починати, зважаючи на вкрай важливий елемент усієї затії, — «клієнта» та його потреби. Потреби й бажання людей різні. Споживачів досліджують, аби виявити сегменти чи групи населення з однаковими потребами і спрямувати свої маркетингові зусилля безпосередньо на них. Якщо почати з чогось іншого, ваше мислення звузиться й усі подальші дослідження будуть обмеженими. Щоби знайти ринок з безмежними маркетинговими можливостями, потрібно відповісти на кілька важливих запитань:

До якої категорії потреб належить продукт?

Хто купує продукт і хто його використовує?

Як відбувається процес купівлі?

Яке залучення покупця має мій продукт — високе чи низьке?

На які сегменти я можу поділити ринок?

До якої категорії потреб належить продукт? Кому ми потрібні і чому?

Яку потребу задовольняє ваш продукт, або як його можна використовувати? Спершу це питання може здатися банальним, однак у пошуках відповідей можна виявити потенційний ринок, який ви раніше пропустили. Тому, перш ніж ви почнете забивати собі голову традиційними думками, потрібно відповісти на це питання. В Arm&Hammer, компанії з виробництва харчової соди, такий аналіз дав дивовижні результати. На основі соди власного виробництва вони запустили лінійку зубної пасти, освіжувача повітря й дезодоранту для килимів власної торгової марки. Крім того, вони розробили рекомендації щодо сотні різних варіантів застосування харчової соди, і цим збільшують прибутки компанії.

Покупець продукту і його користувач — яка між ними різниця?

Дуже часто покупці й користувачі — це різні люди. Скажімо, білизну й шкарпетки для чоловіків купують здебільшого жінки. Для рекламної кампанії, цільовим споживачем якої є покупець чоловічих шкарпеток, недоцільно купувати місце в чоловічому журналі Sports Illustrated. Визначення покупця і користувача є життєво необхідним у роботі над маркетинговим планом.

Як відбувається процес купівлі?

Коли ви визначили потребу і покупця, варто гіпотетично уявити, як відбувається купівля продукту. Основне джерело такої інформації — маркетингове дослідження, але не варто нехтувати власними спостереженнями, аналізом та інтуїцією.

Надзвичайно важливо розуміти процес купівлі (buying process) — так ми можемо виявити можливі шляхи виходу на покупців. Цей процес охоплює всі кроки людини на шляху до купівлі продукту. Деякі вчені-теоретики називають його процесом прийняття рішення або процесом вирішення проблеми. Деякі дослідники називають це просто «усвідомити/відчути/здійснити» (Learn/Feel/Do). Ще інші називають його УІБД — увага/інтерес/бажання/дія (AIDA — Attention/Interest/Desire/Action). Я ретельно дослідив цю тему і звів усі теорії до п’яти кроків. Процес купівлі кожного окремого продукту може передбачати один або усі кроки:

Усвідомлення потреби → Пошук інформації →  Оцінка альтернатив → Купівля → Оцінка

У ситуації з купівлею мила процес купівлі виглядатиме так:

Мені не подобається, як я пахну → Чим скористатися? → Милом → Пораджусь із дружиною → З’їжджу в магазин → Почитаю етикетки → Придбаю мило Dial → Помиюся → Принюхаюся, чи немає тепер неприємного запаху → Придбаю мило Dial і наступного разу

Детальніше про кроки процесу купівлі:

Усвідомлення потреби (поява інтересу, визнання проблеми). «Можливо, мені щось потрібно». В якийсь момент людина усвідомлює певну потребу — наприклад, скористатися милом. Реклама може підсилити цю потребу. Престижні продукти — дизайнерський одяг і парфуми — викликають бажання й собі таке мати. Вони задовольняють емоційні потреби людини, наприклад, потребу в любові й визнанні. Саме на страх втратити любов і визнання тиснуть виробники Head&Shoulders. Ви повинні спитати себе: «Як споживачі дізнаються про мій продукт?» «Де саме потенційний покупець може натрапити на моє послання? Де моя цільова аудиторія?»

Пошук інформації. «Ця інформація інтригує, треба поцікавитися». Потенційні покупці отримують інформацію про продукт із різних джерел: з журналу Consumer Reports, від продавців, з блогів, зі спеціалізованих журналів, від родичів, друзів, місцевих експертів. Як менеджер з маркетингу ви хочете, щоб цільовий ринок отримав якомога більше позитивної інформації про ваш продукт саме там і саме тоді, де й коли покупці здійснюватимуть покупку. Наприклад, таку функцію виконують вітрини у торговій точці. Косметична компанія Cover Girl Cosmetics розміщує вітрини в аптеках, щоб допомогти покупцям підібрати собі кольорову палітру. Компанія Estée Lauder залучає дівчат-консультантів, які пояснюють відвідувачам універмагів переваги косметики Clinique.

Порівняльна таблиця поведінки споживачів

Оцінка альтернатив. «Що для мене є найдоречніше?» Шукаючи відповідь на це запитання, людина бере до уваги не тільки конкретні товари, а й їхні замінники. Студент, усвідомлюючи, що автомобіль йому не по кишені, може врешті зважитися на купівлю мотоцикла, мопеда або велосипеда. Споживач, якому важливий цей продукт, шукатиме додаткову інформацію і цікавитиметься рекомендаціями. Купівля машини нерідко передбачає візит до місцевої автомайстерні чи консультацію сусіда-автолюбителя. Розміщення необхідної інформації там, де її швидше за все шукатимуть — один з ключів успішного маркетингу.

На цьому етапі менеджеру з маркетингу варто визначити агентів впливу на поведінку цільового покупця в процесі здійснення покупки. Наприклад, якщо у гольф-клубі котрийсь гравець хоче придбати собі спорядження для гри, значний вплив на прийняття ним купівельного рішення матиме професійний спортсмен цього клубу. І якщо вам вдасться продати товар саме йому, то ваш товар куплять і інші члени клубу.

На етапі оцінювання альтернатив дуже велике значення має також розширення географії збуту. Якщо вашого продукту просто немає в торговій точці, покупець з міркувань зручності чи необхідності негайно задовольнити потребу може обрати схожий продукт. Coca-Cola та Pepsi настільки розширили мережу збуту, що конкурентні марки просто приречені бути маргінальними брендами. І якщо вам десь на пляжі сильно захочеться газованої води Dr. Brown, ви, ймовірно, погодитесь і на пляшку Coca-Cola чи Pepsi.

Рішення про купівлю. А ось і сам момент продажу. Та навіть якщо рішення про купівлю буде прийняте, у певних випадках перша купівля завжди пробна. «Нові й покращені» паперові рушники Bounty посядуть своє місце у списку обов’язкових покупок щойно тоді, коли успішно пройдуть випробування на кухні покупця. Та є чимало дороговартісних покупок, як‑то круїзи й побутові прилади, коли про пробну купівлю не може бути й мови. Тоді процес прийняття рішення вимагає більше часу й зусиль, адже покупець ризикує. Важливо, аби маркетолог розумів ці ризики. Такі маркетингові інструменти, як реклама, обізнані консультанти з продажу, гарантії і друковані матеріали, знижують купівельний ризик — покупець отримує якнайширшу інформацію і здатен порівняти цей продукт із пропозиціями конкурентів.

Оцінювання (поведінка покупця після купівлі продукту). «Чи я не помилився?» Такі сумніви можуть тривожити покупця як на фізичному рівні, під час перевірки ефективності продукту, так і на психологічному, в розмові з друзями на цю тему. Розкаяння покупця і післякупівельний дисонанс — ці терміни описують період збентеження, що нерідко виникає після купівлі. Тому, наприклад, реклама авто спрямована не тільки на потенційних покупців, а й на людей, які нещодавно придбали машину, щоб запевнити їх, що вони не прогадали, коли придбали мінівен Dodge Caravan, а не Honda Odyssey.

Через ретельний аналіз процесу купівлі зародки маркетингового плану можуть перерости в ідеї щодо реклами чи просування (їх слід буде взяти до уваги на п’ятому кроці процесу розробки стратегії).

Дослідження споживачів допоможе зрозуміти процес купівлі. Дослідження споживачів — це напрочуд важливий інструмент, завдяки якому теорія процесу купівлі набирає практичної цінності. Так маркетинговий директор може переглянути свої рішення: які з них були успішними, а які потребують корекції. Дослідження цінні лише тоді, коли здатні трансформуватися у реальні маркетингові дії. Та перед початком дослідження, ви повинні спитати себе:

«Відповідь на яке запитання мені потрібно знайти?»

«Як я використаю отриману інформацію?»

Не відповівши на цих два простих запитання, ви, ймовірно, викинете час і гроші на вітер. І запевняю вас: є багато компаній з маркетингових досліджень, які радо посприяють вам у цьому марнотратстві.

Яке залучення покупця має мій продукт — високе чи низьке?

Як свідчать дані про купівельну поведінку покупців, вона є різною при купівлі різних продуктів — і залежить це від того, наскільки продукт потрібний покупцеві та користувачу. Якщо споживач вважає купівлю продукту «ризикованою», то цей продукт має високе залучення. Покупці приймають рішення про купівлю продукту з високим залученням, враховуючи низку чинників:

Висока ціна

Потреба в отриманні переваг, властивих цьому продукту (наприклад, надійність у випадку з кардіостимулятором)

Потреба у психологічний винагороді за куплений продукт (наприклад, отримання статусу або любові)

Приклади продуктів з високим рівнем залучення — одяг, автомобілі й професійні послуги. Зазвичай вони дорожчі, а ще їх нерідко складно порівняти з іншими. Пошук відмінностей між альтернативними варіантами продукту з високим залученням непростий, а надто якщо покупець — не експерт. Тому пошук інформації може бути масштабним. Скажімо, коли йдеться про судовий розгляд позову про відшкодування збитків, зазвичай існує єдиний шанс вирішити справу в суді; тому вибір адвоката — це рішення з високим рівнем залучення. Щодо продуктів із низьким рівнем залучення приймати рішення легше. Наприклад, якщо вам не засмакує цукерка, ви завжди можете цю викинути й купити іншу.

Порівняльна таблиця нижче описує можливі способи поведінки залежно від рівня залучення та відмінностей між продуктами. Якщо ви як маркетолог розумітимете варіанти поведінки споживачів вашого продукту, то отримаєте більше переваг для його продажу.

Ця теоретична модель має реальну цінність на практиці. Продукт із високим рівнем залучення, наприклад, мотоцикл Harley-Davidson, стосується лівої верхньої комірки порівняльної таблиці. З цієї моделі видно, що маркетологам Harley варто спрямовувати свої зусилля на демонстрацію технічних переваг продукту, а також створити емоційний заклик — «купуйте американську класику» — щоби пробудити лояльність.

Маркетолог своїми чарами повинен перетворити продукт із низьким рівнем залученням на продукт із високим. Яскравий приклад — спортивні кросівки. Колись вони були просто практичним взуттям для занять у спортзалі, але тепер спортивні кросівки — це символ статусу молоді, через який навіть можуть вбити у вуличній сутичці. Перетворення продукту з низьким рівнем залучення на продукт з високим може виділити звичайний товар серед низки нічим непримітних конкурентів. Є чотири універсальні способи цього досягнути.

Прив’язати продукт до проблеми з високим рівнем залучення. Класичний приклад рекламного сюжету: дружина боїться, що в чоловіка станеться серцевий напад, тому використовує олію без холестерину.

Використати рекламу, що залучає. Якщо реклама транслює цінність, пов’язану з продуктом чи послугою, — продукт може набути ваги в очах користувача. Такі рекламні послання замість просувати фізичні властивості продукту прив’язують до нього цінності й цим вирізняють його серед конкурентів. Реклама Pepsi залучає до своєї реклами співаків і намагається транслювати думку, що споживання цього напою — атрибут молодих і усіх, хто крокує в ногу з часом.

Підвищити значущість переваг продукту. Продукти, як і послуги, дають споживачеві низку переваг. Якщо рекламний хід допомагає вивести перевагу продукту на вищий рівень значущості у свідомості покупців, вони, ймовірно, будуть більш залученими при його купівлі. У 1980-х війни виробників пива зробили кількість калорій важливим критерієм конкурентоспроможності. Випущений із уваги атрибут — калорійність — змусив споживачів, уважних до власного здоров’я, вдумливіше приймати купівельні рішення, і в результаті виробники Miller Lite віртуозно використали цю ситуацію на власну користь. У 2000-х таким критерієм стали вуглеводи. У 2012 наклейка «без глютену» на випічці приваблювала навіть людей без алергії на глютен.

Доповнити продукт важливими властивостями. Маркетолог також може допрацювати якісь складові самого продукту, щоб вирізнити його з-поміж інших. Коли на пляшках із побутовою хімією з’явилися ковпачки для захисту від дітей, залучення батьків до купівлі цього товару зросло. Перші пляшки із захисними ковпачками виділялись на полицях магазинів. Та коли ковпачок скопіювали всі конкуренти, залученість продуктів знизилась і виробникам довелося шукати нових способів вирізнити свій товар.

Продукти із справді низьким залученням — це ті, для купівлі яких досить мінімального рівня їхньої функціональності. Канцелярська кнопка, наприклад, має нескладне завдання. Хай яку марку оберете, ви не помилитесь. Якщо вартість пробної покупки невисока — скажімо, як вартість жуйки — залучення стимулювати непросто.

Залучення покупця пов’язане з рівнем планування покупки. Покупку планують чи здійснюють імпульсивно? При високому залученні покупки зазвичай планують, продукти ж із низьким залученням купують імпульсивно. Якщо покупка планова, покупець, ймовірно, шукатиме інформацію про нього. Якщо ж спонтанна, то важливо тільки, щоб продукт був там, де в ньому виникає потреба. Приклад імпульсивної покупки — продукти для швидкого перекусу. Полудневий голод приводить покупця до найближчого фастфуду.

Я маю намір сегментувати ринок? Для чого? Як?

Я оминав цю тему в розділі про поведінку покупців, але питання, хто наш споживач, — ключове у вирішенні маркетингових завдань. Якщо ви вважаєте, що ваш продукт підійде усім і кожному, доцільно орієнтуватися на масовий ринок, або «мас-маркет». Якщо ваш продукт задовольняє масові потреби, то й постачання має бути масовим. Інакше вам доведеться обирати цільовий сегмент ринку чи сегменти. Сегменти — це однорідні групи подібних споживачів зі схожими потребами й бажаннями. Наприклад, виробники Coca-Cola використовують стратегію масового маркетингу і переконують, що їхній напій — це «реально крута річ» для всіх без винятку. А от Snapple, фірмовий чай, адресований вузькому сегменту ринку. Його ціна вища, а пляшка іншої форми. Продукт Snapple націлений на окремий сегмент ринку безалкогольних напоїв.

Сегментування ринку виконує такі функції:

— визначення сегментів, достатньо великих, щоб сприятливо вплинути на прибутки;

— визначення сегментів, на які можна ефективно спрямувати маркетингові заходи;

— сприяння розробці маркетингових програм.

Орієнтуючись на певний сегмент, ви можете ефективно спрямовувати власну маркетингову діяльність та отримувати від її реалізації добрі результати — максимальне збільшення обсягу продажу і прибутку. Без сегментування ви ризикуєте намарно витратити гроші на людей, які незацікавлені у вашому продукті. Є чотири основних підходи до сегментування ринку споживачів:

• географічний

• демографічний

• психографічний

• поведінковий

Географічне сегментування поділяє ринок відповідно до країни, штату, регіону, округу та міста. До федерального перепису США внесено 310 стандартних міських статистичних районів, що є основними центрами високої концентрації населення в країні. Arbitron, компанія-гігант у сфері досліджень засобів масової інформації, вигадала схожі одиниці для охоплення 210 основних телевізійних ринків країни — зони домінуючого впливу. Її конкурент, компанія A. C. Nielsen, використовує аналогічні одиниці — визначені ринкові зони.

Демографічне сегментування розділяє населення на однорідні групи у людей, що різняться за такими категоріями:

Вік — різні покоління мають різні бажання і потреби.

Стать — гендерно-обумовлене використання продукції та закономірності купівлі.

Дохід — купівельна спроможність.

Сімейний стан — потреби сім’ї.

Життєвий цикл сім’ї — початковий етап сімейного життя; діти вже живуть окремо тощо.

Освіта/Професія — наскільки вибагливим є споживач.

Етнічна, релігійна й расова ознака — конкретні смаки і вподобання.

Психографічне сегментування розділяє ринок відповідно до психологічних відмінностей:

Спосіб життя — діяльність, інтереси й погляди.

Риси особистості — консервативна, схильна до ризику, честолюбна, компульсивна, амбітна, авторитарна, компанійська. (Люди можуть мати різні «чутливі точки», на які можна спробувати натиснути рекламою.)

Психографічне сегментування непросте. Визначити та виміряти особистісні змінні важче, ніж демографічні, та вони можуть мати високу цінність.

Поведінкове сегментування розділяє ринок відповідно до тих способів купівельної поведінки, які можливо прослідкувати:

Використання — обсяг використання, спосіб використання, очікувані вигоди.

Привід для купівлі — подарунок, відпустка, сезонна покупка тощо.

Лояльність бренду — лояльність якомусь одному продукту говорить про рівень готовності споживача спробувати щось інше.

Реакція на ціни та акції — деякі групи покупців реагують на спеціальні маркетингові заходи більше, ніж інші. Заміжні домогосподині частіше використовують купони на знижку, ніж незаміжні працюючі жінки.

Життєвий цикл продукту

Маркетологи повинні не тільки обрати «правильну» групу, а й вирішити, скільки груп варто брати до уваги. Правильна кількість «дієвих» категорій дає змогу визначити найбільш доступний і сприйнятливий ринок. Зайва конкретика може тільки завадити. Скажімо, можна визначити цільових покупців автомобілів Corvette як шатенів у віці 25–65 років із доходом понад 75 000 $ на рік.

Однак розробити ефективну рекламу, спрямовану суто на темноволосих чоловіків, складно, та й її доцільність сумнівна. Чи темне волосся є визначальною категорією для сегментування? Немає журналів, цільовою аудиторією яких були би тільки шатени. Блондини й руді теж цілком можуть бути покупцями автомобілів Corvette. Визначати ймовірні сегменти ринку варто за такими критеріями:

Вимірюваність. Чи можете ви ідентифікувати сегмент? Чи можете описати його кількісно?

Доступність. Чи можете ви вплинути на цей сегмент за допомогою реклами, через торгових агентів чи дистриб’юторів? Чи зручно вам буде зберігати товар на складах і постачати його для цього сегменту?

Значущість. Чи цей сегмент достатньо великий, щоб на нього орієнтуватися? Сегмент скорочується, зріє чи розвивається?

Рентабельність. Чи достатньо великі потенційні прибутки, щоб вважати цей сегмент цільовим?

Конкурентна сумісність. Чи зацікавлені у цьому сегменті ваші конкуренти? Вони його досліджують, чи для них він не вартий уваги?

Ефективність. Чи вистачить вашій компанії потужностей, щоб задовольнити потреби цього сегмента?

Захисна спроможність. Чи зможете ви захиститися від атак конкурентів?

Відповідно до цієї теоретичної бази пропоную вам приклад реального демографічного профілю покупців кави для гурманів, який використовують маркетологи:

Люди віком 25–54 роки

Із вищою освітою

Мають хорошу роботу або керівну посаду

Сім’ї без малих дітей

Дохід сім’ї перевищує 100 000 $ на рік

Цей сегмент ринку вимірюваний, доступний, великий і прибутковий. Не дивно, що він цільовий для багатьох великих виробників кави.

Навіть на безнадійних ринках можна знайти сегмент, який інші випустили з уваги. У 1970-х компанія Xerox контролювала 88 % ринку копіювальної техніки. Більшу частину її продажів становили копіювальні апарати великого і середнього розміру. Та до 1985 року компанія втратила понад половину свого ринку. Що сталося? Xerox ігнорувала ринкові потреби у невеликій копіювальній техніці. Тисячам малих компаній, коли у них виникала потреба щось скопіювати, доводилося щоразу бігти до найближчого копі-центру. Canon, Sharp та Ricoh захопили цей ринок, продаючи меншу й дешевшу копіювальну техніку. А закріпившись на ринку дрібної копіювальної техніки, японські конкуренти продовжили посувати Xerox і на ринку великої копіювальної техніки.

Дослідження споживачів — це як «заправка» перед розробкою цілісної маркетингової стратегії. Зробіть це зараз, аби потім, під час кількісного аналізу, не перекрити повітря своєму творчому мисленню. Для початку цільовий сегмент можете обрати «інтуїтивно». Після здійснення інших кроків його можна буде скоригувати відповідно до новоствореної маркетингової стратегії.

2. ДОСЛІДЖЕННЯ РИНКУ

Споживач → Дослідження ринку → Конкуренти → Збут → Комплекс маркетингу → Економіка → Перегляд

Якщо під час аналізу сегментів потенційними споживачами були окремі люди, то дослідження ринку розглядає їх у ширшому контексті, з урахуванням величини і тенденцій ринку. Дослідження ринку також передбачає огляд конкурентного середовища і нормативних обмежень. За результатами ретельного дослідження ринку директор з маркетингу бачить, чи обраний сегмент вартий зусиль. Щоб оцінити ринок, МВА ставить три важливих запитання:

Який ринок є релевантним?

На якій стадії життєвого циклу перебуває продукт?

Які у цій галузі ключові чинники конкурентоспроможності?

Який ринок є релевантним?

Дуже легко обманути себе, вважаючи, що всі продажі в категорії вашого продукту відбуватимуться в межах вашого релевантного ринку. На канікулах перед другим курсом навчання на МВА я працював у міжнародній торговельній компанії. Мені доручили досліджувати можливість продажу мексиканської меленої кави для гурманів у продовольчих магазинах США. Я дуже помилився б, якби припустив, що всі продажі кави відбуватимуться на моєму релевантному ринку. 1990 року Сполучені Штати продали кави на 11 млрд $. Щоправда, лише 60 % від цієї суми становили продажі в магазинах, а решта 40 % — це продажі на інституційному ринку, зокрема у ресторанах і в кавових автоматах. Тобто на моєму ринку — роздрібної торгівлі — осіло 6,6 млрд $.

Однак у межах цього величезного ринку кави існували ще субринки, які я мусив дослідити, щоб виявити остаточний релевантний ринок для мого продукту. Вартість ринку кави для гурманів становила 750 млн $, тобто 11 % від роздрібного продажу. На ринку кави для гурманів тільки 60 % продуктів не містили штучних смакових добавок. Моя мексиканська кава була без таких добавок, і її виробник відмовився додавати їх. Тому мій релевантний ринок звузився ще більше, до 450 млн $. Та в супермаркетах продавалося лише 55 % від цієї частки ринку. Це дало мені ринок вартістю в 248 млн $. Оце і був мій релевантний ринок.

Після визначення сегменту ринку, вам варто запитати себе, чи цей сегмент достатньо значущий і досяжний, аби виправдати маркетингові зусилля. Якщо відповідь на це запитання заперечна, значить у вас продукт, який можна виготовити, а не продукт, який можна продати. Гроші приносять лише продукти, які можна продати.

Ці питання складні й вимагають маркетингових досліджень. Якщо продукт новий, відповіді на них ви знайдете не одразу. Щоб отримати цю інформацію, можливо, доведеться залучити пробний ринок. Це допоможе чіткіше визначити сегмент.

Також варто звернути увагу на те, в якому стані — зростання або спадання — перебувають зараз споживчі сегменти ринку. Якщо ринок розвивається, зростання продажу можуть забезпечити нові користувачі або існуючі споживачі. Якщо ж ринок спадає, будь-яке зростання продажу відбуватиметься шляхом урізання прибутку конкурентів, а ті не віддадуть свою частку ринку без боротьби! Зважаючи на демографічні тенденції, збільшення кількості населення старшого віку, компанія Pﬁzer, виробник вітамінів Centrum, трохи змінила склад препарату й успішно випустила на ринок вітаміни Silver.

Карта сприйняття брендів паперових рушників (гіпотетична)

Зовнішня привабливість

На якій стадії життєвого циклу перебуває продукт?

Продукти можна характеризувати за стадією їхнього життєвого циклу (PLC, product life cycle). Життєвий цикл продукту — це не просто часова позначка; він показує, як зростають продажі, коли про продукт дізнаються нові сегменти споживачів і починають його купувати. Послуга мобільного зв’язку з’явилася на початку 1970-х, і нею користувалися не більше 10 000 осіб. І щойно у 1990-х, коли ціни знизилися і багато людей змогли придбати мобільний телефон для авто, виник мультисегментний ринок із понад 6 млн користувачів. Нині засіб мобільного зв’язку — звична річ.

Концепція життєвого циклу продукту важлива, адже процес поширення продукту, тобто коли населення його приймає, має величезний вплив на його реалізацію. Кожен продукт зріє й отримує унікальний життєвий цикл. Розуміння PLC — одна з потенційних переваг мислення МВА, яка вирізняє його з-поміж конкурентів.

Життєвий цикл продукту має чотири характерні стадії, коли варто вживати певних маркетингових заходів.

Стадія 1: Впровадження. «Що це?» Споживач повинен усвідомити свою потребу й дізнатися про продукт. Якщо є змога, потрібно демонструвати, як він працює. Можливо, доведеться добряче витратитися на рекламу — щоби про продукт почали говорити. Деякі виробники на початках вдаються до ексклюзивної стратегії збуту — лише в кількох торгових точках, — щоб, уточнивши потреби споживачів, ще на початку підкоригувати свій продукт. Перші покупці звуться новаторами, наступні — ранніми послідовниками. Вони легко зважуються на купівельний ризик, адже це їм властиво або ж не обтяжує їхній гаманець. Коли компанії впроваджують нові продукти, їм доводиться приймати складні рішення щодо встановлення ціни, адже порівняти часто ні з чим. Початкові ціни і прибутки мають величезне значення для подальшої конкурентної боротьби, а також визначають, чи є змога здійснювати додаткові дослідження й розробки (приклади — нанороботи, одяг от-кутюр, бігові кросівки з пальцями).

Стадія 2: Зростання. «Де таке взяти?» До цього часу важливо навчати споживача, та на цій стадії зростає конкуренція. Продуктом зацікавлюється рання більшість. Дедалі більше споживачів дізнаються про продукт і цікавляться новими моделями, щоб вирішити, яку купити, а не чи купувати. Коли покупці приходять у магазин, вони починають порівнювати характеристики. Щоби зробити продукт доступнішим, маркетологи часто вдаються до вибіркової стратегії збуту, аби охопити більше магазинів. У цей «переломний момент» важливо збільшити обсяги продажів швидше за конкурентів, щоби знизити собівартість продукту через оптимізацію виробництва та реклами. Це допомагає компанії отримати конкурентну перевагу на наступній стадії життєвого циклу продукту (приклади — 3 D-телевізори, комп’ютерні планшети, електронні книги).

Стадія 3: Зрілість. «Чому саме цей?» На цій стадії купує пізня більшість мас-маркету. Хоча цей продукт мало чим відрізняється від конкурентних, однак люди звикли купувати його — ключову роль тут відіграє лояльність до бренду. На стабільному ринку нерідко розгорається цінова конкуренція, адже додаткові частки ринку можна здобути, тільки відібравши їх від конкурентів. Характеристики продукту, надзвичайно важливі на стадії зростання, стали стандартними. Оскільки властивості продукту відрізняються несуттєво, засобом розрізнення продуктів стає реклама. Менеджери з маркетингу намагаються якомога ретельніше сегментувати свій цільовий ринок, щоб задовольнити конкретні незадоволені потреби споживачів. Якщо ринок зрілий, конкуренти вишукують усі можливі сегменти. Також розглядаються усі можливі канали збуту — використовується стратегія мас-маркету (приклади — GPS-навігатори, ноутбуки, компактні люмінесцентні лампи).

Стадія 4: Спад. «Скільки ще?» Коли життєвий цикл продукту досягне стадії старіння, конкуренти, найімовірніше, вже пропонуватимуть аналогічні продукти. Навіть найнесміливіші споживачі, пізні послідовники, вже впевнені у продукті. (Якби він спричиняв рак, FDA[2] вже виявило б це.) Споживачі ігнорують рекламу, бо знають, що всі продукти-конкуренти однакові. На цій стадії компанії часто зосереджуються на ціні: зменшують її, якщо конкуренція зберігається, або ж поступово підвищують, якщо конкурентів меншає. У цей період запорукою збереження вашого місця на полицях магазинів стають відносини виробника з точками продажу, адже коли продукт перестає бути новинкою і не викликає відповідного захвату, дистриб’ютори й власники магазинів схильні переключати увагу на нові й потенційно прибутковіші продукти. Такі зусилля заради збереження торгового місця для свого продукту по-простому називають маркетингом відносин (приклад — компакт-диски, програвачі, 35-міліметрові камери).

Фаза зрілості необов’язково є передвісником «смерті» продукту. Після закінчення фази зрілості продукт можна оновити — тоді розпочнеться нова фаза зростання. Колекційні картки зі зображенням бейсболістів у 1980-х пережили таке відродження завдяки маркетингу Topps Inc., а у 1990-х остаточно втратили свою принадність.

Інколи муки передсмерних конвульсій продукту приносять його останньому виробнику значні прибутки. Компанія Richardson Electronics, виробник вакуумних ламп для старих телевізорів, радіо та інших пристроїв, змогла вижити на ринку, де колись домінували GE, RCA, Westinghouse та Sylvania. Завдяки стратегії «кінця гри» виробники продуктів, що вже відживають, можуть отримувати чималі прибутки, адже споживачам більше нікуди звернутися по запчастини.

Канал збуту кави Private Collection компанії Maxwell House з урахуванням маржі та цін на кожному рівні

Які у цій галузі ключові чинники конкурентоспроможності?

Основи для конкуренції різняться у кожній сфері й на кожному ринку. Від них значною мірою залежить, як компанія підходитиме до свого ринку. Існує п’ять ключових чинників конкурентоспроможності; у більшості галузей — це зона бойових дій:

• якість продукту;

• ціна;

• реклама;

• дослідження і розробки;

• якість обслуговування.

Наприклад, у сфері швидкого харчування основну роль у конкурентній боротьбі відіграють інтенсивна реклама і просування. У сферах поставки сировини найважливішими є ціна та якість обслуговування. Коли я досліджував сферу виробництва кави, то з’ясував, що тут основу конкуренції становлять ціна та якість продукту. Розробляючи маркетинговий план, ви можете спробувати змінити основу конкуренції на найдоречнішу для вашої компанії, та ключові чинники конкурентоспроможності ігнорувати не можна.

3. АНАЛІЗ КОНКУРЕНТІВ І ВЛАСНОЇ КОМПАНІЇ

Споживач → Ринок → Дослідження конкурентів →  → Збут → Комплекс маркетингу → Економіка → Перегляд

До цього етапу маркетолог вже обрав сегмент споживачів, на який збирається спрямовувати свої зусилля. Тепер необхідно розробити план конкурентної боротьби. Себе і конкурентів потрібно розглядати абсолютно об’єктивно. У чому ваші переваги? Що вам вдається робити добре? (МВА називають це ключовими компетенціями.) Які ваші слабкі місця? Як ваша компанія може заробити на власних перевагах і скористатися слабкостями конкурентів? Щоб зрозуміти це, варто відповісти на такі запитання.

Яким є SWOT-аналіз вашої компанії порівняно зі SWOT-аналізом ваших конкурентів?

SWOT-аналіз — це зручна система, яку МВА використовують, аби упорядкувати відповіді на попередні запитання щодо становища вашої компанії відносно конкурентів. Абревіатура SWOT означає сильні сторони (strengths), слабкі сторони (weaknesses), можливості (opportunities) і загрози (threats). Сильні та слабкі сторони — це внутрішні чинники компанії. Можливості й загрози — зовнішні. Дуже важливо проаналізувати свою компанію і компанії конкурентів саме з цього боку. За поданими нижче питаннями стоять важливі моменти SWOT-аналізу.

Що добре вдається вам, а що конкурентам?

• система збуту (Frito-Lay);

• розробка і випуск нової продукції (Apple);

• реклама (Geico).

Що ви осягнули на ринку?

• розмір ринку і відносна частка ринку;

• фінансове становище;

• динаміка діяльності та репутація.

Які у вас ресурси проти ресурсів конкурентів?

• працівники;

• технології, дослідження;

• торговий персонал;

• готівкові кошти;

• торговельні відносини;

• виробництво.

Важливу роль в аналізі конкуренції відіграють бар’єри входу нових конкурентів на ринок. Йдеться про умови або вимоги, які повинні виконати нові конкуренти, щоб увійти на ринок. Такими бар’єрами є наявність грошей і спеціальних знань. Наприклад, на фармацевтичному ринку домінує кілька компаній. Щоб стати гравцем на цьому ринку, компанія повинна мати потужну мережу торгових агентів, дослідницькі лабораторії і чималі суми на рахунку, аби все це оплатити. Тож коли дрібні компанії хочуть вивести на ринок якийсь перспективний препарат, з огляду на ці бар’єри входу вони змушені приставати до великих компаній. Незліченна кількість покупців, величезна база продавців та інфраструктура дають eBay величезні переваги на ринку електронних торгів. Але для конкурентів компанії Google у сфері інтернет-пошуку бар’єри входу нижчі. Люди, які щось шукають в інтернеті, легко можуть змінити пошуковий сервіс, а конкуренти, як‑то Yahoo! або Bing, можуть розробити нові технології пошуку. Тому Google формує закриті бази даних, до яких не мають доступу конкурентні пошукові системи, а також прив’язує користувачів до власного сервісу через Gmail — і цим створює бар’єри входу. MySpace була свого часу основною соціальною мережею, та 2008 року вона змушена була поступитися місцем мережі Facebook з її простим інтерфейсом і відкритістю.

Якщо бар’єри входу в якійсь сфері невисокі, ринок стає переповненим. Грамотний маркетолог повинен передбачити це й намагатися сформувати свою стратегію так, щоб новим конкурентам важче було пробратися на ринок. Детальніше ми поговоримо про це далі, в розділі «Стратегія».

Коли я досліджував ринок кави, то довго замислювався над тим, що може запропонувати моя компанія. А вона могла небагато. У нас не було досвіду роботи у Сполучених Штатах Америки, не було каналів збуту, знань у сфері реклами, репутації і великих грошей. Усе, що міг запропонувати мій мексиканський роботодавець, — це якісна фасована кава. Як маленька кавова компанія могла протистояти таким конкурентам, як Folgers і Maxwell House? Я так довго ламав голову над цим, що ледь не захворів, і врешті вирішив знайти велику продовольчу компанію, яка захотіла б якийсь час співпрацювати з нами. Ми постачали б каву, а партнер займався би її збутом і маркетингом. Ми могли б їхати на буксирі, як це роблять малі фармацевтичні компанії, і погоджуватися на хоч якийсь прибуток, аби лишень не залишатися з порожніми руками.

Які ринкові частки належать основним гравцям у цій сфері?

Є чимало сервісів для відстежування споживчої продукції, зокрема NPD Group та InfoScan. Сканери на касі та системи відстежування складських запасів збирають дані про продажі в супермаркетах. Однак коли йдеться про товари для промисловості — скажімо, про виробниче обладнання, — дізнатися інформацію складніше. Тут в пригоді стають торгово-промислові об’єднання.

Під час аналізу ринкових часток конкурентів велике значення має поняття ринкових важелів. Компанії з більшими частками ринку зазвичай мають більші прибутки, ніж їхні конкуренти. Собівартість їхнього продукту нижча, оскільки вони розподіляють витрати на більшу кількість одиниць продукції. Менші компанії з меншими обсягами продажів неспроможні щедро витрачатися на досліди чи ефективніше обладнання, адже тоді стануть нерентабельними. Якби мені довелося продавати нову марку розчинної кави, я мусив би добряче посушити мізки, щоби вийти на ринок з тенденцією до спаду, на якому домінують три великі конкуренти — Kraft, Nestlé та Folgers, — яким виробництво обходиться дешевше. На щастя, 1989-го, коли на ринок виходила моя мексиканська кава, 18 % ринку меленої кави контролювали менші конкуренти. А 1986-го ця частка становила 16 %. Для нового гравця на ринку, яким була моя мексиканська мелена кава, — це було сприятливе середовище.

Де є мій продукт на карті сприйняття відносно конкурентів?

Карта сприйняття — це графічний спосіб побачити і порівняти свій продукт із продуктами конкурентів. Зазвичай це сітка з категоріями ціна-якість, однак можна підставляти й чимало інших категорій. МВА використовують карти як ще одну техніку МВА для генерування маркетингових ідей. До того ж карти сприйняття можуть вказати на вільний сегмент ринку, адже на них ми бачимо, як споживач сприймає продукти конкурентів, хай які їхні реальні фізичні характеристики. Сприйняття у маркетингу, як у політиці, відіграє першочергову роль. Наприклад, у галузі виробництва паперових рушників важливими є міцність рушника і його зовнішня принадність. Для наочності я створив на власний розсуд гіпотетичну карту. Зверніть увагу, як компанія Bounty знайшла свій прибутковий сегмент ринку — завдяки міцності й привабливому малюнку.

Наочне відображення вашого продукту на карті поруч із конкурентами допоможе вам краще зрозуміти, як виводити існуючий продукт на ринок, які зміни до нього впроваджувати і чи створювати додаткові продукти для комплексної маркетингової стратегії.

Якщо ваша компанія випускає багато продуктів однієї категорії, то ви розширюватимете асортимент в глибину. На ринку паперових рушників жоден виробник не є домінантним у категорії. А от на ринку кормів для собак полиці забиті глибоким асортиментом компанії Nestlé Purina — Dog Chow, Puppy Chow, HiPro, O.N.E., Beneful, Alpo та ще щонайменше шість інших найменувань.

Якщо ж ваша компанія випускає продукти із різних категорій, це значить, що ваш асортимент росте в ширину. Компанія Kimberly-Clark має широкий асортимент паперових продуктів у кількох категоріях: паперові рушники Viva, паперові серветки Kleenex та Scott, гігієнічні прокладки Kotex, а також підгузки Huggies, Depend та Pull-Ups. Глибину і ширину асортименту продукції можна вміло використати у стратегії блокування, щоб не дати конкурентам доступу до каналів збуту, — якщо їхніх товарів на полицях немає, вони не мають жодних продажів.

На ринку собачих кормів конкуренти знайшли інші способи обійти Nestlé Purina й дістатися до власників собак. Hill’s Pet Nutrition, підрозділ Colgate-Palmolive, заробили 2,2 млрд $, реалізовуючи корми та зоотовари торгової марки Science Diet через ветеринарні клініки.

Як мій продукт позиціонується відносно конкурентів?

У 1950-х усі намагалися створити «унікальну торгову пропозицію» — наголосити на властивостях продукту та його вигодах для споживача. Протягом 1960-х і 1970-х важливим був «імідж» продукту. 1972 року Аль Ріс і Джек Траут розробили поняття «позиціювання», яке популярне й досі.

Вони вважали, що те, як ваш продукт сприймають споживачі, важливіше за його реальні фізичні властивості. Для споживачів реальність — це те, у що вони вірять. Ріс і Траут визначили десять правил позиціонування — як виділити продукт або послугу з-поміж конкурентів.

1. Нехай у свідомості споживача зафіксується словесна асоціація із вашим продуктом. Переконайте його в одній перевазі продукту — а він вже сам припише йому інші. FedEx асоціюється з «доставка до ранку». Словесна асоціація може належати тільки одному підприємцю, і коли вона зафіксується в голові, її потім дуже важко змінити.

2. Позиціонування починається з назви продукту. Назва повинна бути описовою, щоб закріпити у свідомості споживача головну користь від продукту. Наприклад, слоган Draino opens clogged drains («Draino прочищає забиті водостоки») вдало використовує гру слів: назви продукту і його основного призначення.

3. Якщо ви маєте унікальний новий продукт, дайте йому нове ім’я. Apple могла назвати свій новий музичний плеєр Apple Mini Mac, і дала йому ім’я iPod.

4. Найпростіший спосіб створити словесну асоціацію — це стати першим. Споживачі схильні зберігати вірність продукції, яка їх влаштовує. Kleenex cleans runny noses («Kleenex витре мокрі носики») — ще одна гра слів, що в’їдається в пам’ять.

5. Не відступайтеся від свого послання; підкріплюйте найпершу асоціацію усіма маркетинговими діями. Coke Classic is the real thing! («Coke Classic — крута штука!»)

6. Найкращий спосіб відреагувати на появу нового конкурента — запустити новий бренд, а не змінювати початковий. Коли популярності набула бутильована питна вода, Coca-Cola не стала називати свій новий продукт Coke Water, а дала йому назву Dasani.

7. Найпростіший варіант для компанії, яка виходить на сформований ринок, — створити для свого продукту нову категорію. Важко обійти вже встановлені бренди, а от прийняти нову категорію споживачам простіше. Наприклад, Чарльз Шваб створив категорію дисконтного брокерства.

8. Другий варіант для такої компанії — знайти вільну нішу у свідомості споживача. Компанія Starbucks стала преміальним брендом кав’ярні швидкого обслуговування.

9. Третій варіант — посунути конкурента, дискредитувавши його концепцію, продукт чи «обличчя» компанії. Реклама «Тайленолу» проголошувала: «Якщо у вас болить шлунок, не приймайте аспірин, не порадившись із лікарем».

10. Дотримуйтесь обраного вами позиціонування.

4. ОЦІНКА КАНАЛІВ ЗБУТУ

Споживач → Ринок → Конкуренти → Аналіз збуту → → Комплекс маркетингу → Економіка → Перегляд

Маркетологи називають шляхи до споживачів каналами збуту. Здебільшого таких шляхів є багато, як ми бачили у прикладі зі собачими кормами. Дослідження каналів збуту надзвичайно важливе, адже вибір каналу впливає на остаточну ціну продукту, а отже й на ваш прибуток. Аби обрати канал збуту, варто подумати над трьома запитаннями:

Як мій продукт може потрапити до споживача?

Який прибуток отримують гравці у кожному каналі збуту?

Хто головний у кожному каналі збуту?

Як мій продукт може потрапити до споживача?

Якщо виробництво продає свій товар за допомогою каталогів через пошту, то маркетолог фактично має прямий зв’язок із кінцевим споживачем. Виробник одягу, представленого в каталозі, безпосередньо фіксує продажі, повернення товарів, ціни й уподобання споживачів. А от бренд-менеджери на виробництвах продовольчих товарів більш віддалені від покупця. Наприклад, крупи потрапляють до споживача після проходження низки гуртових і роздрібних продавців. Ці посередники називаються проміжними ланками. Розробляючи стратегію, менеджер із маркетингу має визначити всі шляхи доступу до споживача і скласти відповідний план.

Зазвичай на шляху до споживача стоять такі посередники:

• гуртові продавці

• дистриб’ютори

• торгові представники

• торгові агенти

• роздрібні продавці

Який прибуток отримують гравці у кожному каналі збуту?

Я вже згадував, що варто знати про всі шляхи, що ведуть до споживача, — усі можливі способи продажу вашого продукту. Не пошкодуйте часу й викладіть їх на папір. Схематичне зображення каналу може також підказати вам, яку роздрібну ціну треба встановити, аби отримати прибуток.

Кожен посередник у каналі збуту бере собі частку прибутку, що зветься маржею. Кажуть, що учасники ланцюга збуту «стягують маржу» від виробника. Але насправді ви як виробник нічого не «віддаєте» (це не благодійність). Учасники каналу здебільшого розраховують свою частку прибутку як надбавку до ціни продажу. Канадські і деякі американські фармацевтичні компанії встановлюють надбавку на собівартість продукту, але це виняток з правила. Ціна продажу — це не остаточна роздрібна ціна, а та, за якою один посередник продає товар наступному посереднику в каналі збуту. Роздрібну ціну платить кінцевий споживач.

Наведу приклад із добре відомої мені сфери — роздрібний продаж кави, аби показати економіку каналів збуту. На кожному рівні каналу збуту посередник купує каву у попередньої ланки, нараховує маржу і продає товар наступній ланці вже за новою відпускною ціною. Маржа не пов’язана з вартістю товару.

Ось так кавові зерна вартістю в 1 $ можуть потрапити до споживача за роздрібною ціною в 6 $. На кожному рівні каналу учасники додають до вартості товару витрати на обсмаження, мелення і пакування кавових зерен, просування бренду або ж збут і постачання фасованої кави на полички магазинів. Далі я окреслив приблизну економіку каналу для елітної кави Maxwell House.

На кожному рівні каналу збуту посередник виконує свої обов’язки, стягує свою маржу і продає товар наступному посередникові, більш наближеному до споживача. Якщо підприємство з обробки кави, скажімо Kraft Foods, вважає, що елітну каву Maxwell House потрібно продавати за роздрібною ціною 4 $ за фунт, а не 6 $, тоді економіка каналу зміниться. Пройдімось каналом у зворотному напрямку і побачимо, як таке рішення Kraft Foods вплине на ціни на кожному окремому рівні.

Відпускна ціна × (1 — Надбавка, у %) = = Відпускна ціна попередньої ланки каналу збуту

Рухаємось у зворотному напрямку каналу збуту:

4,00 $ Роздрібна ціна для споживача × (1–0,23 Надбавка за роздрібний продаж) = 3,08 $

3,08 $ Відпускна ціна гуртовика роздрібнику × × (1–0,09 Надбавка гуртового продавця) = 2,80 $

2,80 $ — це ціна, за якою Kraft Foods (підтриємство з обробки) продає каву гуртовикам

При роздрібній ціні 4 $ бренд-менеджер Kraft Foods повинен зрозуміти, чи сума у 1,75 $ (2,80 $—1,05 $) за фунт — це достатня маржа, щоби покрити витрати і забезпечити належний прибуток. Якщо відповідь заперечна, бренд-менеджеру варто переглянути економіку каналу в маркетинговому плані. Оскільки маркетингова стратегія — це циклічний процес, можливо, доведеться змінити якусь іншу ціну, процес виробництва або витрати. А ці зміни можуть вплинути на всі інші елементи плану.

Учасники каналу збуту мають відносну владу — вони можуть впливати на рішення щодо встановлення ціни відповідно до економіки обраного каналу. У випадку з Kraft Foods бренд-менеджер, наприклад, міг обрати для продажу в магазині нижчу роздрібну ціну, 4 $. Однак він обрав 6 $, щоб збільшити свої прибутки.

Окрім продажу в магазинах, компанія Kraft Foods вирішила скористатися ще одним каналом збуту. Вона «обійшла» посередників і почала продавати каву бренду Gevalia безпосередньо кавоманам, поштою, за ціною понад 8 $ за фунт. Зазвичай є кілька шляхів, якими більшість продуктів можуть дістатися до споживача. Кожен канал має власні розрахунки маржі. Коли ви зрозумієте ці розрахунки, то зможете вибрати найвигідніший канал збуту.

Хто головний у кожному каналі збуту?

Коли ви обираєте, через який канал продавати, важливо розуміти, хто в якому каналі має владу. Якщо ваш продукт унікальний і на нього є попит, тоді ви як виробник маєте право визначати умови відносин із посередниками. Якщо ж це не так, то посередники каналу диктуватимуть вам умови, намагаючись стягнути максимальну маржу.

У сфері торгівлі продуктами харчування контроль над каналами збуту перейшов від виробників до мереж супермаркетів. У 1980-х, коли невеликі мережеві магазини об’єдналися у супермережі, їхні керівники усвідомили, що володіють цінною нерухомістю — «місцем на полицях». Кожна одиниця складського обліку займає місце на полиці. Кожен товар потрібно відстежити, розмістити на полиці та інвентаризувати. Якщо харчову олію Mazola продають у пляшках трьох різних об’ємів, то для магазину це три окремі одиниці складського обліку. Зважаючи на обмежений простір магазинів і складів, полична нерухомість стала цінним активом, тож магазини роздрібного продажу хочуть, аби їм платили за розміщення кожної одиниці товару. Маркетологи, як архітектори, навіть вимальовують схему викладки товару на полиці — у вигляді планограм — і боряться за краще розташування свого товару.

І великі, і малі виробники фасованих товарів часто змушені платити магазинам за місце на полицях для своїх товарів — як нових, так і існуючих тих, що вже в продажі. Ще у 1970-х роках компанії-гіганти з виробництва фасованих товарів могли вплинути на продаж своєї продукції. Коли було багато дрібних мереж продуктових магазинів, компанії Procter&Gamble та Kraft Foods, могли маніпулювати ними, погрожуючи припинити поставки популярних товарів. Але тепер це не працює.

На жаль, плата за місце на полицях для нових продуктів, які щойно виходять на ринок, може сягати мільйонів доларів. Тому у великому бізнесі дрібні конкуренти не спроможні продавати свої товари через супермаркети. Я знав одну компанію зі Середнього Заходу, що виготовляла надзвичайну піцу, але не зуміла зрушитись, бо не могла дозволити собі заплатити за місце на полиці. Плата за місце — «гаряча тема» у роздрібній торгівлі. Не соромтеся піднімати її в розмовах із МВА при кожній слушній нагоді.

Яка роль інтернету як каналу збуту?

Інтернет може бути успішним каналом збуту вашої продукції. Інтернет як засіб зв’язку зі споживачем виконує чотири функції — чотири «К» інтернет-маркетингу. «Комерційна функція» веб-сайту дає змогу продавати, та ще й цілодобово і без вихідних, тож споживач може купувати, шукати і порівнювати товарні пропозиції за власним графіком. «Контент» веб-сайту — це доповнення продукту; він може додатково підтримувати продукт, підвищувати його цінність, а якщо він ще й переконливий, то може приваблювати нових потенційних покупців. Сайт iTunes.com компанії Apple пропонує музику для плеєра iPod; станом на 2010 рік, на ньому було продано понад 10 млрд пісень. Ваш сайт може надавати «клієнтську підтримку» — забезпечувати клієнтам доступ до їхніх облікових записів, відстеження доставки та відповіді на типові запитання. Це подобається клієнтам, а ще скорочує виробнику витрати на обслуговування клієнтів на місцях. І врешті-решт, «конвертація» — ваш веб-сайт акумулює та переадресовує лінки на всі ваші маркетингові акції як інтернеті, так і в інших місцях — на телебаченні, радіо, промоакції, піар і т. ін.

5. РОЗРОБКА КОМПЛЕКСУ МАРКЕТИНГУ

Споживач → Ринок → Конкуренти → Збут → Планування комплексу маркетингу → Економіка → Перегляд

На підставі результатів проведених досліджень — споживача, ринку, конкурентів та каналів збуту — менеджер з маркетингу має прийняти низку важливих рішень. МВА називають це планом дій. Менеджер з маркетингу обирає, який саме комплекс маркетингових зусиль треба реалізувати. Цей комплекс зазвичай називають чотирма «Р» (пі) маркетингу.

Розробка комплексу маркетингу — це еволюційний процес, метою якого є створення внутрішньоузгодженого і взаємопідтримуючого плану. Цей процес надзвичайно важливий. Зміна одного «Р» із комплексу зазвичай означає, що розробник стратегії маркетингу повинен якимось чином змінити усі інші «Р», адже одне «Р» впливає на інші.

«У мене є кредит довіри, і за певну ціну я можу надати його цій компанії».

Продукт Місце Просування Ціна

Комплекс маркетингу

РІШЕННЯ ЩОДО ПРОДУКТУ

Який вигляд має цей продукт на фоні інших моїх продуктів?

Як я диференціюватиму цей продукт?

Як життєвий цикл продукту вплине на мої плани?

Як цей продукт вписується в усю мою асортиментну лінію?

Це запитання спонукає вас визначити зони ефективної взаємодії ваших продуктів або зрозуміти, що обмежує вашу діяльність. Наприклад, якби компанія Maytag поповнила свій асортимент пральних і сушильних машин ще посудомийками, магазини легко запровадили б таке урізноманітнення товару, і це було б комфортно як для продукту, так і для покупців. Це називається розширення асортименту.

Та якщо б компанія вирішила продавати фени для волосся, цей продукт важко було би вклинити в існуючу асортиментну лінійку Maytag.

Як диференціювати цей продукт?

Диференціація — широке поняття, що охоплює всі можливі способи, завдяки яким маркетолог може виділити свій продукт з-поміж інших. А таких способів є багато.

• Характеристики — можливості продукту.

• Відповідність — пристосування до потреб споживача.

• Стиль — функціональний, візуальний.

• Надійність — гарантії, політика повернення.

• Пакування — колір, розмір, форма, захист.

• Розміри — одягу, техніки, комп’ютерів і валіз.

• Якість обслуговування — вчасність, ввічливість, коректність.

• Брендинг — маркування.

Якби Ральф Лорен використовував своє справжнє ім’я, Ральф Ліфшиць, він втратив би психологічні переваги своєї етикетки, а от бренд Ralph Lauren’s Polo приніс йому 2011 року 5 млрд $ від продажу одягу, парфумів і постільної білизни. Прізвище Ліфшиць якось не спроможне передати образ англійської аристократії.

Дуже часто так званий бренд-капітал одного продукту можна перенести на інші продукти через розширення бренду чи асортименту — і ці продукти завідомо вирізнятимуться серед інших. Компанія Kraft Foods вирішила розмістити назву бренда Jell-O на своїх нових солодощах — пудингу і морозиві. Знана назва переносить на нові продукти репутацію та визнання (бренд-капітал), які бренд напрацьовував протягом десятиліть. На отримання такого бренд-капіталу, яким вже володіє Jell-O, може піти багато років дорогої реклами. Тому майже 90 % із тисяч нових продуктів, що з’явилися після 1987 року, виникли як розширення бренду й асортименту. Однак якщо надто сильно розтягувати бренд-капітал, він може втратити свою вартість і його вплив на споживачів знизиться.

Вибір будь-якої із цих технік диференціації продукту впливає на весь маркетинговий процес, адже закладає основу заходів стимулювання збуту. Навіть якщо фізичні характеристики вашого продукту не відрізняються від характеристик продуктів-конкурентів, його можна виділити за допомогою креативної реклами й засобів просування.

Карти сприйняття і позиціювання можуть допомогти диференціювати продукт. Усі згадані атрибути продукту впливають на позиціонування продукту на ринку. Маркетолог завжди може звернутися до технологів компанії з проханням покращити фізичні характеристики продукту, якщо це виправдає потенційні прибутки. Як показала моя карта сприйняття брендів паперових рушників, споживачі мають конкретні потреби в межах певної категорії продуктів і сприймають кожен продукт по-різному. Робота маркетолога полягає в тому, щоб забезпечити кожному продукту унікальне позиціонування (при потребі покладаючись на карту сприйняття), аби той зайняв своє місце на ринку. Місце продукту на ринку часто називають нішею. Як показує карта сприйняття брендів паперових рушників, бренд Georgia Paciﬁc Brawny позиціює свій продукт як міцний, надійний рушник, здатний очистити навіть дуже брудні поверхні. Добре, коли бренд-менеджер вдало визначить максимально відповідний для свого продукту сегмент ринку й обере нішу, що забезпечить найвищі продажі та прибутки. Позиціонування тісно пов’язане з ринковим сегментом, який ви обрали після досліджень споживача та ринку.

Як життєвий цикл продукту вплине на мої плани?

На різних стадіях життєвого циклу продукту на передній план у конкурентній боротьбі виходять різні аспекти продукту. З поданого вище обговорення виходить, що характеристики продукту дуже важливі для диференціації продукту на стадії зростання, а от на стадії зрілості важливішим є брендинг. Наприклад, наголос на тому, що CD-плеєр має багато функцій, вказує на те, що продукт зараз переживає стадію зростання. А от у випадку зі зрілим ринком касетних програвачів битва за автоматичне зворотнє перемотування і систему зниження шуму Dolby вже програна. Хай який продукт ви оберете, рішення щодо нього впливають і на інші «Р»-складові маркетингу.

Продукт Місце Просування Ціна

Рішення щодо місця продажу: де продавати?

Оцінка каналів збуту мала на меті визначити можливі шляхи виходу на користувача й допустиму маржу. На цій стадії, коли рішення щодо продукту прийняті, а цільовий ринок обрано, маркетолог має вибрати відповідний канал, що підходив би і продукту, і його покупцям.

Яку стратегію збуту мені варто застосовувати?

За якими критеріями обирати канали збуту?

Який тип стратегії збуту краще обрати?

• Ексклюзивний — продавати продукт тільки в одному магазині на кожному ринку.

• Вибірковий — продавати продукт лише в кількох магазинах на кожному ринку.

• Масовий або інтенсивний — продавати продукт в якомога більшій кількості магазинів.

Місце продажу продукту впливає на те, як його сприймають. Вибір каналу збуту — це безперервний процес пошуку варіантів розповсюдження продукту на всіх етапах життєвого циклу, як це описано в розділі про дослідження ринку. Стратегія збуту може виділити ваш продукт із маси інших. Наприклад, якщо молодий дизайнер вирішить продавати свої вироби ексклюзивно у Neiman Marcus, це додасть його продуктові відповідного статусу. Те, як споживачі сприймають певні атрибути продукту — стиль, якість, цінова категорія, — дуже часто залежить від місця його продажу.

Виробництво дерев’яних столиків

Той самий дизайнер може вирішити продавати свої речі вибірково — у кращих універмагах, — щоб збільшити обсяг початкових продажів. Маркетологи каліфорнійської компанії з продажу сонцезахисних екранів для автомобільних вікон про таке не думають — і обирають масову стратегію збуту. Компанія зацікавлена, щоб якомога швидше і ширше розпродати свої картонні козирки. І це правильно, адже козирки не дизайнерський одяг — вони не мають атрибутів статусу, а ще їх легко можуть скопіювати конкуренти.

Постійні витрати + Змінні витрати = Сукупні витрати

Кількість одиниць

Кожен із цих способів збуту накладає певні зобов’язання на виробника і продавця. Коли виробник зважується на вибіркові продажі, він «зобов’язаний» забезпечити високу якість, достойне обслуговування і, можливо, комісійні платежі за допомогу в просуванні товару. Коли виробники платять за рекламу спільно з продавцями, це називається спільною рекламою.

У виробничо-торговельних відносинах не тільки виробник зобов’язаний сприяти розповсюдженню продукту — на продавця також покладають певні обов’язки. Від продавців можуть «вимагати» особливого ставлення до товару — забезпечувати товарові привілейоване місце на полиці, проводити промоакції, оформлювати вітрину та заохочувати персонал просувати товар. Недотримання цих зобов’язань призводить до розірвання контракту і припинення ділових відносин. Так, Ральф Лорен настільки був упевнений в унікальності своєї лінії одягу Polo, що став першим дизайнером, який мав власний бутик в універмазі. Ральф гарантував роздрібним торговцям свій імідж і маржу — вони ж, своєю чергою, зобов’язувались забезпечити продукції Ralph Lauren особливі умови розміщення та сприяти продажу.

Економіка плану маркетингу для елітної кави

Які канали збуту обрати?

Це залежить від низки чинників. Зазвичай є кілька варіантів вибору. Та якщо канал є частиною взаємопідтримувальної і внутрішньоузгодженої стратегії, потенціал до успіху матимуть багато з цих варіантів. Вибір варто робити, враховуючи наступні три чинники.

Специфіка продукту. Ще один фактор, який варто враховувати, — скільки уваги потребує продаж. Це випливає зі складності продукту, його новизни чи ціни. Продукт може потребувати додаткових затрат на залучення вашого власного торгового персоналу. А от такі продукти, як цукерки і безалкогольні напої, перш ніж потрапити на магазинні полиці в процесі продажу переходять через низку гуртовиків і дистриб’юторів. Ці продукти прості й не потребують безпосереднього контролю виробника за їхнім представленням і продажем.

Потреба у контролі. Можливість мотивувати канал до ефективного й належного просування продукту також впливає на вибір місця продажу продукту. Що більше дистриб’юторів, гуртовиків та інших посередників відділяють виробника від споживача, то менше виробник може контролювати процес продажу продукту.

Фармацевтичні компанії, зазвичай, мають власний торговий персонал — торгових агентів, які ретельно навчаються, щоб надавати лікарям достовірну інформацію. Якби компанії Merck або Pﬁzer покладалися на незалежних торгових агентів, то не змогли б повністю контролювати їхню підготовку й уміння поводитися в робочій атмосфері.

Бажана маржа. Аналіз каналів збуту дає змогу визначити ймовірні потенційні прибутки. Яку маржу стягує кожна ланка каналу? Чи здатна ваша компанія просувати продукт через ці канали, продавати його за конкурентною ціною і при цьому забезпечити собі достатню маржу? Рішення про вибір каналу можна прийняти на підставі даних про маржу на кожному його рівні. Наприклад, компанія Bose для збуту своїх навушників і стереосистем преміум-класу вирішила застосовувати вибірковий маркетинг у корпоративних магазинах, друковані видання та інші форми прямого маркетингу: це дало компанії змогу зберігати власну маржу і контролювати преміальний імідж бренду.

Продукт Місце Просування Ціна

Рішення щодо просування

Просування товару є метою всіх заходів з рекламування й продажу, передбачених маркетинговим планом. Перед розробкою кампанії з просування продукту надзвичайно важливо визначити ціль. Ви повинні знати, чого хочете досягнути, ще до того, як почнете планувати чи витрачати виділений на це бюджет. Остаточна ціль просування полягає в тому, щоби вплинути на поведінку покупця; тому потрібно зрозуміти, яка поведінка покупця є для вас бажаною. Різні продукти, на різних стадіях життєвого циклу, з різними рівнями залучення споживача і складністю самого продукту вимагають різних заходів з просування задля досягнення відповідної мети. Обрана вами мета просування продукту повинна відповідати процесу купівлі, який ви проаналізували під час дослідження споживачів.

ПРОЦЕС КУПІВЛІ | МЕТА ПРОСУВАННЯ
Усвідомлення потреби | Інформувати про продукт, сформувавши повідомлення, яке пробуджує потребу в цьому продукті
Інтерес | Сформувати переконливе повідомлення, яке пропонує варіанти задоволення цієї потреби
Спроба | Мотивувати до дій
Повторна купівля | Підштовхнути до купівлі, популяризувати користування продуктом
Лояльність | Зміцнити бренд або імідж, проводити спеціальні промоакції

Стратегія проштовхування чи притягування? Як і у випадку зі збутом, заходи щодо просування мають відповідати стратегії. Стратегія притягування передбачає дії, які притягують покупців до магазинів, де продається ваша продукція. Телевізійна реклама закликає: «Шукайте курчат Perdue у найближчому магазині» — і так затягує глядачів у магазин, де продаються ці курчата. Інша важлива мета просування — заохотити канали збуту створювати запаси продукції та продавати її споживачам. Такі дії називаються стратегією проштовхування. Наприклад, дистриб’ютори пива витрачають багато часу на те, щоби вмовити власників барів запасатися їхнім бочковим пивом і продавати його на розлив. Більшість маркетингових планів містить елементи обидвох стратегій — проштовхування і притягування. У пивній сфері чимало коштів витрачається як на рекламу бренду, так і на збільшення об’ємів продажу через пивні бари.

Усі маркетингові заходи, спрямовані на те, щоби притягнути покупців у магазин чи підштовхнути канали збуту до створення запасів і активізації продажів, можна поділити на п’ять загальних категорій: реклама; персональні продажі; стимулювання збуту; піар і пабліситі; прямі продажі.

Реклама 

Реклама має багато різновидів: телебачення, радіо, зовнішня (на щитах), журнали, газети, ключові слова в пошукових інтернет-сервісах, банерна реклама, спливаючі вікна, електронні розсилки. Важливо пам’ятати про дві речі: мета, якої ви хочете досягнути, і кількісні показники впливу, які має отримати реклама, щоб реалізувати цю мету.

Зверніть увагу на те, якими бувають показники впливу. Вплив — це те, за що ви платите, коли купуєте рекламу. Недосвідчені люди, слухаючи торохтіння рекламних агентів, зазвичай не розуміють їх, але однаково купують їхні послуги. Купувати рекламу — те саме, що купувати маркетингові дослідження: потрібно знати, що ви купуєте і навіщо ви це робите. Будьте пильні.

Охоплення і частота — це ключові кількісні показники, якими вимірюється робота реклами в ЗМІ. Охоплення — це відсоток цільового ринку, який побачить і почує вашу акційну пропозицію або рекламу. Частота — це скільки разів люди побачать чи почують цю інформацію. Маркетологи називають кількість повторних повідомлень, які людина сприйняла, загальною кількістю вражень цієї аудиторії. Оскільки щодо різних товарів покупець поводиться по-різному, то в кожному окремому випадку потрібно підбирати правильні комбінації охоплення і частоти. Якщо помножити охоплення на частоту, отримаємо показник, що зветься валовим оцінним рейтингом (GRP). Додайте усі валові оцінні рейтинги — і отримаєте сумарний оціночний рейтинг (TRP). GRP і TRP — це показники, відповідно до яких продають і купують радіо-, теле- та зовнішню рекламу.

Також важливе значення у розрахунках мають демографічні дані та сегментування можливих аудиторій. Регіональну телепередачу про гольф, яку транслюють на Південному Заході і яку дивляться активні чоловіки середнього віку — любителі гольфу, з річним доходом понад 100 тисяч доларів, можна ефективно використати для реклами різноманітних товарів. Телепередача, яку дивиться змішана аудиторія з різними демографічними показниками, має меншу цінність у розрахунку на одиницю аудиторії. І навіть якщо ви обрали правильний рекламний майданчик, для осягнення вашої цільової аудиторії дуже важливе значення має ще й графік транслювання реклами.

Високі показники GRP ще не гарантують продажів. Величезне значення має також саме повідомлення. Повідомлення, текст (текстівку) або рекламний макет спеціалісти з реклами називають креативом. Працівники рекламної агенції, які створюють і розробляють ідеї, називаються креативниками.

При купівлі реклами в журналах і газетах враховують обсяг і сегментування читацької аудиторії. Журнали довше лежать на полицях магазинів, однак газети швидше доносять інформацію й зосереджені в конкретних географічних регіонах, а це стимулює попит. В обох випадках, коли ви купуєте рекламу в друкованих ЗМІ, ви оплачуєте вартість тисячі читачів, що отримають ваше повідомлення. У США вичерпний перелік цін на розміщення реклами в різних ЗМІ та електронних розсилках можна знайти в інтернеті, в Довіднику із засобів реклами і тарифів (Standard Rate & Data Service, SRDS) або ж у низці довідників.

Показником конкурентоспроможності рекламного майданчика є частка рекламного впливу. Завдяки цьому показнику рекламодавець може визначити, скільки витрачаються на рекламу всі його конкуренти в конкретній категорії продуктів. Рекламодавці вважають, що аби продертися крізь рекламну перенасиченість ЗМІ, пропорції витрат на рекламу не менш важливі, аніж фактична їхня вартість у доларах.

Через перенасиченість ЗМІ рекламою марно було би пробувати просувати на телебачення невеличкий бренд кави, над яким я працював під час літньої практики. Дрібний конкурент не мав жодного шансу в боротьбі з такими гігантами, як Procter&Gamble, Kraft Foods та Nestlé, з їхніми мільйонними витратами на рекламу. Вони заглушили би будь-яку мою рекламу, хай які кошти витратить на неї моя компанія.

Пам’ятайте, кожен рекламний майданчик має свої переваги щодо охоплення аудиторії. Деякі з них забезпечують кращу вибірковість, аніж інші. Маркетолог завжди прагне охопити бажану цільову аудиторію якомога ефективніше, щоби змусити споживачів до потрібної йому поведінки в процесі купівлі.

Персональні продажі. Маркетологи обирають персональні продажі, коли мають намір встановити безпосередній контакт із покупцем. Продавець-консультант може адаптувати ваше рекламне повідомлення до конкретного покупця і конкретної ситуації, вчасно реагувати на заперечення та відповідати на запитання. Цей шлях — найдорожча складова будь-якого комплексу маркетингу з огляду на високу оплату праці та комісійні.

Для нових, складних або дорогих товарів вигоди від персональних продажів часто оправдовують їхню високу вартість. Інколи персональні продажі — це єдиний спосіб дістатися споживача, адже деякі цільові ринки неможливо охопити через інші рекламні майданчики. Системи очищення води, лікарські препарати, копіювальна техніка та промислові продукти — виробники цих товарів активно використовують у комплексах маркетингу персональні продажі. Телепродажі суттєво знизилися, коли з’явилася можливість прибрати свій телефон з відкритої бази даних.

«Схоже, наше обговорення перейшло до питань бізнес-етики, а я, мушу визнати, нічого в цьому не тямлю».

Сучасні теорії стверджують, що персональні продажі — це процес вирішення проблем і консультування. Професор Дерек А. Ньютон із Дарденської школи при Вірджинському університеті називає чотири етапи розвитку персональних продажів: «музикант», «ходячий каталог», «магічна формула» і «фахівець із вирішення проблем». До Першої світової війни вважали, що успішний продаж міг здійснити тільки «музикант». Ключовою була особистість продавця, здатного переконати людину купити щось. Після Першої світової найдієвішим способом продажу почали вважати «ходячий каталог». Продавці порохотягів знали про свої товари все, а їхні торгові презентації були схожі на цитування каталогів. У 1930-х роках найкращим підходом до торгівлі вважали вміння розхвалити товар, розкрити його «магічну формулу». Торгові представники, що продавали енциклопедії, тримали під контролем процес презентації товару й вели покупця «наміченим шляхом» аж до «обов’язкової покупки». У наш час на полицях книжкових магазинів є багато книг, які начебто містять «секрет» успішного продажу. Сучасні вчені-теоретики сходяться на думці, що персональні продажі досі вимагають певної зухвалості й каталожного знання продукції, але торговий персонал також повинен чимало знати про потреби потенційних покупців і те, як вони здійснюють покупки. Продавці повинні продавати вигоди, з якими клієнти вирішать свої проблеми, а не просто нав’язувати їм товари.

Стимулювання збуту. Мета таких заходів — домогтися від покупців, торгового персоналу й інших учасників каналу збуту потрібної вам поведінки. Стимулювання збуту має доповнювати й підсилювати інші заходи з просування товару, зокрема рекламу. Кожен різновид просування має свою термінологію, яку варто знати. Якщо ви не маркетолог, знання термінології не зробить вас експертом, але при потребі допоможе вам підтримати інтелектуальну бесіду в сфері маркетингу. Є два види стимулювання збуту: спрямоване на покупця і спрямоване на канали збуту.

Серед технік стимулювання збуту, спрямованих на покупця — купони, повернення частини вартості, пробники, бонуси, конкурси.

Купони — це спосіб вручити покупцеві знижку безпосередньо в руки. Якщо ви виробник і даєте знижку магазинові, сподіваючись, що той передасть її покупцеві, ви можете дуже розчаруватися. Маркетологи використовують купони, щоб заохотити покупців спробувати продукцію, перейти на товар іншої марки, а також закріпити лояльність до бренду. Купони для продуктових магазинів часто друкують у недільній газеті у спеціальному розділі для купонів у вигляді рекламної вкладки. В Америці лідером із рекламних вкладок є компанія Valassis Inserts, якій належить майже половина з 332 млрд купонів, які щорічно поширюють через недільні рекламні вкладки. Також купони за незначною ціною продають на веб-сайті компанії. Соціальна мережа знижок Groupon щоденно пропонує акції на різноманітні товари та послуги.

Повернення частини вартості застосовують для дорожчих покупок, зокрема електроніки, щоб створити у свідомості покупця враження, що він купує товар за зниженою ціною. Для повернення частини вартості покупцям доводиться заповнювати форми, зберігати квитанції та надсилати їх поштою. Не бажаючи займатися цим, далеко не всі покупці звертаються за поверненням суми навіть у 50 доларів. Маркетолог повинен передбачити відсоток покупців, які звернуться за поверненням, і внести ці витрати у маркетинговий бюджет.

Відшкодування зазвичай використовують, щоб скоротити типовий цикл придбання товарів. Покупців заохочують робити запаси, тобто купувати більшу кількість товарів або купувати частіше. Так, виробники акумуляторів часто пропонують повернення коштів. Такий хід іноді є хитрістю — аби спонукати покупців запастися товаром перед тим, як конкурент оголосить промоакцію або виведе на ринок новий товар.

Пробники — це досить затратний спосіб виведення на ринок нового товару. Використання пробників вимагає грошових інвестицій для виготовлення і зберігання упаковок меншого розміру. Пробники добре використовувати для продукції, переваги якої можна тільки відчути і не можна ефективно передати через рекламу. Пробники також сприяють продукції, на яку споживачі не ризикують перейти або після використання якої відгуки передаються усно, з уст в уста. Виробники нових шампунів часто використовують безкоштовні або недорогі пробники, щоб люди відчули переваги їхнього продукту. Споживачі неохоче ризикують витратити чотири долари на велику пляшку нового продукту, а пробник звільняє їх від відчуття ризику, пов’язаного з новим товаром.

Акція — це товари, що їх пропонують покупцям якогось продукту за нижчою ціною або безплатно. Самоокупні бонуси — це бонуси, ціна яких покриває тільки їхню собівартість. Виробники шоколаду Hershey’s періодично пропонують у вигляді бонусів годинники та новорічні прикраси. Щоб отримати подарунок, любителі шоколаду повинні надіслати обгортки на підтвердження покупки. Недорогі футболки, пляжні рушники та светри зі зображенням містера Бульбашки, веселого бульбашкового чоловічка, пропонують як бонус покупцям піни для ванн Mr. Bubble.

Конкурси та лотереї — це популярна техніка стимулювання збуту, однак вона юридично найбільш обмежена через свою наближеність до азартних ігор. Часто покупців запрошують на місця продажу компанії, щоб зіграти в гру і взяти участь у конкурсі. Задля уникнення проблем необхідно ретельно аналізувати правила гри та вивчати законодавство, зокрема закони щодо азартних ігор.

Не менш ретельно також слід проаналізувати правила гри і шанси на виграш, аби впевнитися, що бюджет на рекламу покриє прогнозовані витрати. 1984 року компанія McDonald’s організувала лотерею, прив’язану до виграних медалей на літніх Олімпійських іграх. Щоразу, коли США здобували медаль, з’являвся шанс обміняти фішки на безкоштовну їжу та інші призи. Коли країни комуністичного блоку бойкотували ігри, Сполучені Штати виграли більшість медалей і більшість фішок стали виграшними.

Стимулювання збуту, спрямоване на торгівлю, передбачає такі заходи, як змагання продавців, стенди на місці продажу, преміювання дилерів, галузеві виставки та демонстрації товарів у магазині.

Стенди на місці продажу мають багато видів. Щоб встановити в магазині стенд, потрібно налагодити співпрацю з торговим персоналом. На полиці магазину можна розмістити рекламно-інформаційний планшет — невеликий рекламний щит, який кріпиться до краю полиці для привернення уваги. Можна використати товарні викладки в проході або вбудовані викладки на полицях. Також викласти товар можна на торцьовому стенді, яким закінчується торговий ряд. Щоб отримати ці елітні місця, якось потрібно вмовити продавця. Це може зробити маркетолог в обмін на дозвіл встановлювати високу націнку на товар або забезпечуючи великий обіг товарів з невеликою маржею.

Преміювання дилерів і працівників. Комісія дилерам за сприяння в продажу продукції називається куртажем. Комісійні можуть мати різні форми: плата за місце на полицях, гуртові знижки, готівкові виплати, безкоштовні товари, винагороди. Комісійні дають дилеру можливість робити знижку, рекламувати товар або покрити витрати на його просування. Виробник також може стимулювати працівників дилера до розміщення стендів або винагороджувати їх за виконання планів продажів.

Галузеві виставки — це спосіб стимулювання збуту нового чи вже існуючого продукту через гуртовиків, дилерів, роздрібних продавців і дистриб’юторів. Своєю участю у виставці ви повинні заохотити учасників каналу збуту просувати ваш товар. Наприклад, молода компанія з випуску кухонного начиння просто змушена відвідувати виставки, щоб налагодити контакти з потенційними учасниками каналів збуту, які можуть узяти їхні товари на продаж. Якщо ви не маєте контактів точок продажу, вам потрібно їх напрацьовувати.

Демонстрація товарів у магазині. Часто виробники вдаються до послуг спеціальних експертів, щоб стимулювати збут товарів, які не викликають інтересу ані в покупців, ані в продавців. Торговці дрібним кухонним приладдям влаштовують демонстраційні майданчики, де непримітні ножі оживають, створюючи прекрасні їстівні композиції з майстерно вирізаних овочів. Аналогічну місію виконують дами у білосніжних халатах, представляючи косметику для «природної» краси від компанії Clinique. Багато продавців відтворюють демонстрацію товару на DVD, коли проводити її наживо надто витратно.

Хай які заходи стимулювання збуту ви внесете у комплекс маркетингу, усі вони повинні виконувати чітку маркетингову місію, щоб оправдати витрати на себе.

Піар і пабліситі. PR, робота з громадськістю — це рекламно-інформаційний інструмент для зв’язку із ширшою аудиторією. Піар не виконує завдання продажу — він покликаний створити довкола продукту сприятливий клімат. Потенційна цільова аудиторія може охоплювати політиків, а також місцеві громади, поруч з якими працює компанія. PR покликаний створити репутацію, виправити помилкове враження або незручну ситуацію, а також розтлумачити діяльність компанії. Часто компанії спонсорують престижні чи благодійні заходи, фінансують певні потреби, аби домогтися ефекту ореолу — в результаті люди позитивно її сприйматимуть, а відповідно і її продукцію. Компанія Hallmark Cards, спонсоруючи телепередачі «Зала слави Hallmark», закріпила за собою імідж поборника якості, культури і громадянської відповідальності.

Оскільки на відміну від цілей збуту PR-цілі не мають чіткого визначення, їхні результати виміряти складніше. Часто для вимірювання успішності піару використовують опитування громадської думки і досягнення у правовій сфері.

У піар також входить вірусний маркетинг. Ажіотаж довкола свого товару можна створити і без реклами на телебаченні, досить, щоб маркетолог зумів заволодіти думками авторитетних людей. Позитивне обговорення вашого товару в блогах, влогах, подкастах, на YouTube, «уподобання» у Facebook, «твіти» у Twitter, згадка в інформаційних розсилках, оголошення в студмістечках — усе це сприятиме запуску продукту й підігріє продажі. Завдяки інтернету вірусний маркетинг швидко трансформується в безпосередньо вимірювані продажі через інтернет-магазини.

Пабліситі, різновид піару, — це будь-яке неоплачуване повідомлення через ЗМІ, що стосується компанії або продукту. Воно може потрапити у новини або продукт може навіть з’явитися на телеекранах чи шпальтах друкованих видань. Пабліситі — це палиця на два кінці. Люди схильні довіряти таким повідомленням, адже їх неможливо купити; однак у вас менше можливостей контролювати саму інформацію. Привернути увагу ЗМІ можна через прес-конференції, прес-релізи, інсценізовані події та очевидні докази того, що вашою продукцією користуються знаменитості. Щоби зацікавити аудиторію, ви можете вдатися до послуг PR-агенцій і скористатися їхніми контактами зі ЗМІ, тоді ви зможете контролювати, щоб про вашу компанію або продукти складалось хороше враження.

Коли зірки тенісу Роджер Федерер і Рафаель Надаль грають у Відкритому чемпіонаті США з тенісу в кросівках або формі Nike, ця продукція з’являється на телеекрані щоразу, коли вони подають м’яч чи відбивають подачу. Цей ефірний час має велику цінність. Якщо поява спортсмена у вечірніх новинах на національному телебаченні чи в журналі Sports Illustrated коштує 50 $ тисяч за тридцять секунд і 320 $ тисяч за сторінку відповідно, то цінність безоплатної появи у ЗМІ просто неспівмірна.

Отож спеціалісти з PR відстежують ефективність таких заходів, зіставляючи її з вартістю ефірного часу чи рекламної площі. Спеціальні служби моніторингу надають своїм клієнтам дані про результати їхніх PR-заходів та рекламних кампаній по всій країні. Наприклад, служба Burrelles Luce збирає вирізки з друкованих видань. Компанія Burrelle аналогічно може відслідковувати результати діяльності конкурентів. У комплексі маркетингу такі можливості часто випускають з уваги, але пабліситі інколи може мати величезний вплив, якщо зорганізувати його грамотно і креативно.

Прямі продажі. Прямі продажі охоплюють сферу інтернету, рекламні розсилки, каталоги, торгові мережі з доставкою покупок та довгоформатні рекламно-інформаційні ролики на телебаченні. Прямі продажі — це великий бізнес. 2010 року обсяг продажу через інтернет перевищив 165 млрд $ і продовжує стрімко зростати. Обсяг продажу через каталоги становив 110 млрд $ у 2009. Того року було розіслано 20 млрд каталогів, що належали більш ніж восьми тисячам фірм. 2010 року виручка QVC Network Inc., найбільшої торгової мережі з доставки товарів, склала понад 8 млрд $.

Секрет прямих продажів через пошту звучить так: сегментувати, сегментувати і ще раз сегментувати. Спеціалісти в цій справі підходять до свого ринку із чітким списком адрес, щоби безпосередньо потрапити до найперспективніших покупців з переконливим листом. Списки адрес можна сформувати самостійно або ж придбати в спеціалізованих організаціях (ці організації перелічені в розділі тарифів на прямі розсилки Довідника рекламних тарифів SRDS). Що конкретнішим, повнішим і влучнішим буде список адрес за чіткими демографічними параметрами, то вищою буде його вартість за тисячу (CPM) адрес. Результати вимірюються відповідно до норми прибутку та кількісних і доларових обсягів замовлень. Оскільки телеаудиторія не є такою відбірною, як адреси в списках розсилки, презентації товару на телебаченні неможливо адресувати так цілеспрямовано, як пряму поштову рекламу.

Інтернет-маркетинг — наймасштабніший спосіб встановити прямий контакт із покупцем та отримати пряму відповідь, і цей різновид маркетингу швидко розвивається. 2011 року маркетологи витратили на рекламу в інтернеті понад 50 млрд $. Вартість пошукового маркетингу або реклами по ключових словах у пошукових сервісах Google або Yahoo! розраховують за тарифом «ціна за клік». Так відбирають покупців, які зацікавилися вашим товаром. Найпопулярніші ключові слова продають на спеціальному аукціоні за найвищою запропонованою ціною. Ціна за клік відома, а от як цей маркетинговий хід вплине на продажі й прибуток, це необхідно ретельно вираховувати. Якщо мати за мету зробити покупця постійним, «пожиттєвим» клієнтом, варто також врахувати вартість цієї затії. Серед інших технік інтернет-маркетингу — пошукова оптимізація сайтів, банерна реклама, спливаючі вікна, реклама в соцмережах, текстові повідомлення та розсилка електронною поштою з метою охоплення цільової аудиторії.

Ще одним аспектом прямої поштової реклами, продажу через інтернет і телебачення є виконання замовлення, або фулфілмент. Фулфілмент — це процес прийняття й обробки замовлень, управління складськими запасами, відправлення товару та робота з клієнтами. Що для глядачів HSN та QVC є мрією, наприклад придбати колекційні ляльки, — це для торговців є рутинним робочим процесом. Ці операції може виконувати як персонал компанії, так і підрядник — фулфілмент-центр, який отримує комісію за кожне замовлення, при встановленому мінімальному обсязі замовлень. Дрібним компаніям це дає змогу зекономити на облаштуванні умов для обробки та виконання замовлень і відповідно зекономити на початкових інвестиціях. Оскільки прямі продажі становлять велику частку економіки, цей канал збуту ігнорувати не варто. Та є один неприємний нюанс, пов’язаний із цим способом продажу, — настороженість щодо ефекту «Великого брата», адже в списки для розсилки містять багато дуже особистої інформації, за якою формують персоналізовані листи. Ця тема, як і плата за місце на полицях, також є «гарячою» в розмовах між МВА.

Кожен спосіб просування — реклама, персональний продаж, стимуляція збуту, піар і прямий продаж — може виконувати своє окреме завдання, залежно від продукту, місця продажу і ціни. Фаховий маркетолог має власну палітру інструментів збуту й об’єднує їх в узгоджену рекламну стратегію, мета якої — вдалий продаж продукту.

Продукт Місце Просування Ціна

Рішення щодо ціноутворення: якою має бути ціна продукту?

Рішення щодо ціноутворення, як і рішення щодо продукту, може суттєво вплинути на комплекс маркетингу і допомогти визначити, який канал збуту та рекламну стратегію варто обрати. Ціна сама собою може вирізнити ваш продукт від продуктів конкурентів. Багато чинників впливають на ціну кожного товару та послуги. На розпродажі кросівки Nike коштують не 60 $, а 59,95 $ і це дає їм певну психологічну перевагу. За даними досліджень та аналізу ситуацій, окрім психологічного аспекту, є ще вісім основних способів і стратегій встановлення ціни.

Вартість плюс прибуток. Це простий спосіб, який полягає у додаванні до собівартості продукту бажану маржу, прибуток. Цей простий метод використовують підрядники, які займаються будівництвом доріг, але це не найкращий спосіб встановлення ціни.

Цінність продукту з точки зору споживача. Ви можете поставити ціну на продукт відповідно до його цінності для споживача, незалежно від витрат на виготовлення. Найкращий приклад — запасні частини: дешеву, але критично важливу спеціальну гайку чи болт продають за височенною ціною. Власник компанії з виготовлення металевого обладнання на одній з екскурсій підприємством зізнався моїм однокурсникам, що основний прибуток його компанія отримує від виготовлення контейнерів із габаритними (6 х6 метрів) запчастинами, аніж від довжелезних конвеєрів, де виготовляють обладнання. Якщо ціна на товар, відповідає вигодам, які він забезпечує, тоді покупець вважатиме, що товар того вартий. Але пам’ятайте, що навіть монополісти дотримуються певних цінових меж.

«Знімання вершків». На початковій стадії життєвого циклу, коли продукт виходить на ринок, компанія може вирішити поставити на нього високу ціну й «зняти вершки» у вигляді високої маржі на новий і досі незнаний продукт чи послугу. Цю маржу можна використовувати на подальші дослідження і розробки, як це роблять у сфері високих технологій, або ж щоб винагородити власників за запуск модної новинки. Компанія RCA застосовувала цю стратегію й поставила високу ціну на кольорові телевізори на зорі їхнього випуску — в 1960-х, а Sony використала її у 2011-му, коли з’явилися телевізори 3 D.

«Першими обліковцями, звісно, були фінікійці».

Проникнення. Цей спосіб ціноутворення можна застосовувати як на першій стадії життєвого циклу продукту, так і пізніше. Стратегія проникнення полягає у виставленні низької ціни задля отримання якоїсь частки ринку; основна мета такої стратегії — знизити собівартість товару шляхом виробництва цього товару у великих обсягах з надією врешті отримати контроль над ринком як виробник із низькими виробничими затратами.

Відношення ціни і якості. Оскільки споживач не завжди сприймає товар відповідно до його фізичних характеристик, уявлення споживача про якість часто залежить від ціни. Одяг, парфуми та прикраси — це приклади того, як сама ціна впливає на сприйняття характеристик товару. Споживачі часто приписують товару такі характеристики, як особливий стиль і якість виготовлення, лише тому, що на нього встановлена висока ціна.

Ціноутворення з урахуванням цін конкурентів. Часто ціни встановлюють на рівні з цінами конкурентів або нижче, щоб здобути чи зберегти частку ринку в умовах конкуренції. Так часто відбувається на ринку таких сировинних продуктів і послуг, як паливо, метал та продаж авіаквитків. Економіка просування товару через канал збуту, про що йшлося в розділі про канали збуту, суттєво впливає на ціну, яку встановлює виробник, щоби продавати свій товар через канал збуту і щоби при цьому кінцева роздрібна ціна була конкурентоспроможною.

Ціноутворення відповідно до величини ринку. Якщо ринок невеликий, то встановлена ціна повинна давати змогу отримати достатній прибуток, аби покрити витрати на маркетинг і виробництво. Якщо ж встановити прибуткову ціну неможливо, варто попрацювати над скороченням витрат — дослідити інші ринки або ж оптимізувати виробництво.

Встановлення ціни відповідно до цінової еластичності покупця. Цінова еластичність свідчить про те, як поведінка покупця змінюється при зміні ціни. Покупці з еластичним попитом не сприймають різке підвищення цін. Їхній попит зростає чи спадає залежно від ціни. Покупці з нееластичним попитом не зважають на підвищення ціни. Вони не змінюють кількість і частоту своїх покупок, якщо ціна на продукт зростає. Наприклад, курці тютюну й крек-кокаїну змушені миритися з підвищенням цін і продовжують купувати, адже їхня залежність робить їхній попит нееластичним. Покупці з еластичним попитом не платитимуть більше, вони не переступлять певний ціновий поріг — вони або припинять купувати, або ж купуватимуть значно менше, залежно від того, наскільки сильно хочуть мати продукт, якими доходами розпоряджаються та який їхній психологічний ціновий поріг. Низька вартість авіаквитків заохочує мандрівників подорожувати. Коли вартість висока, мандрівники їздять на авто або лишаються вдома.

До будь-якого продукту є чимало підходів. У випадку з моєю елітною кавою цей особливий «продукт» вимагає особливого пакування, вищої «ціни», цільової реклами та відбірного «місця» продажу. Та найбільше про продукт говорить його економіка. Я можу на цьому продукті заробити?

6. ЯКУ ЕКОНОМІКУ ПЕРЕДБАЧАЄ МІЙ ПЛАН?

Споживач → Ринок → Конкуренти → Збут → → Комплекс маркетингу → Визначення економіки комплексу → Перегляд

Цей крок може бути останнім у маркетинговому аналізі. Але також він може відкинути менеджера з маркетингу назад, на початок гри, і він навіть не отримає своїх 200 доларів[3]. Я маю на увазі, що дослідження споживачів може бути ідеальним, комплекс маркетингу — віртуозним, але прибутку так і немає. Витрати зависокі, ринкова ціна занизька. Щоби покрити витрати, може знадобитися нереально високий обсяг продажів. В таких нерадісних випадках потрібно наново розпочати увесь цикл розробки стратегії маркетингу, аби таки знайти вигідне рішення. Щоб зрозуміти, чи ваш план є реальним і прибутковим, потрібно відповісти на кілька питань.

Наскільки витратне виробництво мого продукту?

Який поріг рентабельності?

Через скільки часу окупляться мої інвестиції?

Які витрати передбачає виробництво мого продукту? Як постійні, так і змінні?

Насамперед менеджер з маркетингу повинен спитати себе: «Які з моїх витрат є змінними, а які — постійними?» Якщо вам здається, що це питання до бухгалтера, то так воно і є.

Змінні витрати — це витрати, які змінюються залежно від обсягу проданої чи виготовленої продукції. Витрати на матеріали й оплату праці — це змінні витрати. Що більше товару виготовляють чи продають, то вищою стає загальна сума витрат на матеріали й працю. Постійні витрати не змінюються при зміні обсягу, навіть якщо продажу немає взагалі. Не змінюється орендна плата і зарплата керівника — у певних межах. Я маю на увазі, що коли продажі потрояться, то, можливо, доведеться орендувати нову фабрику — і, відповідно, постійні витрати зростуть. Витрати на просування, наприклад рекламу, також передбачені в маркетинговому плані як постійні, адже навіть якщо продукт буде провальним, гроші з реклами вже не повернути. Їх називають незворотними витратами — після трансляції реклами на телебаченні, гроші просто «тонуть» в телевізійному океані. Сукупні витрати — це сума змінних і постійних витрат.

Сукупні витрати = Змінні витрати на одиницю продукції (ЗВ) × × Кількість проданих одиниць + Постійні витрати (ПВ)

Їх також можна зобразити графічно.

Із графіків видно, що незалежно від обсягу виготовленої продукції постійні витрати не змінюються. Коли товар врешті сходить з конвеєра, змінні витрати додаються поверх постійних і вони разом складають сукупні витрати.

Який поріг рентабельності мого продукту і чи він виправданий?

Поріг рентабельності — це момент, коли виручка від продажу покриває постійні витрати, але прибутку ще немає. Просування та виробництво коштують чимало. Потрібно знайти спосіб повернути ці інвестиції. В цьому й полягає суть маркетингу: повернути витрати й отримати прибутки.

Обсяг продажу для досягнення порогу рентабельності = = Постійні витрати / Прибуток від одиниці товару

(Прибуток від одиниці товару = = Ваша ціна продажу — Змінні витрати)

Ось приклад зі сфери торгівлі кавою на підставі реальних даних. За моїм маркетинговим планом для мексиканської елітної кави ціни й витрати повинні бути такими:

| ВИТРАТИ | ТИП ВИТРАТ
Ціна роздрібного продажу | 6 $ за фунт |
Ціна продажу дистриб’юторам | 4,20 $ за фунт |
Витрати на купівлю кавових зерен | 1 $ за фунт | Змінні
Витрати на обсмаження та обробку зерен | 0,44 $ за фунт | Змінні
Витрати на пакування | 0,55 $ за фунт | Змінні
Витрати на доставку | 0,25 $ за фунт | Змінні
Комісійні та плата за місце на полицях | 50 000 | Постійні
Оренда виробничого обладнання | 12 000 | Постійні
Рекламні заходи | 150 000 | Постійні

Потім я підрахував відповідний обсяг товару для досягнення порогу рентабельності:

І обсяг продажів для досягнення порогу рентабельності в доларах становить:

108 163 фунтів × 6,00 $ за фунт = 648 978 $ (для досягнення порогу рентабельності при роздрібних продажах)

Цю формулу можна використовувати для розрахунку цільового обсягу продажів, необхідного для отримання бажаного прибутку.

Щоб отримати цільовий прибуток в обсязі 30 000 $, потрібно просто додати прибуток до суми постійних витрат у чисельнику та поділити на прибуток з одиниці товару.

123 469 фунтів × 6,00 $ = 740 814 $ (цільовий обсяг роздрібних продажів)

У цьому аналізі є один напрочуд важливий аспект — він не враховує незворотних витрат на розробку продукту чи рекламну кампанію, якщо ці суми вже були вкладені. Економічні чинники завжди оцінюють станом на сьогодні. Втраченого не вернеш. Потрібно вирішити, чи можна заробити з новим маркетинговим планом. Якби, наприклад, створення нової кави обійшлось у мільйони доларів, це не повинно впливати на рішення вкладати в маркетинг. Якщо я враховуватиму ці мільйони дослідження при ціноутворенні, товар точно буде збитковим. Попри таку суму «спущених» грошей інвестування в маркетинг може бути прибутковим.

Економіку маркетингового плану для мексиканської кави графічно можна зобразити наступним чином (див. графік на с. 95).

Чи доцільний мій поріг рентабельності відносно мого релевантного ринку?

Відповідь на це запитання повинна бути вашим наступним кроком. У прикладі з кавою обсяг роздрібного продажу, що забезпечив би поріг рентабельності, становить 648 978 $, а це 0,26 % ринку елітної кави без домішок, загальна вартість якого становить 248 млн $. Цільовий обсяг роздрібного продажу в 740 814 $ становив лише 0,3 % релевантного ринку. В такій ситуації маркетинговий план видавався би доцільним, якби я вважав, що 150 000 $ на просування та 50 000 $ на преміювання дилерів можуть допомогти отримати 740 814 $ від продажу. Уявіть собі — я міг би досягнути своєї мети із часткою ринку лишень у 0,3 %!

На жаль, невелика цільова частка ринку може легко ввести вас в оману, і ви вирішите, що її легко отримати. Але ж яка запекла боротьба розгорається в магазині за місце на полиці! Якби моя кава потрапила на полицю, чиюсь іншу прибрали б з полиці.

А як би відреагував її виробник? А якщо би ми таки потрапили в супермаркет, чи спроможною буде моя компанія й надалі підтримувати каву, коли конкурент наступатиме їй на п’яти через місце на полицях? В моєму випадку компанія не хотіла брати на себе такі довгострокові зобов’язання.

Який період окупності моїх інвестицій?

Це ще одне граничне значення, яке компанії часто використовують для оцінки маркетингових проектів, коли у них є вибір. Компанії хочуть знати, скільки часу потрібно, щоби принаймні повернути інвестиції. Про прибутки поки що взагалі не йдеться. Ось формула періоду окупності:

У прикладі з кавою розрахунки мають такий вигляд:

Якщо річний прибуток кожного року різний, то формули немає. Точка рентабельності там, де повністю повернулися початкові інвестиції.

Сім років — трохи задовго для ризикованої справи. Це може свідчити про те, що варто наново братися за розробку маркетингового плану. В моєму випадку, на мій превеликий жаль, так і вийшло.

7. ПОВЕРНУТИСЯ НАЗАД І ЩЕ РАЗ ПЕРЕГЛЯНУТИ ВЕСЬ ПЛАН

Споживач → Ринок → Конкуренти → Збут → → Комплекс маркетингу → Економіка → Перегляд плану

На цьому етапі розчарування я переглянув увесь процес розробки маркетингової стратегії, викладений на початку розділу. В обставинах, в яких я тоді опинився, я мав невеликий вибір: або усунути з плану всі недоліки і налагодити його, або відмовитися від всієї ідеї. Щось-таки можна врятувати… якщо вам пощастить. І почати варто з дуже неприємних запитань. Щодо своєї кави я терзав себе такими думками:

Може, мені варто обрати якийсь інший цільовий сегмент?

Може, варто спробувати такий канал збуту, як поштові замовлення?

Може, я відмовлюся від реклами й знижу ціну, щоб мій продукт краще купували?

Із цих питань видно, що з процесом маркетингу непросто ані визначитись, ані реалізувати його. І це засмучує, адже «правильних» відповідей немає. Важко передбачити реакцію споживачів. Щоб розробити мудрий і дієвий (внутрішньо узгоджений і взаємопідтримуваний) план, необхідно застосувати креативне мислення, досвід, навички та інтуїцію. Успішний маркетолог також повинен бути дуже пильним щодо цифр. Цей розділ озброїв вас знанням для вирішення проблем та лексикою МВА, оволодівши якими, ви зможете впоратись із маркетинговими викликами. Ви не заплатили й долара за навчання, не висиділи жодного уроку і не витратили кругленьких сум на дорогі тренінги для топ-менеджерів. А тепер визначте поріг рентабельності для таких «інвестицій»!

Я додаю сюди свої нотатки, якими ми користувалися під час навчання в бізнес-школі й на іспитах (нам дозволяли користуватися власними конспектами на іспитах). Це ключові питання при розробці детальної маркетингової стратегії.

«Нова інформація з бухгалтерії, сер. Два плюс два знову дорівнює чотири».

Огляд маркетингової стратегії

1. Дослідження споживачів

• Це продукт, який можна виготовити, чи продукт, який можна продати?

• Хто купує, хто користується цим продуктом?

• Як відбувається процес купівлі?

• Хто є «агентом впливу» при прийнятті рішення про покупку?

• Наскільки важливий цей продукт для споживача?

• Хто його потребує і чому?

• Яка його цінність для кінцевого споживача?

• Ця покупка зазвичай запланована чи імпульсивна?

• Як сприймають наш продукт?

• Чи задовольняє він потреби споживачів?

2. Дослідження ринку

• Яка природа ринку? Розмір, темпи зростання, сегменти, географія, життєвий цикл продукту.

• Чинники конкурентоспроможності: якість продукту, ціна, реклама, дослідження, якість обслуговування.

• Які тенденції панують зараз на ринку?

3. Конкурентний аналіз

• Що у вашої компанії виходить добре? А що не виходить?

• Яке становище ви займаєте на ринку? Розмір, частка, репутація, динаміка діяльності.

• Які у вас є ресурси? Торговельні відносини, торговий персонал, готівкові кошти, технології, патенти, дослідження та розробки.

• Яка компанія зараз здобуває чи втрачає частку на ринку?

• Що ваші конкуренти роблять добре?

• Порівняйте свої ресурси з їхніми.

• Які є бар’єри входу на ринок?

• Які ваші цілі та стратегія?

• Чи є у вас плани дій для непередбачених ситуацій?

• Які ваші коротко- та довготермінові плани й цілі?

4. Комплекс маркетингу

• Хто цільова аудиторія?

• Продукт. Чи поєднується він з іншими продуктами? Диференціація, життєвий цикл, сприйняття, упаковка, характеристики.

• Місце. Як найкраще дістатися до сегмента ринку? Математика каналу, зображення каналів.

• Яка стратегія збуту? Ексклюзивна, вибіркова, інтенсивна. Чи відповідає вона продукту?

• Хто має владу в каналі збуту?

• Як мотивувати учасників каналу?

• Просування. Як відбувається процес купівлі? Як витрати, виділені на просування, спрямовані на досягнення цілей щодо бажаної поведінки покупців?

• Яку стратегію ви застосуєте: проштовхування чи притягування?

• Рекламні майданчики (тип, кількісні показники ефективності, повідомлення).

• Як преміюватимете дилерів?

• Які промо-акції для споживачів реалізуватимете (купони, конкурси)?

• Ціна. Яка стратегія ціноутворення? Плануєте «зняти вершки», проникнути на ринок?

• Орієнтуєтеся на збільшення обсягів продажу чи прибутків?

• Цінність продукту для споживача, витрати плюс прибуток?

• Якою є ціна відносно ринку, його розміру, життєвого циклу продукту, конкуренції?

5. Оцінка економіки

• Поріг рентабельності в кількості одиниць продукту.

• Постійні витрати / (Ціна продажу — Змінні витрати.) Включіть постійні витрати на маркетинг та просування до постійних витрат у бюджеті!

• Співставте поріг рентабельності і релевантний ринок.

• Який період окупності? Виключіть незворотні витрати!

• Цілі обґрунтовані? Досяжні?

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «МАРКЕТИНГ»

7 кроків розробки маркетингової стратегії

1. Дослідження споживачів

2. Дослідження ринку

3. Аналіз конкурентів і власної компанії

4. Оцінка каналів збуту

5. Розробка комплексу маркетингу

6. Визначення економіки

7. Перегляд

Категорії потреб — усі можливі способи використання продукту чи послуги.

Процес купівлі — етапи процесу купівлі.

Залучення продукту — рівень важливості продукту для споживача.

Сегментування — способи поділу населення з метою виявлення цільової аудиторії, що може принести прибуток.

Релевантний ринок — частина ринку, зацікавлена у вашому продукті.

Життєвий цикл продукту — цикл життя продукту від його народження до зникнення (і можливого відродження).

SWOT-аналіз — аналіз сильних і слабких сторін, можливостей і загроз в контексті конкуренції.

Карта сприйняття — зображення продукту і його конкурентів у вигляді схеми з великою кількістю змінних.

Розрахунки маржі каналу збуту — кожна ланка каналу збуту нараховує власну маржу на ціну, яку виставляє наступній ланці каналу.

Комплекс маркетингу із 4 P — продукт, місце, просування і ціна.

Стратегії збуту — ексклюзивна, вибіркова й масова.

Влада у каналі збуту — хто в каналі збуту диктує умови співпраці.

Кількісні показники реклами — охоплення, частота, валовий оцінний коефіцієнт, сумарний оцінний коефіцієнт, частка рекламного впливу. Купуйте рекламу зважено.

Стратегії ціноутворення — витрати плюс прибуток, проникнення, на основі цінності продукту для споживача, знімання вершків.

Поріг рентабельності — обсяг продажу, необхідний щоб повернути постійні витрати маркетингового плану.

День 2

Етика

Теми розділу «Етика»:

— Релятивізм

— Аналіз зацікавлених сторін

На відміну від більшості тем у навчальній програмі MBA, які майже не змінювалися протягом десятиліть, такий предмет, як етика, є відносно новим. Те, що спершу здавалося просто модним факультативним курсом, тепер — обов’язкова частина навчальної бізнес-програми у Гарварді, Уортоні та Дардені. У 1980-х, після низки кримінальних справ, пов’язаних з інсайдерською торгівлею, бізнес-школи зробили відповідні висновки та вже у 1990-х приєдналися до загальної тенденції, вносячи етику до своїх навчальних програм. А у новому столітті скандали з компаніями Enron, WorldCom та Arthur Andersen, фінансова піраміда Берні Мейдоффа, шахрайство з високоризиковою іпотекою та розкриття чорної бухгалтерії висунули питання етики уваги на передній план.

Етичні дилеми стають на заняттях предметом гарячих дискусій. Для мене показовим було те, як мої однокурсники вирішували спірні питання. «Політично обізнані» уникали ризику й прагнули мати достойний вигляд в очах викладачів і колег щодо етичних питань. Більш непевні взагалі трималися осторонь. Інші ж говорили все, що думали, хай як політично «некоректно» це звучало. Я належав до останньої групи. Щоправда, зазначу, я відстоював багато непопулярних поглядів, аби лишень пожвавити дискусію на занятті. В будь-якому разі, етика — це хороша тема для дискусійних майданчиків та чудовий ґрунт для авторів статей і дисертацій. Оскільки на етичні питання часто немає конкретних відповідей, ця сфера ще багато років залишатиметься плідним ґрунтом для наукових досліджень.

У навчальній програмі МBA етика не має на меті сформувати модель соціально відповідальної компанії. Її призначення, радше, полягає в тому, щоб студенти розуміли етичний підтекст ділових рішень. Розбираючи практичні ситуації та беручи участь у рольових іграх, студенти вирішують етичні дилеми, з якими можуть зіткнутися у своїй роботі.

Найкращі бізнес-школи формують майбутніх лідерів, готових до будь-яких викликів. Хай яку «гарячу» тему ви назвете — найімовірніше, ми обговорювали її на заняттях: екологічні питання — забруднення довкілля через викиди, захоронення токсичних відходів, права тварин; реструктуризація компаній — звільнення працівників; особиста інформація найманих працівників — СНІД, перевірка на вживання наркотичних речовин; питання щодо «відмінностей» — расових, етнічних, гендерних та сексуальної орієнтації; сексуальні домагання; проблеми багатонаціональних корпорацій (БНК) — хабарництво; інше — порушення антитрестового законодавства, демпінгові ціни, інсайдерська торгівля.

СОЦІАЛЬНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ БІЗНЕСУ

Обговорення етичних питань базується на твердженні про те, що, приймаючи рішення, компанії повинні бути відповідальними перед громадою. Йдеться про принцип соціальної відповідальності, за яким компанії, окрім прагнення отримати максимальні прибутки, мають певні соціальні обов’язки. Бізнес-школи закликають студентів приймати цю «політкоректну» філософію. Аргументом, чому компанії повинні брати на себе соціальні зобов’язання, є їхня влада. Компанії повинні функціонувати в інтересах зацікавлених сторін: клієнтів, постачальників, найманих працівників і місцевих мешканців, а також власників. Керівництво компаній несе фідуціарну відповідальність[4] перед усіма зацікавленими сторонами.

Виклик «політкоректній» філософії, якої дотримується більшість організацій, кидає наукова школа Мілтона Фрідмана з Чиказького університету. Фрідман вважає, що єдиний обов’язок бізнесу — це приносити прибутки. «Бізнес потрібен для того, щоб забезпечити зацікавленим у ньому сторонам максимальну вигоду шляхом раціонального використання обмежених організаційних ресурсів і здійснення діяльності в межах закону». На думку Фрідмана, вирішувати, якими мають бути закони, повинен уряд. Прибутковий бізнес допомагає суспільству тим, що створює робочі місця, підвищує стандарт життя його власників і працівників. Компанії платять податки, чим сприяють урядовій діяльності в громадських інтересах. Хоча Фрідмана на курсах з економіки прославляють як одного з захисників капіталізму, коли йшлося про етику, його погляди в моїй школі засуджували.

У навчальній програмі з етики розглядають дві основні теми: релятивізм та аналіз зацікавлених сторін. Перша тема розглядає питання, чому, приймаючи рішення, ми часто ігноруємо етику, аналіз же зацікавлених сторін надає структуру, в межах якої можна приймати етичні рішення.

РЕЛЯТИВІЗМ

Прихильники релятивізму стверджують, що ми нездатні визначити, що правильно, а що ні, або ж розрізнити добро і зло. Речі рідко бувають чорними чи білими. Є дуже багато відтінків сірого. Релятивізм висловлює думку, що етика є відносною («релятивною») і залежить від особистих, соціальних і культурних обставин, в яких перебуває людина. Релятивісти не переймаються етичними дилемами, бо не вірять, що, копаючись у собі, можна знайти істину. Професори викладають релятивізм, щоб уберегти від нього студентів. Аби зрозуміти релятивізм, треба знати, що він має чотири форми:

Наївний релятивізм.

Рольовий релятивізм.

Соціальний релятивізм.

Культурний релятивізм.

Наївний релятивізм стверджує, що кожна людина має власний стандарт, за яким здійснює певний вибір. Ніхто не має права засуджувати поведінку іншої людини. На її поведінку впливає стільки чинників, що неможливо знати всього, що впливало на її думки в процесі прийняття рішення. Тому топ-менеджер компанії Similac не має права засуджувати дії керівництва Nestlé — компанії, яку звинуватили у ймовірному продажу шкідливих дитячих сумішей в країнах, що розвиваються.

Рольовий релятивізм відділяє особисте життя людини від її публічної ролі. Публічні ролі вимагають «особливих» моральних принципів, незалежно від людини, яка приймає рішення. Керівник риболовецької компанії, може особисто перейматися неумисним убивством дельфінів, які потрапляють у промислові сіті для тунця, але як керівник він не повинен дозволяти своїм почуттям шкодити інтересам компанії.

Соціальний релятивізм подібний до наївного релятивізму. У своїх етичних судженнях люди опираються на соціальні норми. «Галузеві практики», «правила клубу», «професійні кодекси поведінки» та «загальноприйняті норми» — ось виправдання соціального релятивіста. У сільському господарстві є така «галузева практика» — нехтувати законами, які регулюють дитячу працю, й змушувати малих дітей працювати в полі й прогулювати школу.

Культурний релятивізм стверджує, що немає універсального морального кодексу, за яким можна судити моральні й етичні стандарти іншого суспільства. Якщо вся культура дотримується певних переконань, то як людина ззовні може засуджувати це? Як відомо, «На чиїй землі стоїш, того й воду пий». Поняття культурного релятивізму виходить на передній план, коли компанії починають конкурувати на міжнародному ринку. Багатонаціональні корпорації часто дотримуються місцевого законодавства і звичаїв, які суперечать етичним стандартам, прийнятим у їхній рідній країні. Розмови про апартеїд ведуться в контексті культурного релятивізму. Прийнявши філософію культурного релятивізму, багатонаціональна корпорація могла би виправдати свою участь у видобуванні золота й діамантів у Південній Африці попри те, що у шахтах використовували «рабську» працю.

У деяких випадках американським компаніям та громадянам не дозволяють дотримуватися ділової етики іноземної держави. У деяких країнах прийнято давати хабарі в обмін на сприятливі умови співпраці з іншими компаніями та урядом. Закон США про корупцію за кордоном, прийнятий 1977 року, забороняє давати і брати хабарі також за межами країни.

Концепції релятивізму вбережуть МВА від бездіяльності в питаннях етики та моралі. Знання цих концепцій допоможе вийти за межі сучасних переконань і моделей поведінки. А ще їх варто взяти на озброєння в розмовах МВА на світських заходах.

Інші етичні системи. Релятивізм — це не єдина філософська система, за якою можна розглядати етичні проблеми. Також є природне право, утилітаризм та універсалізм. Природне право — це головний принцип людей, які вважають, наче є якийсь «правильний» спосіб дій, закладений природою чи Біблією. Утилітаризм стверджує, що дія виправдана, тільки якщо вона забезпечує максимальну вигоду для максимально великої кількості людей. Врешті-решт, універсалізм висуває думку, що дію можна виправдати, якщо за нею стоять добрі наміри, адже результати дій людини часто виходять за межі її контролю.

АНАЛІЗ ЗАЦІКАВЛЕНИХ СТОРІН

Хоча магічних формул для вирішення етичних дилем немає, все-таки добре мати систему, за якою можна упорядковувати свої думки. Аналіз зацікавлених сторін надає людині інструменти для оцінювання різних факторів та прийняття якогось рішення.

Перший крок — скласти перелік усіх сторін, на які потенційно може вплинути рішення, потім — оцінити усі його плюси та мінуси для цих сторін. Наступним рівнем аналізу має бути визначення прав та обов’язків кожної із зацікавлених сторін. Працівники, наприклад, мають право на справедливу оплату праці та безпечні умови роботи, та вони також мають і обов’язок — приносити користь компанії. Ось приблизний стандартний перелік зацікавлених сторін, на які впливає прийняте рішення:

Особа, що приймає рішення.

Топ-менеджмент, Рада директорів.

Клієнти — і сфера, в якій вони працюють.

Акціонери й облігаціонери.

Постачальники — і сфера, в якій вони працюють.

Працівники — і їхні сім’ї.

Органи влади — державні, регіональні, місцеві та установи, що до них належать.

Групи з особливими інтересами — промислові, споживацькі, екологічні, політичні та інші види спілок.

Мешканці, на яких впливатиме рішення

Екологія — «сталість довкілля» — флора, фаун. а, природні ресурси.

Майбутні покоління (улюблена група МВА).

Конкуренти.

Юристи та судові органи.

Звісно, перелік може бути значно довшим. На етапі аналізу перелік звужують до значущих учасників, потім здійснюють ситуаційний аналіз і приймають остаточне рішення. Аналіз зацікавлених сторін складається з таких кроків:

1. Скласти перелік основних дійових осіб.

2. Визначити плюси й мінуси для кожного гравця.

3. Визначити їхні права та обов’язки.

4. Зважити відносну силу кожного з них.

5. Зважити коротко- і довготермінові наслідки альтернативних рішень.

6. Сформулювати плани дій для непередбачених обставин і альтернативних сценаріїв.

7. Прийняти рішення.

Якщо ви хочете розглянути ці кроки на практиці, візьміть нещодавній номер журналу Time або ж пролистайте Google News і знайдіть там тему з етичною складовою. На аркуші паперу зверху випишіть усіх основних дійових осіб, збоку напишіть «Плюси та мінуси», а нижче — «Права та обов’язки». Ось ваша система у стилі МВА, в рамках якої можна розглядати моральні дилеми сьогоднішнього дня МВА.

Візьмімо до прикладу суперечки щодо потреби зберегти середовище існування сови плямистої шляхом скорочення вирубки федеральних лісів. Таблиця з аналізом зацікавлених сторін має такий вигляд:

Проблема захисту сови плямистої у системі розгляду зацікавлених сторін

Ви можете не погоджуватися з тим, як я підійшов до розгляду питання цієї ситуації, та в питаннях етики «єдиноправильного» способу немає. Ви можете підходити до ситуації інакше й вважати, що до переліку зацікавлених сторін треба внести ще когось. У цій ситуації керівникові деревообробної компанії варто принаймні розглянути цей перелік, перш ніж вирубувати ліси, де мешкають сови. З інструментарієм аналізу зацікавлених сторін МВА може розглянути як питання сов, що опинилися перед загрозою вимирання, так і інші етичні питання — а тоді приймати обдумані й усвідомлені рішення. Компанії часто проводять такий аналіз і публікують його як звіт про корпоративну соціальну відповідальність.

Закон Сарбейнса-Окслі 2002 року

Після корпоративних скандалів наприкінці 1990-х та на початку 2000-х Конгрес змушений був перевести етику в американських корпораціях у законодавче русло. Система державного регулювання та приватного саморегулювання не працювала. На дошці ганьби значились такі компанії, як Tyco, Xerox, Qwest, Sunbeam, WorldCom, Adelphia, Enron, Global Crossing, HealthSouth, ImClone та Credit Suisse First Boston, а також Arthur Andersen. А ще міжнародні скандали розвивалися навколо недобросовісних біржових маклерів, які за відсутності над ними контролю торгували цінними паперами, що призвело до втрат мільйонів доларів. У переліку таких неконтрольованих маклерів Нік Лісон із банку Barings (втрати 1,2 млрд $), Ясуо Хаманаку із корпорації Sumitomo (втрати 1,8 млрд $) та Джон Руснак із банку Allﬁrst (втрати 750 млн $).

Хоч скільки законів буде прийнято, а зухвалих працівників, бухгалтерів чи юристів це не зупинить. Однак Конгрес вирішив, що можна принаймні ускладнити правопорушення і дати іншим зрозуміти, що перед тим як задумати щось протиправне, варто ще раз зважити всі ризики. Нові положення Закону Сарбейнса-Окслі (Sarbanes-Oxley Act, SOX або SARBOX) і відповідні положення інших органів, що набули чинності 2005 року, охоплюють чотири розлогі категорії нових правил.

Фінансово-бухгалтерські правила

• До комітету з аудиту повинні входити винятково незацікавлені члени ради директорів і хоча б один фінансовий експерт.

• Генеральні директори та фінансові директори повинні гарантувати, що їхня фінансова звітність чесно відображає фінансове становище та показники роботи компанії.

• Комісія з цінних паперів та бірж США (SEC) засновує Раду з нагляду за бухгалтерською звітністю публічних компаній (Public Company Accounting Oversight Board, PCAOB), щоб зарадити невдалим спробам саморегуляції в галузі.

Правила щодо внутрішнього контролю

• Генеральні директори та фінансові директори повинні гарантувати роботу системи внутрішнього контролю за фінансовою звітністю.

• Зовнішні аудитори повинні перевірити, як керівництво оцінює надійність своєї системи внутрішнього контролю, та відобразити це у звітності.

• Розділ 404 містить вимогу проведення у великих корпораціях щорічного аудиту.

Правила щодо етичної поведінки керівництва

• Публічні компанії повинні мати кодекс етичної поведінки, що регулював би поводження загальних та фінансових керівників найвищої ланки.

• Публічним компаніям заборонено давати позики своєму вищому керівництву або директорам.

• Від генеральних та фінансових директорів можуть вимагати повернення виплат, якщо фінансова звітність підлягає перегляду через «суттєву невідповідність» вимогам щодо звітності.

• Працівникам, директорам та іншим працівникам компанії, які володіють внутрішньою інформацією, забороняється продавати акції компанії в періоди, коли пенсійні фонди тимчасово «заморожують» свою діяльність.

• Нові правила захисту від покарання працівників, що інформують про порушення всередині компанії.

Правила щодо етичної поведінки зацікавлених сторін

• Додаткові професійні обов’язки юристів.

• Нові правила для фінансових аналітиків щодо конфлікту інтересів.

Окрім цих правил, для діяльності публічних компаній, зареєстрованих на Нью-Йоркській фондовій біржі (NYSE) та біржі NASDAQ, розроблено низку додаткових стандартів, що вирішують деякі проблеми корпоративного управління, не передбачені законом Сарбейнса-Окслі, наприклад стандарти допуску до цінних паперів.

Системи внутрішнього відслідковування шахрайства і корупції, відповідно до закону Сарбейнса-Окслі, складні, а перевіряти їх — дорого… Комітет організацій-спонсорів Комісії Тредвея (COSO) підготував всебічне дослідження внутрішніх процедур корпоративного контролю під назвою «Інтегрована концепція внутрішнього контролю». Комісія з цінних паперів та бірж США (SEC) приймає його як стандарт, якого, за законом Сарбейнса-Окслі, мають дотримуватись працівники компаній, аудитори та фахівці з контролю за дотриманням правових норм.

Прекрасна структура для впровадження всебічної системи внутрішнього контролю міститься у книзі Скотта Ґріна «Путівник керівника по закону Сарбейнса-Окслі» (Manager’s Guide to the Sarbanes-Oxley Act). Ця книга надає фахівцям, що слідкують за дотриманням правових норм, методологію «розумного контролю» (Control Smart Approach) для впровадження масштабної системи COSO:

1. Визначте можливі загрози всередині організації та навколо неї.

2. Виявіть усі процеси, що відбуваються у вашій компанії.

3. За допомогою інструментів оцінювання контролю виявіть небезпечні прогалини у процесах.

4. Щоб заповнити прогалини і зробити контроль дієвим, запровадьте систему внутрішнього контролю.

5. Відстежуйте та перевіряйте роботу системи контролю за допомогою системи раннього попередження про результати та статистики підприємства.

Однак попри всі зусилля закону Сарбейнса-Окслі, негативні тенденції стримати не вдалося. Після прийняття Закону, виникли нові корпоративні скандали: стрімка торгівля у взаємних фондах 2003 року (Putnam, Invesco та Janus), цінова змова у сфері страхування у 2004-му (Marsh & McLennan) та шокуюча бухгалтерія у Fannie Mae 2004-го. Навіть голова Міжнародного інституту корпоративного управління при Єльському університеті 2005 року опинився в епіцентрі скандалу, що стосувався його службових витрат.

Обвал ринку високоризикових іпотек 2008 року виявився етичним провалом рейтингових агентств, іпотечних брокерів, банкірів, інвесторів та власників нерухомості. У відповідь Конгрес 2010 року прийняв Закон Додда-Френка про реформування Уолл-Стрит і захист споживачів (Dodd-Frank Wall Street Reform and Consumer Protection Act). МВА повинні усвідомлювати, в якому етичному середовищі вони працюють та які середовища допомагають створювати.

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «ЕТИКА»

Соціальна відповідальність бізнесу — концепція про те, що компанії відповідають не лише перед своїми власниками.

Релятивізм та чотири його форми — мотиви, якими обґрунтовується відмова від прийняття етичних рішень.

Аналіз зацікавлених сторін — система, за допомогою якої можна проаналізувати, на кого вплине бізнес-рішення.

Закон Сарбейнса-Окслі 2002 року — федеральний закон США, що був спробою законодавчого регулювання етики в американських корпораціях.

День 3

Бухгалтерський облік

Теми розділу «Бухгалтерський облік»:

— Правила бухгалтерського обліку

— Принципи бухгалтерського обліку

— Фінансові звіти

— Аналіз фінансових коефіцієнтів

— Управлінський облік

Бухгалтерія — це мова бізнесу. Компанії мають повідомляти світові про результати своєї діяльності. Їхня аудиторія охоплює працівників, інвесторів, кредиторів, клієнтів, постачальників і громадськість. Всередині компанії бухгалтерська інформація надає можливість контролювати, оцінювати та планувати діяльність. Незалежно від аудиторії чи призначення бухгалтерії, вона опирається на цифри. Бухгалтери — це обліковці (об-лік-овці — «ведуть лік овець»), які фіксують, підсумовують та аналізують діяльність компанії. Обліковці існують з правіків, і викладачі не втомлюються нагадувати нам про це.

У біблійні часи обліковці вели облік зерна, що зберігалося на складах громади. Звідки, ви думаєте, цар Соломон під час засухи знав, що у місті лишився лише тридцятиденний запас зерна? Від обліковців. Протягом багатьох віків обліковці вели облік товару — рахуючи його на пальцях, рахівницях, калькуляторах. В наш час бухгалтерський облік вже не передбачає фізичного підрахунку зерна на складі. Бухгалтерський облік відповідає на такі основні запитання про бізнес:

Чим володіє компанія?

Скільки компанія заборгувала іншим?

Наскільки вдалою була діяльність компанії?

Де компанія бере гроші на своє утримання?

Усі дії компанії зрештою вимірюються грошовими одиницями, і цим, хочете ви цього чи ні, займається бухгалтерія. Хоча ця сфера може здаватися нудною, ви повинні мати практичне розуміння бухгалтерії, аби працювати у світі бізнесу. Оскільки знання — це сила, МВА повинні бути обізнані з бухгалтерією, щоб розуміти її функції; і, що ще важливіше, вони повинні вміти шукати й використовувати бухгалтерські дані у процесі прийняття рішень. Юристи зі знанням бухгалтерії, наприклад, можуть трактувати фінансові звіти й отримувати звідти цінну інформацію. У переговорах про врегулювання претензій звіти стають незамінним чинником. Оскільки роботу працівників часто оцінюють бухгалтерськими показниками, знання бухгалтерії має величезне значення.

Однак MBA не зобов’язані бути експертами у складних бухгалтерських правилах. Тому в цій книзі я ставлю за мету надати вам базу, а не зробити вас сертифікованим бухгалтером-аудитором. Оскільки усі відділи підприємства — зокрема, фінансовий, виробничий і маркетинговий — використовують цифри, які їм подають обліковці, важливо знати основи. Тож читайте цей розділ дуже уважно.

НОРМИ GAAP

Бухгалтерський облік регулює незліченна кількість правил. Вам не варто намагатися їх завчити, однак слід мати достатній запас знань, щоби спілкуватися із сертифікованими бухгалтерами. Відповідно до правил бухгалтерського обліку встановлюють стандарти, щоби фінансову звітність різних компаній можна було порівнювати на підставі однакових критеріїв. Правила, які творять основу бухгалтерії, називають Загальноприйнятими принципами бухгалтерського обліку (Generally Accepted Accounting Principles, GAAP). Ці правила формувалися багато років, і їх використовують аналогічно до прецедентів у юридичній практиці.

Із розвитком нових сфер діяльності бізнесу Рада зі стандартів фінансового обліку (Financial Accounting Standards Board, FASB) додавала нові правила врегулювання діяльності у нових ситуаціях. Цей орган за роки своєї діяльності розробив понад сотню правил (відомих як Fasbee), які обліковці знають за відповідною нумерацією.

2009 року з’ясувалося, що результатом десятиліть діяльності були сформульовані сотні правил, і Рада FASB врешті створила Кодифікацію бухгалтерських стандартів (ASC). Хоча правила залишилися незмінними, ASC класифікувала їх відповідно до тем, що спростило їхній пошук. Зараз ASC вважають єдиним джерелом загальноприйнятих принципів бухгалтерського обліку (GAAP). Хоча обліковці й досі використовують стару нумерацію правил FASB.

Бухгалтерський облік також буває міжнародною справою, особливо у випадку з багатонаціональними корпораціями. Рада з міжнародних стандартів бухгалтерського обліку (IASB) розробила власний перелік рекомендацій під назвою Міжнародні стандарти фінансової звітності (IFRS). Це система принципів, позбавлена зайвих деталей, що дає компаніям змогу використовувати її на власний розсуд. Система ж GAAP передбачає чітко сформульовані правила, й американські компанії змушені їх строго дотримуватися.

2002 року FASB та IASB домовилися розпочати процес конвергенції своїх систем. Але домовленості досягнути не вдалося, ані щодо її деталей, ані щодо дати її реалізації.

ОСНОВНІ ПРИНЦИПИ БУХГАЛТЕРСЬКОГО ОБЛІКУ

Щоби зрозуміти бухоблік, перш ніж зануритись у цифри, потрібно ознайомитися з базовими поняттями. Правила — це лише частина історії. Сім понять і термінів, поданих нижче, — це не добірка канонів, а радше низка ключових принципів, що лежать в основі усіх бухгалтерських правил і звітів: автономність підприємства; касовий облік та облік за принципом нарахувань; об’єктивність; консерватизм; безперервність; послідовність; суттєвість.

Автономність підприємства

Бухгалтерська звітність надає інформацію про діяльність конкретного автономного підприємства. Параметри у звіті повинні бути зрозумілими. Підприємство, що подає звіт, може бути одиничним продуктовим магазином, виробничим підприємством, цілісною компанією або конгломератом. Наприклад, Darden Restaurants — це корпоративна юридична особа. Мережі Red Lobster та Olive Garden — це також юридичні особи, що входять до її складу.

Касовий облік чи облік за принципом нарахувань

Те, як саме ведуть лік овець — рахують гроші, — має значення. При використанні касового методу обліку, операції записують лише тоді, коли гроші переходять з одних рук в інші. У зовсім малих компаніях усю необхідну бухгалтерську інформацію можна отримати у вигляді виписки з контрольного рахунку. Якщо магазин сплачує дворічну оренду у 2012, то ця сума буде внесена до витрат, здійснених 2012 року, а не протягом двох років. Коли невелика токарна майстерня купує верстат, витрати на нього записують на період, коли було здійснено покупку, а не розподіляють на період його експлуатації. Розумієте принцип? Касовий облік фіксує інформацію про те, коли і яка кількість коштів перейшла з одних рук у інші, та не зіставляє витрати з продажами.

Більшість компаній значущого розміру використовують метод обліку за принципом нарахувань. Облік за принципом нарахувань прив’язує фінансові наслідки якоїсь діяльності до періоду, коли відбулася ця діяльність, незалежно від руху коштів. Плату за оренду записують щомісячно до вигод у вигляді тимчасового володіння приміщенням. Витрати на клепальні молотки на авіаційному заводі Boeing записують на період експлуатації інструментів, тобто поки робітники використовують їх у заводському цеху.

У компанії Boeing покупки роблять на такі великі суми, що касовий облік міг би викривлювати її фінансові звіти. Відповідно, облік за принципом нарахувань порушує два взаємопов’язаних питання: розподілу по звітних періодах та відповідності доходів і витрат, адже діяльність і рух коштів майже завжди відбуваються в різний час.

Розподіл по звітних періодах. Оскільки звіти про фінансові результати відображають діяльність протягом певного часу, період відображення у звітності має дуже велике значення. Якщо компанія IBM продала потужний комп’ютер в кредит компанії Ford Motor Company 31 грудня 2012 року, то при обліку за принципом нарахувань операція повинна бути зареєстрована 2012 року, коли було підписано договір, а не 2013-го, коли компанія Ford фактично перерахувала кошти. Операцію з продажу потрібно облікувати 2012 роком, адже саме тоді компанія Ford юридично зобов’язалася прийняти поставку комп’ютера. І саме в цей період у бухгалтерській звітності IBM повинні бути внесені записи про продаж та пов’язані з ним витрати і прибутки. Водночас компанія Ford 2012 року повинна відобразити у звітності — тобто зарахувати і розподілити — витрати, пов’язані з використанням комп’ютера на період його експлуатації.

Відповідність доходів та витрат. За тою самою логікою, що й при розподілі витрат, виручка від продажу і супровідні витрати повинні бути відображенні в одному й тому самому обліковому періоді. Якщо звести до відповідності прибутки, отримані від реалізації, та супровідні витрати, можна дізнатися, який дохід фактично отримала компанія. Наприклад, коли мережа супермаркетів Safeway продає свіжі овочі 31 грудня 2012 року, але оплачує рахунок постачальника щойно у 2013-му, облік за принципом нарахувань однаково віднесе витрати, пов’язані з цим продажем, до 2012 року. Продаж Safeway у 2012-му потяг за собою витрати, і тому цьому продажу мають відповідати витрати, розподілені на той самий рік. Без встановленої політики розподілу витрат та зведення доходів і витрат до відповідності обліковці могли запросто маніпулювати фінансовими звітами, обираючи, на який період записувати продажі чи витрати, аби приховати чи відкласти на потім відображення своїх негативних показників.

Визначення операцій та об’єктивність

Бухгалтерські записи містять тільки ті операції, які було «завершено» і які мають «кількісно вимірювану» грошову цінність. Продаж, який не було завершено, хоча його і сприймають як «надійний», до записів не вносять. Навіть якщо авторитетний менеджер із продажу із CaseIH присягнеться, що фермер Джоунс точно купить у компанії комбайн, бухгалтер йому відмовить: з облікової точки зору, продаж ще не відбувся. І CaseIH ще не доставила машину, і фермер ще не підписав контракт, який зобов’язує його до сплати.

Бухгалтери також мають правило об’єктивності, яким керуються у сумнівній ситуації. Потрібно оперувати обґрунтованими та доступними для перевірки доказами на підтримку операції, інакше її записано не буде.

Наприклад, репутацію, що виникла внаслідок діяльності на благо громадськості, внести до бухгалтерських книг неможливо. Як би ви її оцінили? Компанія Archer Daniels Midland (ADM) регулярно проводить на ТБ пропаганду про те, яка дешева їжа в Америці проти решти світу. Хіба може бухгалтер об’єктивно оцінити хоча б у долар «добрі почуття», спрямовані до компанії від сердець вдячних американців або від конгресменів? Патенти та винаходи також важко оцінити. Якщо Du Pont придбає у винахідника патент на новий хімічний продукт за 1 000 000 $, його буде внесено до бухгалтерських книг як 1 000 000 $. Патент має вимірювану ринкову вартість.

Однак якщо науковий співробітник Du Pont розробить у лабораторії новий технологічний процес, бухгалтери не зможуть зафіксувати інновацію, допоки її не буде продано. Бухгалтерові потрібен контракт і погашений чек, щоби підтвердити запис у книгах.

Коли 2002 року луснула компанія WorldCom, їхні активи — телекомунікаційна мережа — значились у книгах із переоцінкою на 3,3 млрд $. Бухгалтери додавали поточні експлуатаційні витрати на регіональну діяльність до вартості активів компанії, а це були звичайні витрати на обслуговування міжміських дзвінків через місцевих операторів зв’язку.

Бухгалтерський консерватизм та історична собівартість активів

Коли компанії мають збитки, що є імовірними і можуть бути розраховані з достатнім ступенем точності, бухгалтери їх вносять до книг навіть у разі, якщо збитків насправді не було. Коли очікуються прибутки, бухгалтери відкладають їх внесення до бухгалтерських книг на потім — до моменту, коли вони фактично будуть отримані. Якби 2010 року керівництво компанії International Paper очікувало отримати у 2012-му великі прибутки від продажу своєї головної офісної будівлі на Мангеттені, вони не змогли б записати свої прибутки до 2012-го. Їхній переїзд до Мемфісу був непевним. Керівництво могло передумати або ж ринок нерухомості міг обвалитися. Та суто теоретично припустімо, що International Paper 2010 року з’ясувала, що у 2012-му їй доведеться здійснювати чистку котлована з токсичними відходами під будівлею свого офісу. Керівництво мало би найняти консультанта, який підрахував би вартість послуги, і зафіксувати це у 2010-му. Так читачі фінансової звітності були би попереджені про те, що у 2012-му над компанією нависнуть чорні хмари.

Аналогічно були відкриті судові процеси довкола азбесту, яким багато компаній підживлюють ґрунт, — це умовна заборгованість, яку слід щорічно переглядати і вказувати у звітах, щоб їхні читачі розуміли можливе знецінення корпоративних активів. Консерватизм бухгалтерського обліку обумовлює підготовку фінансових звітів. Коли не знаєте, що робити, мисліть консервативно. Бухгалтерські записи містять лише вимірювані та доступні для перевірки дані про майно, борги, продажі та витрати.

Консерватизм також обумовлює запис операцій відповідно до їхньої історичної собівартості. На підйомі ринку нерухомості вартість головного офісу компанії International Paper у Нью-Йорку зросла, однак визнати цей прибуток як виграшний неможливо, навіть якби компанія на початку XVII століття виміняла його в індіанців за кілька прикрас. У звітності вартість нерухомості відповідає вартості намиста, яке індіанці отримали в обмін на це майно. З точки зору бухгалтера вартість будівлі до моменту її продажу може зменшитися.

Коли вартість активу стає нижчою за вказані у звітах витрати на нього — це вже інша історія. Консерватизм обумовлює врахування збитків вже сьогодні — інакше читача фінансової звітності можна ввести в оману, і він вважатиме, що відображені активи коштують не менше своєї історичної собівартості.

Вартість товарів, що зберігаються як запаси на складах компанії, також вказують відповідно до їхньої історичної собівартості. Навіть якщо ціни зміняться, об’єктивною є та ціна, яку підприємство заплатило раніше. На підтвердження цих витрат мають існувати реальні документи — замовлення на поставку і рахунки на оплату. Наприклад, якщо Staples Ofﬁce Supplies у своїх бухгалтерських книгах вказує закупівлю бланків виробництва компанії International Paper, то вказана ціна за бланки повинна відповідати їхній собівартості на момент купівлі. Навіть якщо в наступних замовленнях цей товар проходив за вищою ціною, вартість товару, яким вже володіє компанія, в бухгалтерських книгах Staples буде вказана історична собівартість.

Принцип безперервності

У фінансових звітах підприємства відображаються як чинні юридичні особи. Ціни у бухгалтерських записах вказують з урахуванням припущення, що підприємство діє безперервно. Бухгалтери припускають, що компанії продовжать працювати у видимому майбутньому; тому ціни, вказані у фінансових звітах, не є «ліквідаційними». Як ви вже знаєте, бухгалтери використовують історичну собівартість. Наприклад, сталепрокатне обладнання дуже дороге. Воно може багато коштувати для чинної компанії-виробника, як‑то US Steel, та коли його продають на аукціоні у зв’язку з банкрутством, воно коштуватиме копійки. Не нове промислове обладнання для нових покупців має невелику цінність. Відповідно, у бухгалтерських записах використовується історична собівартість із припущенням, що компанія використовує своє обладнання із перспективою продовження діяльності.

Послідовність

Принцип послідовності відіграє дуже важливу роль для читачів фінансових звітів. Принципи бухгалтерського обліку вимагають від підприємства рік за роком послуговуватись однаковими правилами ведення обліку. Це дає економісту-аналітику можливість порівняти показники діяльності минулих періодів із теперішніми показниками. Це правило, як і раніше всі подані вище, покликане звести до мінімуму спокусу внести у звітність неприбуткові види діяльності, якими підприємці полюбляють приховувати погані показники.

Принцип послідовності передбачає, що компанії з року в рік оцінюють свої товарно-матеріальні запаси однаковим способом. Є два основних методи: «першим прийшов, першим пішов» (First In First Out, FIFO) та «останнім прийшов, першим пішов» (Last In First Out, LIFO). При використанні методу FIFO витрати на придбання найстаріших запасів визнають першими як вартість запасів, які вибувають. При використанні методу LIFO, як вартість запасів, які вибувають, вказують спочатку витрати на придбання найсвіжіших товарів. На метод бухгалтерського обліку не впливає фізичне переміщення запасів. Це просто метод бухгалтерського обліку. Ви, мабуть, розумієте, що якби метод ведення бухгалтерського обліку можна було змінювати як заманеться, то підприємливий бухгалтер міг би кожного року складати фінансові звіти інакше, маніпулюючи даними. Послідовність вимагає щороку дотримуватись одного й того самого методу ведення бухгалтерської звітності.

Щоби проілюструвати використання методів FIFO та LIFO, уявімо продавця цінних монет, який має на вітрині дві ідентичні золоті монети. Одну він купив 1965 року за 50 $, а іншу — 2012 року, за 500 $. В його магазин приходить нумізмат і купує одну з монет за 1000 $. Якщо власник магазину використовує метод FIFO, то він внесе до записів продаж на суму 1000 $, витрати в 50 $, і прибуток у 950 $. Його залишкові запаси — це одна монета історичною собівартістю в 500 $. Витрати на першу куплену монету були записані першими як витрати на проданий товар. При використанні альтернативного методу LIFO власник записав би витрати у 500 $, а прибуток лише в 500. У записах про запаси була би вказана одна монета вартістю в 50 $. Останні витрати були би використані першими. Яку монету було фактично продано — 1965 чи 2012 року придбання — не має значення. Це просто метод бухгалтерського обліку. Однак обраний метод суттєво впливає на те, як компанія рахує прибутки й оцінює запаси. Це таки має значення.

Якщо є «вагома» причина для зміни методу ведення бухгалтерського обліку, її треба вказати як примітку в кінці фінансового звіту. В примітці також має бути зазначено, як вплинула ця зміна на прибутки та вартість активів відповідного року. Ви можете втекти, але від бухгалтера вам однаково не сховатися.

Суттєвість

Важливим моментом фінансових звітів є те, що суми в них не вказують з точністю до копійки, попри те, що від прискіпливих бухгалтерів цілком можна чекати таких звітів. Насправді, вони є лише по суті правильними, тож читач може отримати достатнє розуміння того, в якій ситуації перебуває підприємство. Фінансові звіти дають відносно точну картину, на підставі якої адекватно мисляча людина могла б приймати адекватні рішення. У звітах кіоску з газованою водою неточність у сто доларів може суттєво викривити дані, а от неточність у десять доларів — ні. У звітах же таких гігантських багатонаціональних компаній, як Coca-Cola, можуть бути неточності на мільйони доларів, і це не матиме суттєвого впливу на загальну картину, на підставі якої приймають рішення.

Ви вже, мабуть, склали певне уявлення про те, як бухгалтери сприймають свої компанії і, може, навіть зрозуміли, чому вони здебільшого є консерваторами, і не тільки в роботі. У попередньому виданні цієї книги я розмістив карикатуру, в якій підсміювався над консерватизмом бухгалтерів. Я знайшов його на інформаційному стенді компанії Arthur Andersen, де працював аудитором. Та Arthur Andersen збилася зі шляху через кілька років після того, як я звідки пішов, і розпалася 2001 року у зв’язку з шахрайством, пов’язаним із падінням Enron. Після цього на ринку лишилася «велика четвірка» бухгалтерських компаній: PricewaterhouseCoopers, KPMG, Deloitte Touche Tohmatsu та Ernst & Young. Тому, щоб іти в ногу зі змінами, я обрав іншу карикатуру.

ФІНАНСОВІ ЗВІТИ

МВА не вчать, як проводити операції на комп’ютері; їх радше навчають трактувати інформацію, яку генерують бухгалтери. Фінансові звіти — це підсумок усіх окремих операцій, записаних протягом певного часового проміжку. Фінансові звіти — це кінцевий продукт бухгалтерського обліку. Вони дають користувачам нагоду побачити чіткий підсумок того, що відбулося. Аби зрозуміти, як у компанії справи, ви повинні вміти прочитати три головних фінансових звіти: балансовий звіт; звіт про фінансові результати; звіт про рух грошових коштів.

Балансовий звіт

Визначення

Для початку вам потрібно знати основні терміни, що їх використовують у балансовому звіті. Балансовий звіт представляє активи, якими володіє компанія, зобов’язання компанії перед іншими суб’єктами та сумарні інвестиції її власників. Балансовий звіт показує баланс цих категорій станом на конкретну дату. Це моментальний знімок володінь компанії на конкретний момент часу. Балансовий звіт — це основа для всіх бухгалтерських звітів, і ви повинні його розуміти. Розгляньмо складові балансових звітів.

Активи — це ресурси, якими володіє компанія, щоб у майбутньому отримати певну вигоду.

• Готівка.

• Товарно-матеріальні запаси.

• Суми до отримання від клієнтів — дебіторська заборгованість.

• Обладнання.

• Будівлі.

Зобов’язання (пасиви) — це конкретні суми зобов’язань щодо повернення позичених коштів, боргів та інші зобов’язання щодо надання товарів або послуг іншим суб’єктам.

• Банківський борг.

• Суми, заборговані постачальникам — кредиторська заборгованість.

• Рахунки, оплачені авансом, або передоплата від клієнтів за доставку товарів і послуг.

• Податки.

• Заробітна плата, заборгована працівникам.

Власний капітал — це сумарна кількість грошових коштів, які власники інвестували в компанію. Їхні інвестиції можуть мати форму готівкових коштів, інших активів або реінвестування доходів компанії.

Психологічна псвпп-модель

«Чому люди поводяться так, як поводяться», ситуація для практичного аналізу, Дарденська школа бізнесу, UVA — OB—183, рис. 5, стор. 16. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1986

• Прості акції — інвестиції власників.

• Додатковий оплачуваний капітал — інвестиції власників.

• Нерозподілений прибуток — реінвестування доходів власниками.

Основне рівняння бухгалтерського обліку

Як видно з назви, балансовий звіт — це звіт про «баланси». Основне рівняння, яким керуються при зведенні бухгалтерського балансу, має такий вигляд:

Активи (A) = Зобов’язання (З) + Власний капітал (ВК)

Те, чим ви володієте (активи), — це сума того, що ви взяли в позику (зобов’язання) і того, що ви вклали (капітал), щоб заплатити за це. Це рівняння пояснює усе, що міститься у бухгалтерських записах компанії за певний період часу. Запам’ятайте це!

Приклади пошуку «збалансованого» рішення

На прикладі нового місцевого супермаркету Bob’s Market я покажу вам три варіанти пошуку збалансованого рішення.

1. Коли магазин розпочав свою роботу, Боб придбав касовий апарат. Кількість активів на лівій шальці терезів збільшилась, але також на правій шальці збільшився банківський борг за оплату активів — зобов’язання. Збільшення активів збалансувалося збільшенням зобов’язань.

2. Коли Боб інвестував трохи власних коштів і взяв певну суму в батька, щоб відкрити магазин, власний капітал на правій шальці терезів збільшився, і кошти, активи, на лівій шальці збільшилися, щоб збалансувати операцію.

3. Коли магазин стане успішним бізнесом, Боб зможе виплатити свій банківський борг за касовий апарат (зобов’язання на правій шальці зменшаться). Кількість активів (з лівого боку) також зменшиться, що відповідно збалансує операцію.

Усі операції відповідають цьому принципу пошуку збалансованого рішення. Неможливо вплинути на один бік балансового звіту, не збалансувавши всю статтю. Тому, коли активи дорівнюють сумі зобов’язань і власного капіталу (A = З + ВК), кажуть, що «баланс зійшовся». Якщо баланс не зійшовся — значить бухгалтер десь помилився.

Процес ведення бухгалтерського обліку: метод подвійної бухгалтерії

Ви мабуть чули, що бухгалтери роблять бухгалтерські записи у своїх книгах, де записують кожну окрему бізнес-операцію. Свої книги бухгалтери називають головними книгами. Перелік рахунків називають планом рахунків. Відповідно до принципу збалансування, який ілюструвало основне рівняння бухгалтерського обліку, збільшення активів розміщують з лівого боку, під назвою дебет, а збільшення зобов’язань і власного капіталу розміщують з правого боку, під назвою кредит. Бухгалтерські записи обов’язково мають щонайменше дві позиції даних — дебет і кредит. Записи про зменшення активів розміщують справа, до кредиту, а зменшення зобов’язань і капіталу — зліва, до дебету. Через цей метод запису з правої і лівої сторін, ручне ведення обліку операцій по кожному рахунку нагадує літеру «Т», і тому ці записи називають Т-рахунками.

ПРАВИЛА ВНЕСЕННЯ ЗАПИСІВ У РАХУНКИ

|  |  |  |  | Рахунки зобов’язань |
| Рахунки активів |  |  | Зменшення дебету | Збільшення кредиту |  |  |  |  |
| Збільшення дебету | Зменшення кредиту |  |  | Рахунки власного капіталу |
|  |  |  |  | Зменшення дебету | Збільшення кредиту |  |  |  |  |

Наприклад, на початку року Боб і його батько випустили пакет у тисячу акцій на суму своєї початкової інвестиції в магазин у розмірі 15 000 $. Бухгалтерський запис цієї операції виглядав так:

БУХГАЛТЕРСЬКИЙ ЗАПИС У БАЛАНСОВОМУ ЗВІТІ № 1
НАЗВА РАХУНКУ | (ТИП) | ДЕБЕТ | КРЕДИТ | ДІЯЛЬНІСТЬ
Готівка | (Актив) | 15 000 |  | збільшення
Прості акції | (Власний капітал) |  | 15 000 | збільшення

Виплату боргу було б занесено до бухгалтерської книги аналогічно:

БУХГАЛТЕРСЬКИЙ ЗАПИС У БАЛАНСОВОМУ ЗВІТІ № 2
НАЗВА РАХУНКУ | (ТИП) | ДЕБЕТ | КРЕДИТ | ДІЯЛЬНІСТЬ
Банківський борг | (Зобов’язання) | 15 000 |  | зменшення
Готівка | (Актив) |  | 15 000 | зменшення

Оскільки кожен запис у бухгалтерських документах є збалансованим, у кінці періоду весь балансовий звіт, де підсумовані окремі «рахунки» та їхній чистий залишок на кінець періоду, також зводять до балансу (A = З + ВК).

Приклад балансового звіту

Розглянемо приклад місцевого продуктового магазину і гляньмо на балансовий звіт за перший рік його роботи.

Цей звіт Боба нагадує типові балансові звіти багатьох роздрібних і виробничих фірм. Варто відзначити три речі. По-перше, загальна сума активів дорівнює загальній сумі зобов’язань і власного капіталу. По-друге, активи розміщені зліва, а зобов’язання і власний капітал — справа, як і бухгалтерські записи дебету і кредиту. По-третє, балансовий звіт складено станом на визначений момент часу, 31 грудня 2012 року, конкретну дату. Попри те, що бізнес — це результат купівлі та продажу протягом тривалого часу, балансовий звіт — це лише «моментальний знімок» ресурсів і зобов’язань компанії у визначений момент.

Стилі лідерства: бачення (V), відданість своїй справі (C), навички управління (M)

Адаптовано з «Дослідження стилю лідерства» проф. Джеймса Клоусона («Survey of Managerial Style», by Professor James Clawson), Ситуація для практичного аналізу UVA — OB—358, p. 14. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1988

Ліквідність: поточна і довгострокова

Важливим аспектом балансового звіту є те, що активи і зобов’язання вносять до переліку у порядку їхньої ліквідності, від найбільш до найменш ліквідних. Ліквідність означає можливість переведення активу в готівку. Готівка, дебіторська заборгованість від клієнтів і товарно-матеріальні запаси (ТМЗ) називаються поточними, і їх вносять до переліку першими, оскільки їх можна легко перевести і конвертувати в готівку протягом наступного періоду роботи — зазвичай, одного року (тобто вони є ліквідними). Обладнання продати непросто; тому його класифікують як фіксований, довгостроковий і непоточний актив (NCA) і вказують під поточними. Гляньте на балансовий звіт Боба й переконайтесь у правильності розміщення цих пунктів.

З боку зобов’язань — кредиторська заборгованість перед постачальниками, заборгованість по заробітній платі, податкова заборгованість. Це поточні зобов’язання. Ці зобов’язання є короткостроковими, бо мають бути погашені протягом року. Банківський борг є довгостроковим або непоточним зобов’язанням (NCL), тому що його буде погашено протягом кількох років.

Оборотний капітал

Як у бухгалтерському обліку, так і у фінансах широко використовують термін оборотний капітал. Він позначає ті активи та зобов’язання компанії, які постійно «обертаються» і є частиною її повсякденної діяльності. Це найбільш ліквідні активи, що дають читачеві фінансового звіту поняття про платоспроможність фірми. Відповідно, пункти оборотного капіталу — це поточні активи й зобов’язання фірми. Чистий оборотний капітал, міра платоспроможності фірми — це сума поточних активів мінус сума поточних зобов’язань.

Асоціативна карта для назви книги (подано за оригіналом)

Поточні активи  — Поточні зобов’язання  = =  Чистий оборотний капітал

Чистий оборотний капітал магазину Bob’s Market становить 28 000 $ (115 000—87 000). Це надлишок ліквідних активів, що компенсує кількість поточних зобов’язань Боба. З точки зору банкіра, продуктовий магазин із суттєвим чистим оборотним капіталом може мати незначний кредитний ризик, адже компанія спроможна виплачувати свої кредитні платежі. Водночас для рейдерської фірми або аналітика, що оцінює операційну діяльність компанії, це свідчитиме про те, що власник магазину погано керує товарно-матеріальними запасами і тримає забагато товарів на полицях і забагато готівки у касах. Далекоглядний керівник підприємства зменшив би кількість товару та готівки під рукою й поклав би різницю собі в кишеню в якості дивідендів. Оптимальна кількість оборотного капіталу залежить від сфери діяльності.

Яку роль відіграє власний капітал

Власний капітал — це довгострокове зобов’язання компанії перед її власниками. Якщо компанія буде успішною, вона зобов’язана повернути власникам прибуток на вкладені в неї кошти. На власний капітал не встановлюють відсоткову ставку, погашення боргового зобов’язання по ньому не обмежують певними строками, як у випадку з банківським кредитом, тому його вказують під зобов’язаннями. Власники отримують гроші лише після виплати компанією усіх інших боргових платежів. Прибуток власника залежить від успішності компанії. Якщо повернути борги неможливо, фірму примусово визнають банкрутом. За неспроможність виплатити дивіденди інвесторам покарання немає. Якщо компанія матиме високі прибутки, власники будуть у виграші. Якщо ж ні — можуть втратити всі вкладені у компанію гроші. Це називається ризиком володіння.

Якщо поміняти місцями члени рівняння бухгалтерського обліку із A = З + ВК на ВК = A — З, стає зрозуміло, що ВК (власний капітал) — це «залишковий» інтерес компанії, активи мінус зобов’язання. ВК також називають чистим капіталом компанії, адже це її «чиста» вартість після вирахування усіх зобов’язань. Дональд Трамп, одіозний магнат з нерухомості 1980-х років, міг володіти майном на суму в мільярди доларів, та є дані, що 1990 року його чистий капітал на якийсь час став від’ємним, адже його борги перевищили вартість його майна у Нью-Йорку та Атлантик-Ситі.

Внаслідок ведення бізнесу власний капітал зростає. Компанії купують і продають товари, надають та отримують послуги. Згодом компанія сподівається збільшити свій достаток. Якщо невдовзі сума чистих активів збільшується, то й власний капітал також має збільшитися разом із нею.

Цифри в статтях із власним капіталом у балансовому звіті можуть змінюватися з двох причин. Інвестори можуть вкласти більше коштів або ж вирішити «не розподіляти» свої прибутки. Саме для цього у балансовому звіті є графа «нерозподілений прибуток». Якщо власники хочуть забрати зароблені гроші, вони можуть обрати варіант отримання дивідендів. Дивіденди зменшують нерозподілений прибуток.

При потребі бухгалтери на додачу до інших фінансових звітів складають звіт про власний капітал. Цей звіт подає детальну інформацію про інвестиції, зроблені власниками, операції, здійснені з їхніми акціями, та дивіденди, виплачені їм протягом року. Ці операції впливають на розмір власного капіталу в статтях балансового звіту. Звіт про власний капітал, який також називають Звітом про зміни у власному капіталі, вважають другорядним. Однак він може бути важливим для компаній із високим рівнем активності власників. Великі компанії завжди складають такий звіт, адже він прояснює багато операцій, що цікавлять людей.

Абстрагуйтеся на хвилинку й поверніться до балансового звіту Боба — перегляньте статті, відображені в ньому, перш ніж переходити до звіту про фінансові результати.

ЗВІТ ПРО ФІНАНСОВІ РЕЗУЛЬТАТИ

Якщо балансовий звіт показує баланс статей станом на конкретну дату, звіт про фінансові результати показує «хід» діяльності й операцій протягом конкретного «періоду». Таким періодом може бути місяць, квартал або рік. Продаж приносить надходження, з якими пов’язані певні витрати. Коли надходження і витрати зведені до відповідності за допомогою обліку за принципом нарахувань, різниця між ними становить «дохід».

Надходження — Витрати = Дохід

Приклад звіту про фінансові результати

Далі ми розглянемо звіт про фінансові результати магазину Bob’s Market і побачимо результати його операцій протягом першого року діяльності.

Термінологія звіту про фінансові результати

Як і балансовий звіт, звіт про фінансові результати має кілька важливих характеристик. У звіті про фінансові результати надзвичайно велике значення має класифікація витрат, адже в звіті розраховуються різні типи доходу. Кожен із них дає певне уявлення про результати операційної діяльності Боба. Звертайтеся до Бобового звіту про фінансові результати, читаючи цей розділ із термінологією.

Валова маржа. У верхній частині звіту про результати вказується валова маржа.

Валова маржа = Дохід від реалізації — «Безпосередня» собівартість реалізованої продукції чи послуг

На цьому етапі читач звіту може зробити висновок про те, чи приносить компанія прибутки, без урахування корпоративних витрат. У магазині Bob’s Market валова маржа дорівнювала його доходу від реалізації мінус собівартість реалізованої продукції. Ця собівартість охоплює вартість продуктів і всі витрати, що мають «пряме» відношення до продажу продуктів, наприклад, вартість доставки від гуртового продавця. У виробничій компанії сюди треба додати витрати на виробництво, матеріали та оплату праці. У простій ситуації роздрібного магазину, як у Боба, собівартість реалізованої продукції вираховується за такою формулою:

Запаси на початок періоду + Закупівлі в цьому періоді — Запаси на кінець періоду = Собівартість реалізованої продукції

Якщо компанія має мінусову валову маржу, це значить, що вона або не контролює свої витрати, або ціноутворення у цій сфері не дає їй змоги отримати прибуток. Невеликий виробник електроніки опинився б у такій ситуації, якби спробував вступити в конкуренцію з такими азіатськими виробниками Blu-ray, як Sony, Samsung та Sharp. Невеликий виробник із США не зміг би досягти їхнього рівня продуктивності й не зміг би поставити вищу ціну, щоб покрити свої вищі виробничі витрати.

Операційний прибуток. У наступній частині звіту про фінансові результати йдеться про операційний прибуток компанії — обсяг прибутку до вирахування відсотків за позиками і сплати податків. Що нижче ми рухаємося звітом про фінансові результати, то більше вирахуваних витрат бачимо. На рівні визначення операційних доходів бачимо розрахунки усіх інших витрат компанії, що напряму стосуються процесу отримання доходу. У ситуації Боба це заробітна плата, оренда, комунальні послуги, реклама та багато інших дрібніших витрат.

Облік за принципом нарахування передбачає віднесення розподілених витрат на основні засоби (амортизаційні відрахування). Використовуючи принцип зведення до відповідності, витрати на отримання продукції зводяться до відповідності із доходами за цей період. Бухгалтери ділять вартість обладнання, інструментів, будівель та інших основних засобів на період їхньої експлуатації, щоб вирахувати вартість зношення необхідних активів у процесі генерування доходів. До прикладу, Боб витратив 30 000 $ на полиці, візки й касові апарати. Оскільки він оцінив період їхньої експлуатації у десять років, Бобів звіт про фінансові результати відображатиме витрату у 3000 $ (30 000/10) щороку, аби звести до відповідності витрати на використання цих активів із періодом продажу, коли вони приноситимуть йому вигоду, та розподілити їх по ньому. Чимало аналітиків використовують таке мірило рентабельності, як EBITDA (earnings before interest, taxes, depreciation, and amortization — прибуток до вирахування відсотків, сплати податків та амортизаційних відрахувань).

«Інші витрати» — це узагальнена категорія для статей, недостатньо великих, щоб заслуговувати на окрему графу у звіті про фінансові результати. У Бобовому звіті про фінансові результати ця стаття включає ремонт поламаних коліщат у возиках для покупок і збитки від неоплачених чеків.

Чистий дохід. Після визначення операційного доходу віднімають витрати, які безпосередньо не стосуються операцій. Перша стаття — витрати на виплату відсотків у цьому періоді. Компанії позичають кошти на ведення своєї операційної діяльності. Однак метод фінансування компанії відмежовується від операційної діяльності бізнесу. Бухгалтери не включають відсотки до операційних доходів, тому що компанії у тому самому бізнесі можуть мати фінансування з різними пропорціями банківських позик і вкладів інвесторів. Дивіденди інвесторів не віднімаються. Власники сплачують дивіденди із чистого доходу, зазначеного в нижній частині звіту.

Якби відсотки зараховували до операційного доходу, однакові компанії мали би напрочуд різні операційні доходи хоча б через різницю в їхньому способі фінансування готівкових потреб. Компанія з іншим керівництвом могла би забезпечувати свої готівкові потреби шляхом додаткових інвестицій від своїх власників. На ці кошти не нараховували б відсотки, і тому операційні доходи компанії були би вищими. Якщо ж ця компанія для усіх своїх потреб братиме гроші у позику, її операційні доходи зменшаться на суму відсоткових витрат. Коли ми віднімемо відсоткові витрати, графа операційних доходів відображатиме лише витрати на «операційну діяльність» компанії, а не на її «фінансування».

За тою самою логікою, відповідно до якої відсотки віднімаються від операційних доходів, віднімаються й податкові витрати, тож операційні доходи не містять витрат, не пов’язаних з основним видом діяльності. Різні податкові стратегії можуть призвести до зовсім різних податкових витрат. Оскільки податки — це частіше продукт майстерності вмілого бухгалтера з оподаткування, аніж результати діяльності компанії, податкові витрати розміщуються під операційними результатами як окремий від’ємник, тож чистий дохід стає остаточною мірою доходу. Чистий дохід — це кінцевий показник прибутку компанії і це та цифра, яку повідомляють громадськості як кількісне мірило успіху або провалу.

Базова модель організації

Як робляться записи про фінансові результати у бухгалтерській книзі

Виконуючи свій давній, як світ, обов’язок — вести лік овець, обліковці роблять бухгалтерські записи до книг компанії, аби підраховувати чистий дохід за рік її діяльності. Чистий дохід — це різниця доходів від реалізації протягом визначеного часового проміжку та витрат компанії. Чистий дохід — це також чисте зростання активів протягом того самого часового проміжку. Бухгалтерські записи ведуть облік усіх надходжень і витрат, а також пов’язаного з ним збільшення і зменшення активів. Бухгалтери вносять дані звіту про фінансові результати в головну книгу тоді, коли й дані балансового звіту.

Протягом року проміжні суми на рахунках усіх надходжень і витрат сумують, щоби підрахувати остаточну цифру чистого доходу за весь рік. У кінці року, коли підсумковий рахунок вже складено, а чистий дохід підраховано, рахунки надходжень і витрат обнуляють для нового року, і різницю (або чистий прибуток, або збиток) записують у балансовий звіт як нерозподілений прибуток. Такий бухгалтерський рік, який іноді називають фіскальним роком, може починатися в будь-якому місяці. Він не мусить починатися в січні.

Записи в головній книзі мають такий самий вигляд, як записи, що стосувалися балансового звіту. Щоб правильно трактувати звіт про фінансові результати, пам’ятайте, що надходження записують як кредит (справа), а витрати — як дебет (зліва).

Записи звіту про фінансові результати поєднують із записами балансового звіту. Продаж означає, що компанія отримала якусь цінність, актив, в обмін на іншу цінність, витрату. У продуктовому магазині Боба продаж означав притік готівки в обмін на продуктові запаси. Бухгалтер Боба щотижнево робить записи до головної книги та фіксує продажі й витрати магазину так:

БУХГАЛТЕРСЬКИЙ ЗАПИС У ЗВІТІ ПРО ФІНАНСОВІ РЕЗУЛЬТАТИ № 1
НАЗВА РАХУНКУ | (ТИП) | ДЕБЕТ | КРЕДИТ | ДІЯЛЬНІСТЬ
Готівка | (Актив) | 100 000 |  | збільшення
Виручка від продажу | (Звіт про фінансові результати) |  | 100 000 | збільшення

Аналогічно бухгалтер записав витрати на реалізацію:

БУХГАЛТЕРСЬКИЙ ЗАПИС У ЗВІТІ ПРО ФІНАНСОВІ РЕЗУЛЬТАТИ № 2
НАЗВА РАХУНКУ | (ТИП) | ДЕБЕТ | КРЕДИТ | ДІЯЛЬНІСТЬ
Собівартість реалізованої продукції | (Звіт про фінансові результати) | 95 000 |  | зменшення
Запаси | (Актив) |  | 95 000 | зменшення

Щоби проілюструвати записи у звіті про фінансові результати протягом усього року, припустімо, що ці два записи були єдиними продажами і витратами за весь рік. Чистий дохід за цей рік був би чистою сумою загальної виручки від реалізації в сумі 100 000 $ мінус сумарна собівартість реалізованої продукції в сумі 95 000 $, або ж 5000 $. Ця цифра чистого доходу також показує зміну в чистих активах, зафіксовану цими ж записами. Сума готівки збільшилась на 100 000, а запас продуктів зменшився на 95 000 з чистою різницею у 5000 $.

У підсумку року чисте збільшення активів на суму 5000 $ дорівнює чистому доходу за рік. Боб записав би цю чисту зміну до балансового звіту як збільшення кількості нерозподіленого прибутку. Він би також закрив або обнулив усі рахунки надходжень і витрат на цей рік, готуючись фіксувати показники наступного року, через такий запис:

ЗАКЛЮЧНИЙ ЗАПИС У ЗВІТІ ПРО ФІНАНСОВІ РЕЗУЛЬТАТИ В КІНЦІ РОКУ
НАЗВА | (ТИП) | ДЕБЕТ | КРЕДИТ | ДІЯЛЬНІСТЬ
РАХУНКУ |  |  |  |
Виручка від реалізації | (Звіт про фінансові результати) | 100 000 |  | закриття
Собівартість реалізованої продукції | (Звіт про фінансові результати) |  | 95 000 | закриття
Нерозподілений прибуток | (Власний капітал у балансовому звіті) |  | 5000 | збільшення

Зверніть увагу на баланс бухгалтерських записів. Записи звіту про фінансові результати взаємно погашаються і залишається чистий дохід, який додають до нерозподіленого прибутку в балансовому звіті. Якщо доходи від реалізації в розмірі 100 000 $ протягом року записували справа, то в кінці року їх компенсують записом про 100 000 $ у колонці зліва. Залишок активів, зобов’язань і власного капіталу у балансовому звіті — це постійний рахунок, що переносять у наступний звітний рік. Ось такий вигляд це має. Тут ви маєте скорочену версію циклу бухгалтерської звітності за весь рік. В аудиторіях же майбутні МВА б’ються над цим годинами.

Зв’язок звіту про фінансові результати з балансовим звітом

Із фактичного звіту про фінансові результати Боба читач може побачити, що в магазина був малоприбутковий рік. Його чистий дохід склав 30 000 $. Та ще важливішим за розрахунок доходу є розуміння того, як звіт про фінансові результати зв’язаний із балансовим звітом. Звіт про фінансові результати — це результат багатьох дій протягом року. Активи та зобов’язання протягом року збільшуються і зменшуються в результаті великої кількості окремих операцій. Балансовий звіт у кінці року підводить підсумки і засвідчує зміну чистих активів фірми через операційну діяльність. Чистий дохід, вирахуваний за допомогою звіту про фінансові результати, розповідає історію операцій протягом року, показуючи, як відбувалася зміна чистих активів. Оскільки це був перший рік роботи Боба, нерозподілений прибуток становив 30 000 $, чистий дохід першого року. У подальші роки він змінюватиметься відповідно до прибутку й дивідендів подальших років.

«Ви звільнені, Невінсе, але нам сподобалося працювати з вами, тому ми маємо для вас кілька подарунків на прощання».

ЗВІТ ПРО РУХ ГРОШОВИХ КОШТІВ

Важливість грошей

Кажуть, що «гроші вирішують все». Без грошей бізнес не працюватиме. Наприклад, розгляньмо Leonard, Inc. — компанію, що продає обладнання для друку етикеток виробникам продуктів харчування, які є постачальниками Bob’s Market. Якщо Leonard, Inc. продала три друкарські верстати компанії Kraft по 5 млн $ за штуку і заробила на кожному по 2 млн $, то звіт про фінансові результати компанії Leonard показуватиме прибуток у розмірі 6 млн $. Однак Leonard виготовила обладнання влітку, а Kraft заплатила за нього восени, коли його було доставлено. Працівники фабрики не дуже зраділи б, якби їхні липневі зарплатні чеки зависли, поки компанія чекала б на отримання грошей у жовтні.

Через те, що гроші критично важливі для операційної діяльності компанії, і — що найважливіше — щоб уникнути банкрутства, до складу фінансової звітності входить Звіт про рух грошових коштів. Через те, що для бізнесу надзвичайно важливо знати «джерела походження» і «способи використання» грошей, фінансова спільнота сприйняла додання звіту про рух грошових коштів до складу звітності як вагоме покращення.

«Теорія систем і організаційний аналіз», автор проф. Джеймс Клоусон («Systems Theory and Organizational Analysis», by Professor James Clawson), ситуація для практичного аналізу UVA — OB—214, Рисунок 1. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1983

Неспроможність уладнати грошові потреби компанії — це часто основна причина розвалу багатьох «прибуткових» підприємств. Багато компаній, що вимірювали свій успіх чистим доходом, були прикро вражені, зіткнувшись із браком коштів та злісними кредиторами.

Інвестори, які недалекоглядно оцінюють благополучний розвиток компанії на підставі звіту про фінансові результати, можуть обманутися. Наприклад, компанія McDonnell Douglas, військовий підрядник, що тепер належить Boeing, мала здорові прибутки, за якими ховалося захворювання компанії. Журнал Forbes так описав це своїм читачам:

«Ззовні справи в McDonnell Douglas йдуть непогано. Вона, мабуть, оголосить у звіті про прибутки суму в понад 10 $ за акцію порівняно з 5,72 $ торік. Та навіть поверхневий погляд на цифри показує, що прибутки — сумнівні, якщо не ефемерні. Почнімо з руху грошових коштів. До початку третього кварталу він вже був від’ємним на 35 млн $. І відтік готівки міг пришвидшитися».

У механізмі викупу боргових зобов’язань у 1980-х роках використовували принципи руху грошових коштів. Спроможність агресивного інвестора виплатити гроші, позичені на придбання цільової компанії, великою мірою базувалася на спроможності придбаної компанії генерувати рух грошових коштів. Велика частина такої інформації міститься у звіті про рух грошових коштів. 1989 року, компанія Kohlberg Kravis Roberts (KKR) придбала RJR Nabisco в результаті наймасштабнішого на той час викупу боргових зобов’язань на суму 26,4 $ доларів на основі спроможності компанії генерувати готівку для виплати боргу.

Зв’язок звіту про рух грошових коштів з балансовим звітом

У звіті про рух грошових коштів також використовують бухгалтерський принцип збалансування. Я спершу представлю математичні основи бухгалтерського обліку, щоб ви могли зрозуміти логіку, якої на перший погляд нема. Подальші рівняння мають на меті не справити враження, а просто інформувати.

Передруковано з дозволу Harvard Business Review. Ілюстрація до статті «Еволюційні та революційні зміни в процесі зростання організації», автор Ларрі Грейнер («Evolution and Revolution as Organizations Grow», Larry E. Greiner), том 50, № 4 (липень/серпень 1972 року). © President and Fellows of Harvard College, 1972; усі права застережено.

Використовуючи золоте основне рівняння бухгалтерського обліку, маємо таке:

A = З + ВК

Активи = Зобов’язання + Власний капітал

Оскільки і активи, і зобов’язання складаються і з поточних (короткострокових), і з непоточних (довгострокових) пунктів, рівняння можна розширити:

ПА + НПА = ПЗ + НПЗ + ВК

Поточні активи + Непоточні активи =

= Поточні зобов’язання + Непоточні зобов’язання + Власний капітал

Далі, клас поточних активів можна зобразити у формі його окремих складових:

Готівка + Дебіторська заборгованість (ДЗ) + +Товарно-матеріальні запаси (ТМЗ) + НПА = ПЗ + НПЗ + ВК

Якщо математично перегрупувати рівняння, можемо виділити готівку:

Готівка = ПЗ + НПЗ + ВК — ДЗ — ТМЗ — НПА

Як показує рівняння, збільшення поточних зобов’язань (ПЗ) справа від знаку рівності означало би збільшення готівки зліва. Збільшення ваших боргових зобов’язань перед постачальниками вивільняє готівкові кошти бізнесу для інших потреб. І навпаки — збільшення такого активу, як запаси, означало би зменшення готівки. Це важливо, адже купівля запасів вимагає грошових коштів. Приріст чи скорочення в правій частині рівняння впливає на результат у лівій.

Моя робоча група в бізнес-школі вважала звіти про рух грошових коштів найбільш заплутаною з усіх тем основ бухгалтерського обліку. Та якщо це збагнув колишній доброволець із Корпусу миру без жодної бізнес-освіти, який був зі мною в робочій групі, я переконаний, що ви також це осягнете. Опираючись на вищеподану інформацію, як на фундамент, я проілюструю важливість звіту про рух грошових коштів та використаю Bob’s Market як приклад, щоб вже завершити цей урок.

Навіщо потрібен звіт про рух грошових коштів

Звіт про рух грошових коштів — це управлінський інструмент для уникнення проблем із ліквідністю. При складанні звіту про рух грошових коштів компанії використовують і звіт про фінансові результати, і балансовий звіт. Цей звіт дає відповідь на такі важливі запитання:

Який зв’язок між рухом грошових коштів і прибутками?

Як фінансуються дивіденди?

Як виплачуються борги?

Як використовуються грошові кошті, генеровані в результаті операційної діяльності?

Чи заявлена фінансова політика керівництва якось відображається у русі грошових коштів?

За допомогою звіту про рух грошових коштів керівники можуть планувати та розпоряджатися своїми джерелами грошових надходжень і грошовими потребами відповідно до трьох типів господарської діяльності:

Операційна діяльність

Інвестиційна діяльність

Фінансова діяльність

Ці типи діяльності чітко відзначені у звітах про рух грошових коштів.

Приклад звіту про рух грошових коштів

Розглянемо Bob’s Market як практичний приклад мого теоретичного пояснення і поглянемо на фактичний звіт про рух грошових коштів.

Дуже легко заплутатись у цифрах і не збагнути логіки, яка стоїть за підготовкою звіту. Тому розгляньмо кожну статтю окремо й пояснімо їхню логіку. Курс бухгалтерського обліку для МВА ставить акцент на логіку, а не на цифри, університетські ж бакалаврські програми зосереджуються насамперед на техніці ведення бухгалтерського обліку і готують сертифікованих бухгалтерів-аудиторів, а не керівну ланку зі ступенем МВА.

Вивчаючи далі цю тему, заглядайте у звіт Боба про рух грошових коштів.

Операційна діяльність

У розділ «Операційна діяльність» бухгалтери вносять грошові кошти, генеровані в результаті щоденної операційної діяльності підприємства. Бобів звіт про фінансові результати вказував на «бухгалтерський дохід» у 30 000 $, однак там не було інформації про кількість грошових коштів, використаних або генерованих в результаті його діяльності. Як я вже згадував, більшість компаній, і Боб у тому числі, для визначення чистого доходу ведуть облік за принципом нарахувань. Звіт про рух грошових коштів дає змогу перевести облік чистого доходу за принципом нарахувань на касовий метод обліку. Щоби перейти на касовий метод обліку, чистий дохід потрібно скоригувати у двох аспектах.

Крок 1. Коригування чистого доходу з урахуванням безготівкових витрат. Перший крок у процесі переходу на касовий облік готівки полягає в коригуванні чистого доходу зі звіту про фінансові результати. Ті статті операційної діяльності, що не передбачали використання готівки і що їх віднімали у звіті про фінансові результати як витрати, потрібно додати знову. Амортизація, як я пояснював у розділі зі звітом про фінансові результати, не означає фактичного виходу готівки компанії «за її межі». Боб використовував грошові кошти лише при купівлі візків, касових апаратів і вітрин перед початком роботи. Та протягом періоду експлуатації цих активів амортизація є лише «витратою, вказаною в бухгалтерському обліку», що зводить до відповідності початкові витрати на купівлю цих активів і доходи від продажу, якому вони посприяли. Тому відняту амортизацію слід знову додати. Це не використання коштів. Сама купівля активів розглядатиметься пізніше, у розділі «Інвестиційна діяльність».

Крок 2. Коригування чистого доходу з урахуванням змін в оборотному капіталі. Чистий дохід також потрібно скоригувати з урахуванням змін у поточних активах та поточних зобов’язаннях, на які впливала операційна діяльність компанії протягом року. Коригуючи чистий дохід з урахуванням збільшення чи зменшення оборотного капіталу, ми можемо визначити вплив цих змін на готівкові кошти за допомогою основного рівняння бухгалтерського обліку.

Коли Боб збільшував свої поточні активи, наприклад товарно-матеріальні запаси, він використовував готівку, адже для закупівлі продуктів потрібна готівка. Це зазначено як дія віднімання у звіті про рух грошових коштів. Коли ж він надав кредит своїм клієнтам, він відклав отримання готівки на потім, таким чином «використовуючи» і готівкові кошти, які магазин міг використати для інших потреб. У звіті це також зазначено як віднімання. І навпаки, зменшення запасів — тобто продаж — могло би збільшити кількість грошових коштів у касі Боба. А зменшення дебіторської заборгованості — тобто виплата клієнтами їхніх боргів — могло би генерувати готівку. Важливо зрозуміти: поточні активи збільшуються шляхом використання готівкових коштів, а зменшення поточних активів призводить до збільшення готівки.

Зміни в поточних зобов’язаннях мають зворотний вплив на кількість готівкових коштів. Постачальники дали Бобу аванс у сумі 80 000 $. Боб мав велику заборгованість перед постачальниками й працівниками, тому що йому надали кредит, а це, чергу своєю чергою, звільняло готівку магазину для інших потреб. Можна сказати, що так генерувалися готівкові кошти. Якби Боб зменшив свої зобов’язання, це означало б, що він здійснив оплату, зменшуючи заборгованість, і так зменшив би кількість готівки. Важливо зрозуміти: збільшення поточних зобов’язань збільшує кількість готівки, тоді як їхнє зменшення використовує наявні готівкові кошти.

«Дуже сподіваюся, Фернбаху, що ця статистика ні про що не говорить».

Щоби вирахувати чисті зміни протягом року, просто відніміть залишки поточних активів і зобов’язань на початок періоду від залишків на кінець періоду. Це був перший рік діяльності Боба (для кращої наглядності) — тож усі залишки на початок періоду були нульовими, а залишки на кінець періоду означали збільшення сум на рахунках протягом року. Коли ми говоримо про збільшення поточних активів, йдеться про «способи використання» готівки, тоді як збільшення поточних зобов’язань говорить про «джерела походження» готівки.

Переконайтеся в тому, що Бобів звіт про рух грошових коштів правильний. Перегляньте його звіт про рух грошових коштів. Поверніться до звіту про фінансові результати і перевірте чистий дохід. Перегляньте балансовий звіт, щоби перевірити, чи дорівнюють зміни у статтях оборотного капіталу (ПА + ПЗ, поточні активи + поточні зобов’язання) змінам, відображеним у звіті про рух грошових коштів. Усе сходиться!

Інвестиційна діяльність

Як видно з назви, ця частина звіту про рух грошових коштів має справу з використанням і генеруванням готівки в результаті довгострокових «інвестицій» компанії. Отож розділ з інвестиційною діяльністю відображає грошові надходження від операцій у розділі довгострокових (непоточних) активів балансового звіту. Коли компанія купує або продає такий довгостроковий актив, як будівля або одиниця обладнання, готівка, що стосується цієї операції, відображається у розділі з інвестиційною діяльністю звіту про рух грошових коштів. У Бобовому випадку, як свідчить його звіт, він інвестував 30 000 $ у торговельне обладнання. Якби він продав обладнання, отримана готівка була би відображена у звіті. Перегляньте балансовий звіт і перевірте, як зміна в довгострокових активах його магазину була відображена в інвестиційному розділі звіту про рух грошових коштів.

Фінансова діяльність

Компанія може фінансувати себе двома способами. Керівництво може або позичити гроші, або взяти їх у інвесторів. Позику відображають у змінах до розділу короткострокових зобов’язань балансового звіту. Залучення інвесторів відображають у змінах до розділу із власним капіталом балансового звіту.

Боб узяв кредит в банку на суму 10 000 $, що збільшило його грошову масу. У балансовому звіті стаття «банківський борг» зросла із 0 $ до 10 000 $ і це було відображено як джерело походження готівки. Коли магазин виплатить свій борг, це буде відображено як використання готівкових коштів у розділі фінансової діяльності.

Повертаючись до балансового звіту Bob’s Market, бачимо, що рахунки із власним капіталом розташовані справа. Балансовий звіт показує, що інвестори надали 15 000 $ готівки для початку роботи. Це відображено у балансовому звіті як випущені «прості акції». І також відображено у звіті про рух грошових коштів як джерело грошових надходжень.

Як ми вже знаємо, іншою складовою розділу із власним капіталом є нерозподілений прибуток. Я вже пояснював, що нерозподілений прибуток зміниться, коли протягом року буде додано чистий дохід і якщо інвесторам виплатять дивіденди. Боб та його батько вирішили продовжувати «фінансувати» бізнес і залишити прибуток компанії «нерозподіленим». У розділі фінансування, відповідно, не відображено жодних платежів на виплату дивідендів. Якщо би власники вирішили сплатити дивіденди, це було би відображено як використання коштів.

Через рік роботи Боб мав на 5000 $ більше, ніж коли він розпочав. Його звіт про рух грошових коштів може допомогти йому зрозуміти, чому так вийшло!

Що може розказати готовий звіт про рух грошових коштів?

Вернімося на крок, аби не загубитися в технічних моментах бухгалтерії. Звіт про рух грошових коштів показує чисту зміну в кількості грошових коштів протягом року. Погляньте, її видно в нижній частині звіту. Звучить просто, та мені доводилося працювати з новоспеченими бухгалтерами-аудиторами, що так і не змогли по-справжньому збагнути цього факту, хоча працювали над деталями звіту. А ви розумієте. Моменти, де відбувається зміна в кількості грошових коштів — ось що справді важливо для МВА.

Може, компанія тільки видається успішною, а насправді змушена брати величезні позики, щоби залишатися на плаву?

А може, операції компанії забезпечили притік грошових коштів, хоча звіт про фінансові результати засвідчує, що її прибутки досить невисокі?

Це приклади тих важливих запитань, відповідь на які читачеві не дасть ні балансовий звіт, ні звіт про фінансові результати. Ось навіщо існує звіт про рух грошових коштів.

Коли компанія платоспроможна, її операційна діяльність приноситиме гроші. Про це свідчить чистий дохід, скоригований з урахуванням змін в оборотному капіталі. Ось навіщо потрібен розділ про операційну діяльність.

Дерево рішень щодо буріння нафтової свердловини (в тис. $)

Чи вимагає компанія великих інвестицій в основні засоби — скажімо, нове обладнання або техніку? Чи розпродує вона свої активи, щоби спинити безкінечний відтік грошових коштів в результаті її діяльності? Така інформація закладена у розділі про інвестиційну діяльність.

Компанії, що йдуть на дно, намагаються триматися на плаву, зжираючи активи, якими намагаються покрити власну неприбуткову діяльність. Авіакомпанія Pan American, колись найбільша у світі, видихнулась у 1991-му, продавши всі свої омріяні багатьма європейські рейси конкурентам, аби підвищити кількість грошових коштів. У 1992-му Pan Am припинила своє існування.

Можливо, компанія брала забагато позик, або ж звернулася до інвесторів для фінансування її операційної чи інвестиційної діяльності? Розділ про фінансову діяльність розповідає цю важливу історію. Бобом, наприклад, брав позики в банку й інвестував власні гроші.

Хай якими є джерела походження і способи використання грошових коштів, звіт про рух грошових коштів багато розповідає про стан компанії. Для багатьох фінансових аналітиків це найважливіший звіт із усіх.

ЦІЛІСНЕ УЯВЛЕННЯ ПРО БУХГАЛТЕРСЬКИЙ ОБЛІК

Грамотна людина завжди може повернутися до основного рівняння бухгалтерського обліку, щоби розібратися в тій чи іншій плутанині цифр, з яких складаються всі фінансові звіти компанії: Активи = Зобов’язання + Власний капітал.

Що стосується звіту про рух грошових коштів, то ми бачимо, що зміни в балансі готівки протягом року точно були наслідком зміни в активах, зобов’язаннях і власному капіталі. Зміни активів і зобов’язань можна побачити в балансовому звіті. Зміни ж власного капіталу були результатом змін у чистому доході, детальну інформацію про які подає звіт про фінансові результати. Ці три основні фінансові звіти нерозривно пов’язані один з одним.

Основне рівняння бухгалтерського обліку, балансовий звіт і геть усі бухгалтерські записи, зроблені протягом року, завжди зводяться до балансу. Ця основна характеристика дає змогу пояснити зміну будь-якого елемента цієї бухгалтерської головоломки змінами в її інших елементах. Якщо ви збагнули базову концепцію взаємозалежності фінансових звітів — то ви вивчили саму суть бухгалтерського обліку. Вітаю вас!

ЯК ЧИТАТИ ФІНАНСОВІ ЗВІТИ ЗА ДОПОМОГОЮ КОЕФІЦІЄНТІВ

Тепер, коли ви зрозуміли, як бухгалтери складають фінансові звіти, хочу додати кілька знарядь для їхнього трактування: коефіцієнти. Самі по собі цифри у фінансових звітах важать не так багато. Значно більше можна дізнатися, проаналізувавши відношення однієї цифри до іншої, або даних однієї компанії до даних іншої у цій сфері — за допомогою коефіцієнтів. У торгівлі продуктами харчування прибутки відносно обсягу продажу зазвичай невеликі, тож аби отримати нормальні прибутки, магазинам доводиться продавати багато. Ювелірний магазин тримається на плаву при нижчому темпі продажу, та має вищий прибуток за одиницю товару. Тому для порівняння результатів роботи різних компаній в одній галузі, а також результатів діяльності самої компанії з її історичними показниками використовують коефіцієнти.

Є чотири основні категорії коефіцієнтів.

Для вимірювання ліквідності. Скільки активів можна конвертувати в готівку, щоби сплатити за рахунками?

Для вимірювання капіталізації. Чи компанія не занадто обтяжена своїми борговими зобов’язаннями? Чи компанію фінансують її інвестори? Як компанія утримує себе?

Для вимірювання активності. Наскільки активно задіяні активи компанії? (МВА задіюють активи, а не просто використовують їх.)

Для вимірювання рентабельності. Наскільки компанія прибуткова відносно своїх активів і обсягу продажів, що дають їй змогу отримувати прибуток?

Є сотні коефіцієнтів, які можна використовувати для аналізу бухгалтерських звітів, але більшість із них випливають із восьми базових коефіцієнтів, що попадають під чотири вищенаведені категорії. На підставі фінансових звітів Боба я вирахував ці вісім коефіцієнтів для його діяльності, і ви можете знайти ці розрахунки під поясненням до кожного з них.

Коефіцієнти ліквідності

1. Коефіцієнт поточної ліквідності = Поточні активи / Поточні зобов’язання

Чи може компанія спокійно сплачувати свої рахунки? Коефіцієнт більший за 1 свідчить про ліквідність. Він показує, що поточні активи мають певний резерв для сплати поточних зобов’язань.

Коефіцієнти капіталізації

2. Фінансовий важіль = (Сукупні зобов’язання + Власний капітал) / Власний капітал

Коли компанія допускає, щоби її заборгованість перевищувала суму, яку інвестували власники, вона використовує фінансовий важіль. У прибутковій компанії з високим рівнем заборгованості прибутковість власного капіталу значно вища, адже у знаменнику цього співвідношення стоїть менша сума. «Така сама» сума доходів ділиться на менший власний капітал. Коефіцієнти більші за 2 свідчать про суттєву суму боргу. Я поясню поняття фінансового важеля докладніше, коли ми говоритимемо про коефіцієнти рентабельності.

3. Співвідношення довгострокового боргу й капіталу = = Довгострокова заборгованість / (Зобов’язання + + Власний капітал)

Оскільки боргові платежі — це фіксовані зобов’язання, які треба сплачувати обов’язково, а дивіденди для сплати інвесторам обов’язковими не є, рівень заборгованості — це важливе мірило схильності компанії до ризику. Коефіцієнти більші за 50 % свідчать про високий рівень заборгованості. Залежно від часових термінів і стабільності грошових потоків компанії, показник у 50 % можна вважати ризикованим. Стабільні електроенергетичні компанії мають передбачуваний рівень продажу і рух грошових коштів; тому коефіцієнти понад 50 % у них — звичне діло. Інвестиційні аналітики із Уолл-Стрит вважають такий рівень заборгованості помірним.

Коефіцієнти активності

4. Оборотність активів протягом періоду = = Обсяг продажу / Загальна сума активів

Цей коефіцієнт показує читачеві, наскільки активно компанія задіює усі свої активи. Про компанію, яка може із наявним у неї обсягом активів генерувати більший обсяг продажу, кажуть, що вона ефективно розпоряджається своїми активами. Коефіцієнти активності мають галузеву залежність. 36-кратна оборотність — це висока оборотність активів для більшості сфер, однак для магазину антикваріату високою оборотністю можна вважати вже три. Антикваріат, що не має аналогів, стоїть і чекає, поки по нього прийде правильний колекціонер. У торгівлі продуктами харчування оборотність на рівні 36,6 раза на рік — це нормальний показник, адже супермаркет розпродує свої товарні запаси майже щотижня. Запаси продуктів харчування, молока і туалетного паперу оновлюються кілька разів на тиждень, а от щоби продати екзотичні приправи часу потрібно значно більше.

5. Оборотність запасів протягом періоду = Собівартість реалізованої продукції / Середній рівень запасів, який підтримують протягом періоду

(Простий спосіб вирахувати «середній рівень запасів» — це додати залишки товарно-матеріальних запасів станом на початок і на кінець періоду, і поділити цю суму на два.)

6. Кількість днів для продажу запасів = Запаси на кінець періоду / (Собівартість реалізованої продукції / 365)

Ці два коефіцієнти активності показують, наскільки активно задіяні товарно-матеріальні запаси компанії. Чи вони збирають пилюку на складі чи продаються одразу ж після потрапляння на полиці? У бізнесі з високим рівнем оборотності, як‑от торгівля продуктами харчування, товар встигає за рік обернутися багато разів і лишень кілька днів перебуває в магазині. Більшість харчових товарів належать до категорії товарів, які часто купують і які швидко псуються.

Коефіцієнти рентабельності

7. Рентабельність продажу = Чистий дохід / Продаж

Коефіцієнти «рентабельності» вирахувати легко, тому інвестиційні аналітики часто їх використовують. Вони вираховують рентабельність практично кожної частини балансового звіту і звіту про фінансові результати. Ще один часто вживаний коефіцієнт — рентабельність активів.

8. Рентабельність власного капіталу = = Чистий дохід / Власний капітал

Поєднання заборгованості та власного капіталу теж суттєво впливає на коефіцієнти. Якщо компанія має високий рівень заборгованості і незначну кількість власного капіталу, це може суттєво вплинути на рентабельність власного капіталу. Це називається фінансовий важіль — термін, який я згадував перш ніж перейти до коефіцієнтів капіталізації. Щоби ви могли наочно зрозуміти цей момент: Боб із батьком 2012 року могли прийняти рішення, які залишили б компанії дуже невелику кількість власного капіталу. Вони могли би забрати з компанії увесь чистий дохід, отриманий у 2012-му (30 000 $) як дивіденди, а для майбутніх готівкових потреб використовувати позичені кошти. У такому разі балансовий звіт відображав би залишок довгострокового боргу в розмірі 40 000 $, тобто (10 000 $ + 30 000 $), а в графі власного капіталу значилася би лише сума в 15 000 $, тобто (45 000 $ — 30 000 $).

Відповідне співвідношення боргу й капіталу зросло б із 7 % до 28 %, а рентабельність власного капіталу зросла б із 67 % до 200 % (30 000 $ / 15 000 $). Як бачимо, коефіцієнти значною мірою залежать від того, який фінансовий важіль використано. Вибір нижчого рівня власного капіталу може «як важіль» підвищити рентабельність власного капіталу до надзвичайно високого рівня.

Коефіцієнт рентабельності власного капіталу часто мають за мірило успішності. Якщо керівництво ставить за мету досягнути вищого коефіцієнта рентабельності за допомогою фінансового важеля, цей вибір буде ризикованим. Вищий рівень заборгованості вимагає сплати вищих відсотків, які компанія може не потягнути, якщо справи не підуть. Провали таких компаній, як Lehman Brothers та Washington Mutual під час фінансової кризи 2008 року — це приклади того, як керівництво зважилося на ризик, збільшивши фінансовий важіль — і програло.

Модель Дюпона

Вчені схильні давати простим концепціям гучні імена. Ваш словничок МВА не буде повний, якщо не додати до нього модель Дюпона. Це рівняння показує співвідношення низки найважливіших коефіцієнтів із фінансових звітів, розкладаючи їх на складники.

Розглядаючи взаємовідношення між коефіцієнтами у вигляді рівняння, можна побачити, що зміни у складнику одного коефіцієнта впливають на інші коефіцієнти. Коефіцієнти мають однакові ввідні дані. Наприклад, коли зменшуються сукупні активи, і оборотність активів, і рентабельність активів збільшуються, адже сукупні активи при розрахунку обох цих коефіцієнтів виступають дільником. І навпаки, зменшення сукупних активів (що дорівнює сумі зобов’язань і власного капіталу) зменшує фінансовий важіль, адже при розрахунку коефіцієнта вони виступають діленим.

Модель Дюпона

Коефіцієнти мають галузеву залежність

Рентабельність, як і всі інші коефіцієнти, залежить від галузі. Для кожної галузі характерний певний рівень прибутку, що залежить від фізичних вимог цієї галузі. Підприємства такої галузі, як важке машинобудування, наприклад виробники сталі, мають рентабельність активів меншу за 10 %. Вони володіють сталепрокатними цехами й великою кількістю заводського обладнання. Компанії у сфері надання послуг, наприклад високоприбуткові рекрутингові компанії, можуть мати рентабельність активів понад 100 %. Усі активи, яких вони потребують, — це гроші, офісні меблі й дебіторська заборгованість клієнтів. Їхній справжній актив — це вміння їхніх працівників проявляти турботу й переконувати, але до балансового звіту ці показники не внесеш.

Рентабельність також залежить від рівня конкуренції. У торгівлі продуктами харчування висока конкуренція не дає рентабельності продажів піднятися вище за 1 %. У перший рік роботи рентабельність магазину Боба склала 0,58 % — нижче середнього показника по галузі. Зважаючи, що це був його перший рік, добре вже те, що він отримав хоч якийсь прибуток.

Будь-яку частину фінансової звітності можна порівняти з іншою частиною за допомогою якогось коефіцієнта. Поділити одну цифру на іншу зможе будь-який калькулятор. Цінність мають лише ті коефіцієнти, які можуть дати якесь уявлення про успішність роботи компанії. Справжнє значення коефіцієнтів стає зрозумілим тоді, коли коефіцієнти однієї фірми порівнюють з коефіцієнтами іншої або ж із власними попередніми показниками. Аналогічно з «привабливістю» різних галузей, адже порівнявши їхні середні показники, можна зробити висновки про їхні бізнес-можливості. У кожної компанії та галузі є власна базова операційна статистика, що промовляє сама за себе.

Дізнатися про галузеві особливостівсіх цих коефіцієнтів можна у «Щорічному дослідженні звітності» американського Агентства з управління ризиками (RMA). Цей безцінний довідник, який можна знайти у більшості бібліотек, містить фінансові та операційні коефіцієнти понад трьохсот виробників, компаній гуртового й роздрібного продажу, надавачів послуг, підрядників і фінансових підприємств.

Ймовірнісна міра опадів Денна кількість опадів у Сієтлі Березень 2010 р. (31 день)

УПРАВЛІНСЬКИЙ ОБЛІК

Управлінський облік, як і аналіз коефіцієнтів, використовує дані бухгалтерського обліку для управління операціями та їх аналізу. Управлінський облік зосереджується на операціях. Замість коефіцієнтів в управлінському обліку застосовують стандарти, бюджети та відхилення, що дають змогу провадити діяльність і пояснювати результати операційної діяльності.

Завдання управлінського обліку — скласти бюджет діяльності компанії на певний період часу, а тоді пояснити, чому фактичні показники «відхиляються» від запланованих. У більшості виробничих компаній нормою є щомісячне складання бюджету та проведення аналізу, аби керівництво могло вчасно вжити заходів.

Щоби мати критерій для вимірювання показників діяльності, працівники підприємства повинні встановлювати стандарти для порівняння. Це вимагає зусиль не лише бухгалтерів. У автомобілебудуванні начальник виробництва встановлює величини, які, на його думку, повинні відповідати стандартам витрат на матеріали, трудові ресурси та інші потреби. Інженери-технологи допомагають йому тим, що проводять дослідження, аби отримати дані. Керівники підприємства працюють зі спеціалістами з продажу над бюджетним плануванням обсягів виробництва, аби задовольнити передбачений попит і зберегти ефективність роботи конвеєрної лінії. Спеціалісти з продажу визначають стандартні ціни та обсяги продукції.

Спираючись на ці стандарти як на критерії, бухгалтери з управлінського обліку аналізують фактичні результати, щоби пояснити відхилення від бюджетів і стандартів, розроблених працівниками компанії.

Аналіз відхилень дає змогу зрозуміти причини позитивних і негативних, на підставі чого керівники зможуть приймати обґрунтовані рішення.

Дзвоноподібна крива оцінювання студентів

Відхилення по ціні та обсягу

Є два основних типи відхилень — відхилення по ціні та по обсягу. Як і коефіцієнти фінансової звітності, їх можна отримати з простих математичних формул.

Відхилення по ціні продажу продукції. Відхилення по ціні показує керівникові, наскільки різниця між запланованими в бюджеті надходженнями від продажу та фактичними надходженнями від продажу залежить від змін ціни на продукцію.

(Фактична ціна продажу — Забюджетована ціна продажу) × × (Фактично продана кількість) = = Відхилення по ціні продажу продукції

Відхилення по обсягу проданої продукції. Відхилення по обсягу показує, скільки коштувала зміна в обсягу продукції порівняно із закладеною в бюджеті при незмінній ціні.

(Планована ціна продукції) × (Фактично продана кількість — Забюджетована кількість до продажу) = = Відхилення по обсягу продукції

Розглянемо для прикладу гіпотетичну ситуацію. Компанія Chrysler планувала в липні 2012 року продати 10 000 мінівенів Dodge Caravan за ціною 30 000 $ за одиницю й отримати від продажу 300 млн $. У серпні аналітик отримав із бухгалтерії дані, що засвідчили: липневий продаж приніс 580 млн $. Насправді компанія Dodge продала 20 000 автомобілів Caravan за середньою ціною в 29 000 $, зробивши знижку в 1000 $ на кожен автомобіль. Загальне відхилення в обсязі продажів коштувало 280 млн $: (20 000 × 29 000 $) — (10 000 × 30 000 $). Як таке сталося? Проаналізуємо відхилення.

Ймовірнісна щільність розподілу з кривими з різним стандартним відхиленням

Саме відхилення через зміну ціни, тобто відхилення по ціні, було від’ємним і склало 20 млн $ ((29 000 $ — 30 000 $) × 20 000 од.). Та оскільки було продано на 10 000 одиниць більше, ніж початково планувалося, відхилення по обсягу було додатнім і склало 300 млн $ ((20 000—10 000 од.) × 30 000 $). Два відхилення (—20 $ + 300 $ = +280 $) становлять сумарне відхилення від загального бюджету продажу (580 $ — 300 $ = 280 $). Аналіз відхилень показав менеджеру, відповідальному за продаж моделі Caravan, що загальний обсяг прибутку від реалізації збільшився через збільшення обсягу продажу, а не через збільшення ціни. І навпаки, невелике від’ємне відхилення по ціні у зв’язку зі знижкою було більш ніж виправдане великим обсягом продажу. Якщо додати відхилення по ціні і по обсягу, вони складуть «сумарне» місячне відхилення від бюджету. Завдяки аналізу відхилень, менеджер компанії Dodge зміг пояснити, чому його результати так сильно розбіглись із запланованим показником.

Відхилення по ціні, ефективності та обсягу закупівлі

За допомогою тих самих двох основних формул, відхиленню по ціні та по обсягу, виробничі підрозділи також розраховують відхилення, дані яких використовують в управлінському контролі.

Реальна вартість і використання виробничих матеріалів можуть відрізнятися від планової вартості, тобто можливе відхилення по ціні закупівлі.

Нормальний розподіл розмірів взуття

Відхилення по ціні закупівлі = = (Забюджетована ціна — Фактична ціна) × × (Фактична кількість закуплених і використаних матеріалів)

Кількість матеріалів і трудових ресурсів, що знадобилися для виробництва продукції, також може відрізнятися від планованої кількості. Аналогічно до відхилень по обсягу продажів, ці розбіжності називають відхиленнями по ефективності. Наприклад, чоботарі можуть бути ефективнішими, використовуючи більше шкіри з однієї шкури, ніж було заплановано. Працівникам, на яких впливають хімічні речовини під час роботи на конвеєрній лінії в Детройті, може піти більше часу на виробництво машин, ніж було заплановано.

Відхилення по ефективності використання матеріалу чи трудових ресурсів = (Забюджетований обсяг використання — Фактичний обсяг використання) × (Забюджетована вартість матеріалів або трудових ресурсів)

Повернімося до автомобілів Caravan як до наочного прикладу. Начальник цеху заклав у бюджеті на липень, що для кожного виготовленого автомобіля Caravan стандартно має бути використано 8 галонів фарби вартістю 10 $ за галон. По факту було використано 7 галонів вартістю 12 $ за галон для 20 000 мінівенів, виготовлених того місяця. На підставі цих даних бухгалтер вирахував такі відхилення:

Відхилення по ціні матеріалу = = (10 $ — 12 $/галон) × (20 000 од. × 7 гал.) =

= 280 000 $, від’ємне відхилення по ціні фарби

Такими були результати більшої, ніж планувалося, плати за галон фарби. Замість розводити руками, керівник міг представити цю інформацію на зустрічі з агентом із закупівлі і вимагати вигіднішої домовленості на наступний місяць.

Відхилення по ефективності матеріалів = (8 гал. — 7 гал.) × × (20 000 од.) × 10 $ за галон = 200 000 $, додатнє відхилення

Ймовірнісна щільність розподілу

Щомісячний дохід від акцій компанії Pioneer Аviation

Середнє

Щомісячний дохід від акцій

Ймовірнісна щільність розподілу Щомісячний дохід від акцій компанії Pioneer Аviation

Середнє

Щомісячний дохід від акцій

Такими були результати використання меншої, ніж планувалося, кількості фарби.

Відхилень, як і коефіцієнтів, є стільки, що ними можна зайняти аналітиків з бухгалтерського відділу ще років на сто. По суті є лише два типи відхилень: відхилення по ціні та по обсягу. Коли ви чуєте слова управлінський облік, думайте про «відхилення».

Кумулятивна функція розподілу Значення можливих результатів буріння (у тис. $)

Дерево рішень щодо буріння нафтової свердловини з використанням кумулятивної функції розподілу

РОЗРАХУНОК СОБІВАРТОСТІ ТА ОБЛІК ВИТРАТ ЗА ВИДАМИ ДІЯЛЬНОСТІ

Розрахунок собівартості — це досить простий процес визначення вартості виробництва товарів і послуг. Він тісно пов’язаний з управлінським обліком, адже всі його «стандарти» базуються на бухгалтерських даних. У виробництві товарів прямі витрати на трудові ресурси та матеріали досить просто врахувати в собівартості продукції. Значно складніше врахувати накладні витрати. А якщо зробити це неправильно, то можна помилитися, визначаючи рентабельність окремих продуктів або підрозділів компанії. Накладні витрати потрібно враховувати відповідно до фактичного застосування додаткових витрат; тому це називається обліком витрат за видами діяльності. Накладні витрати слід розглядати з урахуванням того, у що обходиться створення і доставка товару до покупця. Раніше накладні витрати були незначні порівняно з витратами на матеріали і трудові ресурси, та зараз такі витрати, як телефонний зв’язок, оформлення рахунків, залучення консультантів і робота комп’ютерних систем, є величезними.

Наприклад, якщо високоприбутковий підрозділ компанії продає свою продукцію невеликій кількості підрядників із незначною кількістю замовлень, у собівартість його продукції слід включати меншу частину витрат на роботу відділу оформлення рахунків, ніж у собівартість товару відділу з меншим обсягом продажу, але який має багато невеликих клієнтів із великою частотою замовлень протягом року. Якщо бухгалтери здійснюватимуть розподіл накладних витрат відповідно до обсягів продажу, а не до сум операцій, картина прибутків компанії буде викривлена. Якщо процес виробництва одного товару є високоавтоматизованим, а процес виробництва іншого таким не є, розподіл витрат на роботу комп’ютерних систем відповідно до безпосередньої кількості робочих годин буде неправильний. У компаніях часто трапляється, що бухгалтери, далекі від виробничої діяльності компанії, включають накладні витрати у собівартість довільно або механічно. Це викривляє фінансові результати, що мають надзвичайно велике значення для керівництва. Іноді цілі виробничі лінії та підрозділи закривають або переводять на аутсорсинг через такі порівняно «неважливі» рішення стосовно розподілу витрат без урахування їх обліку за видами діяльності.

СКЕПТИЧНИЙ АНАЛІЗ БУХГАЛТЕРСЬКОЇ ІНФОРМАЦІЇ

У розділі про етику ми згадували закон Сарбейнса-Окслі, прийнятий 2002 року, який мав на меті зробити бухгалтерів чеснішими. Як МВА, яким ви станете за десять днів, ви повинні ознайомитися з основними способами, якими бухгалтери можуть «підтасовувати» бухгалтерські записи. Щоразу, коли якась компанія страждає від шахрайства чи банкрутства, бухгалтери-криміналісти намагаються виявити, що і коли пішло не так, і зазвичай виявляють такі проблеми:

10 способів неправильного представлення доходів

1. Представлення витрат як активів. Компанія WorldCom представила витрати на оплату місцевого телефонного зв’язку як інвестиції в свою мережу.

2. Недооцінювання втрат при продажу товарів через повернення, знижки та уцінювання. При недооцінюванні втрат прибутки здаються більшими.

3. Недооцінювання допусків на безнадійні борги при продажу в кредит. Якщо недооцінити резерви, необхідні на покриття збитків від безнадійних боргів, прибутки теж здаються більшими.

4. Зобов’язання, не внесені до балансового звіту. Компанія Enron не внесла у балансовий звіт «ресурси спеціального призначення» і цим створила мільярди боргових зобов’язань, що призвело до її банкрутства 2002 року.

5. Відображення неіснуючих прибутків. Компанія Qwest Communications внесла у звітність 1,1 млрд $ прибутку від продажу послуг оптоволоконних мереж, купуючи ці послуги в інших телекомунікаційних компаній. Жодна з цих операцій ніколи не відбувалася, хоча обидві сторони заявляли про отримання надходжень і прибутків.

6. Збільшення терміну амортизації активів. Компанію Waste Management 1998 року підловили на розтягненні періоду амортизації своїх звалищ та приховуванні щорічних витрат на амортизацію в розмірі 3,5 млрд $.

7. Неправильне управління в оновленні інвентаря. Компанія може не звертати увагу на те, що в її інвентаря завершується термін експлуатації. Зменшення витрат на оновлення зношених компонентів збільшує прибутки.

8. Прогнозування нетипових надходжень або втрат. Недооцінюючи витрати на реструктуризацію або переоцінюючи надходження від продажу активів, бухгалтер може завищувати прибутки. Іноді ці статті відображені тільки у звіті про фінансові результати і можуть не впливати на «операційний прибуток».

9. Завищення прогнозованих доходів задля створення «резервів спеціального призначення». Потім цей прогноз переглядають у бік заниження і так піднімають прибутки. І навпаки, такий самий метод можна використати для заниження прибутків, коли вони надто високі — в такому разі завищують прогнозовані витрати. Так створюють резерв на «чорний день», і коли доходи падають, цю «скарбничку» відкривають, щоби вирівняти середній показник прибутковості з року в рік. Коли компанія потребує у звіті додаткових прибутків, бухгалтери переглядають зроблені раніше прогнози по витратах, зменшують їх і звітують про прибутки.

10. Маніпуляції з показниками успішності, за які керівництво отримує бонуси. Залежно від способу нарахування бонусів керівники змовляються з бухгалтерами і маніпулюють фінансовими даними, аби отримати незаслужені бонуси — і цим зменшують фактичний чистий дохід.

Приклад регресії в продажу морозива Ben & Jerry’s

РЕЗЮМЕ ТЕМИ «БУХГАЛТЕРСЬКИЙ ОБЛІК»

Сподіваюся, цей розділ був для вас не надто складним, та я намагався у кількох сторінках викласти основи бухгалтерії, які вивчав як на курсах підготовки сертифікованих бухгалтерів-аудиторів, так і в програмі МВА. Якщо матеріал цього розділу був для вас повністю новим, то ви, швидше за все, не змогли його зрозуміти до кінця. Ви мали б запам’ятати, що:

• Активи = зобов’язання + власний капітал.

• Є три основні і взаємозалежні фінансові звіти: балансовий звіт, звіт про фінансові результати та звіт про рух грошових коштів.

• Бухгалтерські записи та звіти завжди зводяться до балансу.

• Звіти можна розшифрувати за допомогою коефіцієнтів.

• Результати операційної діяльності можна проаналізувати й використати в роботі за допомогою відхилень.

Ось вам і весь бухоблік у двох словах. У школі МВА найбільше страху бухгалтерія навіювала на студентів-гуманітаріїв. У цьому розділі те, що змушувало їх засиджуватися над книжками допізна, подається вам готовим до «перетравлення».

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «БУХГАЛТЕРСЬКИЙ ОБЛІК»

Касовий метод обліку — метод запису операцій лише тоді, коли гроші переходять з одних рук в другі

Облік за принципом нарахувань — метод запису операцій, що зводить до відповідності доходи й витрати незалежно від руху грошових коштів.

Балансовий звіт — перелік того, чим компанія володіє і що заборгувала станом на певний момент часу.

Основне рівняння бухгалтерського обліку — Активи = Зобов’язання + Власний капітал.

Чистий оборотний капітал — короткострокові активи мінус короткострокові зобов’язання.

Звіт про фінансові результати — підсумок діяльності компанії з генерування прибутку протягом певного періоду часу.

Валова маржа — виручка мінус безпосередня собівартість реалізованої продукції.

Звіт про рух грошових коштів — підсумок того, як компанія генерує і використовує грошові кошти протягом певного періоду часу.

Амортизація — вартість використання обладнання, розподілена на його період експлуатації.

Вісім основних коефіцієнтів для аналізу фінансової звітності — метод аналізу фінансових звітів та порівняння їх із галузевими стандартами.

Відхилення по ціні та по обсягу — метод пояснення результатів операційної діяльності шляхом розділення наслідків, до яких призводять різниця в ціні та різниця в обсязі порівняно із сумами, закладеними в бюджеті.

Облік витрат за видами діяльності — метод розподілу накладних витрат відповідно до їхнього фактичного використання, а не довільним чином.

День 4

Організаційна поведінка

Теми розділу «Організаційна поведінка»:

— Модель вирішення проблем

— Урок психології

— Мотивація

— Лідерство

— Творчий підхід

— Процедури, що використовуються в офісі

— Влада

— Організаційні моделі і структури

— Теорія систем

— Еволюція та революція в організаціях

— Супротив змінам

Свіжоспечений випускник курсу мва: «Я знаю відповідь! Моя таблиця в Excel підказує, що нам варто реорганізувати компанію відповідно до географічного регіону, а не до продукції. Ми могли б зекономити як мінімум три мільйони доларів на рік, скоротивши зайвий персонал і витрати на непотрібні відрядження. На заняттях ми гіпотетично впроваджували такий план у Brandon Lee Company. І це спрацювало».

Бос: «Звучить чудово. Ви працюєте в компанії 7 місяців і вже хочете провести радикальну реорганізацію. Припускаю, ви вже склали список зайвих працівників?»

Свіжоспечений випускник курсу мва: «Ну, так далеко я ще не заглядав».

На заняттях з організаційної поведінки (ОП) викладачі намагаються навчити МBA справлятися з труднощами, що виникають у роботі з людьми. Математичні здібності можуть бути магічною пігулкою, яка, однак, працюватиме тільки в теорії. Мета ж ОП — прищепити недосвіченим МВА чутливість до людських проблем і навчити студентів застосовувати теоретичні знання у реальному світі.

Багато теорій організаційної поведінки дуже схожі на ті, які ви знайдете у книгах про самоаналіз та вміння відчувати людей у найближчій книжковій крамничці. А це тому, що чимало таких книг написали ті самі професори, що висувають наукові теорії, внесені до навчальної програми MBA. Різниця лишень у тому, що популярні книги про «нову» теорію омолодження компаній чи про «менеджера за одну секунду» продаються краще, аніж статті, опубліковані у скромних наукових журналах.

Організаційна поведінка — це дуже емоційна тема, де МBA часто показують своє істинне обличчя. Сексизм, упередження та жадібність піднімають свої огидні голови на заняттях, де, здавалося б, неупереджені студенти намагаються вирішити конкретні практичні ситуації.

І все ж перевантажені МВА приймають ці заняття як довгоочікуване полегшення. Тут не потрібно проводити складний математичний аналіз чи багато читати. Як і з іншими предметами курсу МВА, знати терміни і оперувати ними у потрібний момент — цього досить, аби отримати кредит довіри на робочому місці.

Уроки, винесені із занять з організаційної поведінки, можуть стати найважливішими у кар’єрі MBA. Без розуміння людських якостей МВА — це майстри з верстатами, але без електричного шнура, тож їх неможливо під’єднати до електромережі.

Модель вирішення проблем ОП

Як у маркетингу виділяють сім кроків розробки маркетингової стратегії, так і в ОП пропонують трикрокову техніку вирішення організаційних проблем: визначення проблеми; аналіз; планування дій.

Визначення проблеми

Перший крок до вирішення організаційної проблеми — це зрозуміти, звідки взялися труднощі. Справжні проблеми часто ховаються за симптомами. Дуже легко помилково почати з ліквідації симптомів замість усувати причину їхнього виникнення. Якщо не вирішувати причину, виникатимуть нові й нові труднощі. МВА вивчають низку аналітичних технік, які могли би прояснити, звідки виникають проблеми.

Розбіжність між «бажаним» і «дійсним». Коли між тим, що, на думку керівника, «має» відбуватись, і тим, що «справді» відбувається, виникає розбіжність, або «відхилення» — це проблема. Щоби визначити проблему, потрібно розглядати ситуації з точки зору всіх учасників і уточняти, в чому полягає їхня розбіжність між бажаним і дійсним.

Велика сервісна організація, не знаючи, як вивести на ринок важливу й нову комп’ютерну технологію, найняла нового віце-президента, Хенка Хелпфула («помічник Хенк»), аби той витягнув комп’ютерний відділ із халепи. На його думку, причиною проблеми було суперництво між відділами. Він з’ясував, що комп’ютерний відділ ізольований і перебуває у постійному конфлікті з рештою компанії. Хенк побачив таку розбіжність:

Віце-президент побачив також інші розбіжності. Комп’ютерний відділ вважав, що виробнича гілка компанії не визнає його як належить, по заслугах. Працівникам цього відділу здавалося, що до них ставляться наче до людей нижчого сорту. Обидва відчуття були правдивими. Та в інших відділів — продажів та виробничої діяльності — були власні розбіжності. Вони хотіли вчасно отримувати комп’ютерні послуги за доступною ціною.

У багатьох випадках діагностувати організаційні проблеми не так легко. Часто керівництво не розуміє, у чому саме розбіжність. І чи розбіжність узагалі є? Упереджене сприйняття реальності з боку керівника може затуманювати правдиву реальність, тобто те, що відбувається «насправді». Часто це і є основною причиною проблем.

Рівень проблем. Коли ви вже знаєте про наявність розбіжностей, важливо зрозуміти, як вони впливають на організацію. Проблеми можуть впливати на компанію у трьох аспектах:

• всередині окремих людей або між ними;

• всередині груп або між ними;

• всередині цілої організації.

У випадку з комп’ютерним відділом, описаним вище, проблема існувала на всіх цих трьох рівнях. Щоб її успішно «вирішити», потрібно було працювати із кожним рівнем окремо. Неприємні стосунки між окремими людьми мали місце на особистому рівні. Чвари між відділами були внутрішньогруповою проблемою. Нездатність компанії впровадити нові конкурентоспроможні технології — це організаційний рівень.

Первинні проблеми і ланцюжки причинно-наслідкових зв’язків. Мета ефективного МВА — виявити найважливіші проблеми і вирішити їх першочергово. Такі проблеми називають первинними. Усунете першопричину — усунете й симптоми. Первинні проблеми, наприклад, брак поваги до комп’ютерного відділу, спричинили багато інших проблем.

Щоби дістатися до первинних проблем, використовують графічний метод — малюють ланцюжок причинно-наслідкових зв’язків. Проблема стосунків між відділами компанії у вигляді ланцюжка причинно-наслідкових зв’язків мала б такий вигляд:

Коли розбіжності виявлено і причинно-наслідкові зв’язки намальовано, МВА вчаться шукати першопричини проблем. Окрім малювання ланцюжків, на цьому етапі аналізу ви намагаєтеся зрозуміти причини. Чому вони існують? Які фактори впливу цього ускладнюють ситуацію? Ставлячи запитання такого типу, можна розпочати роботу з причинами, які можна виправити за допомогою управлінських дій. Якщо якусь проблему подолати не вдається, потрібно спробувати різні варіанти рішень. У нашому прикладі одним із варіантів дій для віце-президента було звільнити людей, які не йдуть на співпрацю. Іншими можливостями були групові тренінги й обговорення ситуації між відділами. Як і в маркетинговому плані, тут є багато способів, якими можна успішно вирішити проблему.

Планування дій

МВА вчать бути рішучими і проактивними — до них часто застосовують це означення. Провівши ретельний аналіз, МВА повинні вміти розробити план. План дій складається із шести важливих кроків.

1. Поставити конкретні цілі.

2. Визначити дії, необхідні ресурси, відповідальних осіб.

3. Скласти план діяльності.

4. Спрогнозувати наслідки, обдумати непередбачені обставини.

Розподіл ймовірностей біржових прибутків у ретроспективі

5. Сформулювати деталізований план дій у часовій послідовності.

6. Впроваджувати, контролювати виконання та оцінювати на підставі цілей, визначених у кроці 1.

Як бачите, вирішувати проблеми в стилі МВА геть не просто. Це вимагає часу і зусиль. Додайте до свого словничка МВА вислів «важелі впливу», тобто способи можливих дій. Це звучить сильно і прогресивно. Важелем впливу може бути винагорода, заходи контролю або система планування.

Організаційна поведінка має навчити МВА уникати таких тактичних помилок, як випуск з уваги людей, на яких вплине їхнє рішення. Програма МВА передбачає структуру для вирішення проблем і дає своїм студентам сучасні теорії і методи, які можна використовувати на практиці.

Інвестиції з різними бета-коефіцієнтами

АСПЕКТИ ОП НА ОСОБИСТОМУ ТА ОРГАНІЗАЦІЙНОМУ РІВНЯХ

Перед цим ми аналізували системи для аналізу проблеми й впровадження рішення. У наступних розділах поговоримо про аспекти, що забезпечують основу для цього процесу. Навчальна програма МВА логічно починається із теорій і тем, що стосуються окремої особи, а тоді переходить до масштабніших, організаційних аспектів, що поступово ускладнюються, коли до них додається більше людей. На цьому шляху студентів заохочують застосовувати нові навички для аналізу й планування рішень на дедалі складніших і напруженіших практичних прикладах.

Урок психології для мва: псвпп-модель

Намагаючись зрозуміти, чому люди на роботі поводять себе по-різному, програма МВА пропонує для розгляду один із різновидів ПСВПП-моделі. Ця модель прагне пояснити когнітивний процес прив’язки зовнішніх подій до поведінки працівників. Переконання впливають на Cприйняття людей. Відповідно до цього сприйняття люди роблять Висновки. І ці висновки викликають Почуття. Врешті, ці почуття є причиною Поведінки, яку зауважує керівництво. Коли МВА вивчають цей процес, вони отримують змогу змінити як власну поведінку, так і поведінку своїх працівників, у кращий бік. Який вигляд має ця модель, бачимо далі.

Межа ефективності

Ризик володіння портфелем, бета

Отримавши аналітичний інструмент, МВА схильні вважати, що здатні зрозуміти все. Однак внутрішні людські протиріччя перешкоджають ідеальному спілкуванню та порозумінню. Усі ми бачимо речі через певні фільтри, що часто заважають нам сприймати події неупереджено. Фільтри також не дають нам зробити те, що ми насправді хочемо. Усі ми маємо внутрішні захисні механізми, що виступають додатковими фільтрами і захищають нас від моральної шкоди. Вони також заважають нам як слід розбиратися в людях. Наприклад, якщо невпевнений у собі керівник не дружить із цифрами, тоді він, захищаючись, може придиратися до технічної презентації аналітика. Так він компенсує власну нездатність розібратися в цифрах.

МВА має можливість вплинути на переконання — наші судження про те, якими повинні бути світ, інші люди або ми самі. Ці переконання формують нашу систему цінностей. Переконання, у порядку легкості доступу, охоплюють: очікування; уявлення; цінності.

На очікування і певною мірою уявлення можна вплинути, маючи чіткий намір змінити їх і працюючи в цьому напрямі. Цінності — це глибоко вкорінені переконання, які можна змінити, якщо це взагалі реально, лише з плином часу.

Лінія ринку цінних паперів

Якщо керівникові вдасться задіяти цінності своїх підлеглих, результати їхньої роботи можуть покращитись. Я особисто високо ціную творчий підхід і свободу. Коли мій керівник спрямовує свою увагу на ці глибоко приховані в мені ресурси, я починаю працювати краще. Наприклад, коли босу потрібно зробити змістовний маркетинговий аналіз, він дає мені змогу проявити творчий підхід. Тоді можна сказати, що наші цілі конгруентні, або ж однакові, адже ми обоє прагнемо того самого. Так виникає бажана поведінка. Конгруентність цілей кількох людей у межах організації робить їхню групу продуктивною. Конгруентність цілей — це популярна фраза серед МВА, вона гарно звучить і справді є змістовною.

Візьмімо за приклад керівника, відповідального за стратегічне планування. Він хотів змобілізувати творчі здібності своєї команди, щоб розробити план конкурентної боротьби на ринку, що весь час розвивається. Раніше він виконував усю творчу роботу самостійно. А його співробітники відповідали тільки за ведення розрахунків. Аби ивкликати зміни у їхній поведінці, він змушений був навчитися толерувати їхні спроби й помилки, які є невід’ємною частиною творчого процесу. Раніше працівників за помилки звільняли й висміювали, тож нічого дивного, що команда не поспішала виконувати його побажання. Переконання працівників стояли на заваді. Щоби бажані зміни відбулися, потрібно було вибудовувати довіру, послідовно винагороджуючи творчі прояви.

Тож якщо ви хочете мотивувати людей — корисно трохи розумітися на психології.

Теорія очікування у мотивації

Мотивація — це таке невловиме звірятко, що за ним ганяються усі організації. Теорія очікування визначає чинники, які роблять людей мотивованими. Керівництво, працівники і навіть ви самі можете використовувати теорію очікування, намагаючись зрозуміти поведінку працівників.

Мотивація = Очікування щодо результатів роботи ×

× Очікування щодо винагороди за результати роботи ×

× Величина винагороди

Це рівняння може допомогти виявити причину проблеми. Кожен складник рівняння може пояснити якийсь аспект мотивації. Якщо менеджер із маркетингу автомобілів марки зі спадаючим попитом втрачає свою частку ринку через конкурента з кращим виробництвом і кращою рекламою, він може опустити руки, очікуючи, що всі його зусилля неминуче призведуть до невдачі. Звісно, що мотивація від цього знизиться. Якщо компанія ніколи не винагороджує за вищі показники роботи, це також викликатиме невдоволення. І врешті, якщо винагородою буде лише комплект ключів до вбиральні начальства, менеджер задумається про пошук іншого місця праці.

Три наукові світила — Герцберг, Маслоу й Макклелланд — вважають, що певну поведінку людей мотивує бажання задовольнити свої потреби. Фред Герцберг стверджує, що мотивація зросте, якщо на робочому місці буде більше мотиваторів, або ж позитивних подразників, і менше негативних подразників, або технічних чинників. Підвищення або премія може бути позитивним подразником. Технічні чинники не завжди роблять працівника цілком задоволеним, але загалом вони є очікуваними. Безпечне робоче місце та заробітна плата, що покриває витрати на проживання — це типові технічні чинники. Абрагам Маслоу розглядає мотивацію як спосіб задоволення потреб із ієрархії потреб працівника. Ієрархію часто зображають у формі піраміди. Потреба в їжі й питті стоїть на нижньому щаблі піраміди; за нею йде потреба в безпеці, потреба належати до спільноти, потреба у статусі, а потреби в самореалізації вважаються найвищим порядком потреб. Ці потреби задовольняються, коли людина виконує складне завдання й відчуває своє особистісне зростання і самореалізацію.

Врешті, Девід Макклелланд висуває думку, що в людей є три основні потреби — потреба у досягненні, потреба у владі й потреба належати до чогось. Хай якої теорії дотримуватимуться керівники, вони повинні розуміти потреби працівників.

Крива дохідності для казначейських цінних паперів сша

Організація праці

Ще один спосіб зрозуміти й вплинути на мотивацію працівника — проаналізувати, як організована його праця. Кожна робота має певні ключові характеристики, за допомогою яких визначають посадові обов’язки. У відповідь на ці обов’язки в працівників виникають критичні психологічні стани, що можуть призвести до низки наслідків. Наслідки — це видимі прояви виконання роботи, адже психологічні стани приховані у серцях і думках людей. Якщо проігнорувати людський фактор, якість та ефективність роботи постраждають.

Оцінка вартості дисконтованих грошових потоків відносно облігацій компанії Сaterpillar

Коли МВА вирішує проблему персоналу, він повинен розуміти, що вона могла виникнути внаслідок організації праці. Ретельний розгляд ключових характеристик роботи часто дає великі переваги із невеликими витратами. Наприклад, завод із виробництва запчастин компанії, розташований у Лос-Анджелесі, брав на роботу некваліфікованих працівників національних меншин і навчав їх складати запчастини для реактивних літаків великої вантажопідйомності, які виготовляло інше підприємство. Працівники були демотивованими, а результативність їхньої роботи — низькою. Поспілкувашись із кількома робітниками, керівництво усвідомило, що ця робота не мала для них жодного значення. Вони навіть не знали, що вони створюють. Аби це виправити, робітників повезли на авіаційний завод і показали їм, де в літаку встановлюють виготовлені ними частини. Вони також зустрілися зі співробітниками, яким доводилось мати неприємний досвід роботи з бракованими частинами.

Вплив часу та дисконтної ставки на поточну вартість

Термін погашення, роки

Усвідомивши важливість своєї праці, робітники стали продуктивнішими, а кількість браку у запчастинах знизилася. Їхнє раніше беззмістовне завдання — збирати частини — набрало сенсу, і вони відреагували вищою якістю роботи. В результаті працівники стали щасливішими і пишалися добре зробленою роботою. МВА для такого задоволення працівників мають окремий термін — якість трудового життя. Коли працівники отримують шанс повністю реалізувати свій потенціал, МВА називають це наділення повноваженнями. Сьогодні без цієї фрази не обходиться жодна бізнес-книга.

Особистісні риси мва

Бізнес-школи навчають молодь навичкам ведення бізнесу, однак також намагаються мотивувати студентів до максимального використання свого потенціалу. Відповідно МВА навчають бути прогресивними лідерами.

Лідерство. Найкращі школи МВА прагнуть бути інкубаторами бізнес-лідерів завтрашнього дня. Через це прагнення на заняттях з організаційної поведінки досліджують тему лідерства та обов’язків лідерів. Деякі школи навіть відправляють своїх студентів у мандрівки глибокими лісами, аби там, у польових умовах, студенти відшукали в собі лідерські якості й розвинули навички для роботи в команді. Лідери формують цілі. Лідери розвивають нові ідеї. Лідери достукуються до людей на емоційному рівні. Керівники, з іншого боку, реагують на те, що сталося. Керівники вирішують проблеми, тоді як лідери приймають виклики. Звісно, в найкращих бізнес-школах кожен і кожна позиціонує себе майбутнім промисловим магнатом. У кінці цієї книжки, в розділі 10, є підказки «Як стати лідером за 10 хвилин», щоб вам вдалося реалізувати свої амбіції.

Модель лідерства VCM стверджує, що лідеру притаманні три такі особисті риси:

• бачення (vision);

• відданість своїй справі (commitment);

• навички управління (management skills).

У кожного лідера ці якості проявляються різною мірою. Універсального співвідношення немає. Все залежить від людини та її роботи. Стіва Джобса можна навести як взірець бачення: ще у 1980-х він побачив потенціал у використанні зручних персональних комп’ютерів. У бухгалтерській справі бачення не настільки важливе, бо успіх тут приносять навички управління та відданість своїй справі.

Моделі лідерства. Способів вести за собою є стільки, скільки й людей. Спектр стилів лідерства простягається від орієнтованого на керівника до орієнтованого на підлеглого. У 1960-х всі керівники прагнули пройти тестування на своє місце в цьому спектрі. Відповідно до управлінської сітки вони могли виявитись як «диктаторами», так і «тюхтіями».

Деякі боси використовують свою владу для безпосереднього впливу на людей. Вони — думають, а підлеглі — на побігеньках. Інші керівники дають людям свободу самостійно організовувати й виконувати завдання. Функція боса — задати загальний напрям. На вибір стилю лідерства впливають три основні чинники:

• чинники особистості керівника;

• чинники, що впливають на підлеглих;

• чинники ситуації.

Якщо лідери не впевнені у своїх підлеглих, то не можуть делегувати завдання. Якщо працівники не вміють працювати без нагляду, повне делегування повноважень є недоцільним. Якщо ж працівники чітко розуміють ситуацію свого підприємства і як до неї підійти, то найкращим вибором буде делегування повноважень.

Для лідера важливо розуміти власні особистісні риси. Ви, мабуть, розумієте, що коли лідер невпевнений у собі, він може стати авторитарним, незалежно від того, якої поведінки вимагає ситуація. Ось чому важливий самоаналіз: від дасть вам змогу уникнути стилів лідерства, що не відповідають ситуації.

Мої хиби й чесноти — це одні й ті самі риси. Мені весь час чогось замало. Я мушу все перевіряти. Це ускладнює мені життя — люди думають, що я нікому не вірю. Та я мушу знати, що відбувається.

— Джорджіо Армані, інтерв’ю в журналі «Forbes»

Творчий підхід. МВА не лише навчають розуміти лідерство, їх також навчають бути лідерами з творчим підходом. Оскільки один із інгредієнтів пирога VCM — це бачення, МВА повинні розвивати своє творче мислення. У всіх бувають моменти творчого натхнення, активного генерування ідей, коли їхнє креативне мислення перебуває на піку. До когось таке натхнення приходить у ванні, до когось — на «фаянсовому троні», а до когось — за кермом. Творчі думки часто скороминущі, й треба вміти вловити їх у крихкому процесі зародження. Чик Томпсон у своїй книзі «Чудова думка!» пропонує постійно тримати під рукою ручку, диктофон або восковий олівець (для душу) у всіх місцях, де вас може ідея осяяти натхнення.

А ще є техніка асоціативних карт. Візьміть чистий аркуш паперу й почніть думати над завданням, яке потребує творчого підходу, а тоді запишіть тему й обведіть її кружечком. Продовжуйте невимушено й неупереджено записувати поруч й обводити кружечками всі свої асоціації і ключові слова по темі і з’єднуйте їх лініями, наче спицями колеса. До кожної спиці хай прилягають інші спиці, і так далі. Жодна думка не є дурною, записуйте все! Коли завершите, то у невпорядкованій купі непов’язаних між собою асоціацій ви можете знайти щось цікаве. Мені ця техніка допомагала вигадувати назви, рекламні тексти і проектні рішення для цієї книги. Спробуйте — ви нічого не втратите.

Ось асоціативна карта, яку я склав при роботі над назвою цієї книги.

Підприємливість. Із лідерством і творчим мисленням пов’язана ще одна риса — одна з найактуальніших тем для МВА — підприємливість. Думка про те, чи підприємливості можна навчити, досить суперечлива, але усі найкращі школи досліджують цю тему й намагаються впровадити в життя. Дослідження підприємців показують, що у них, в тій чи іншій пропорції, поєднуються такі характеристики:

• вміння справлятися із невизначеністю й непевністю;

• віра в те, що вони — ковалі власного щастя;

• наполегливість у виконанні завдань;

• низький рівень страху зазнати невдачі;

• вміння бачити можливості.

На заняттях про підприємництво МВА навчають відкривати власну справу і складати бізнес-плани. Для мотивації сюди запрошують успішних випускників, студентів це надихає і забезпечує корисними зв’язками.

Типи поведінки А і В. Для кращого особистісного розуміння викладачі з ОП ввели у програму концепцію визначення типів поведінки. Більшість МВА, що навчаються в школах «великої десятки», є особистостями типу А. Завдяки цьому вони були найкращими студентами в коледжі і саме тому їм, мабуть, варто розуміти цю свою рису. Поведінку типу А вперше виявили 1959 року два лікарі-кардіологи — Меєр Фрідман та Рей Роузмен. Вони зауважили, що пацієнтам із гострою формою коронарної недостатності часто притаманні такі риси:

• настирливе прагнення до успіху;

• відчуття постійного поспіху;

• агресивність;

• ворожість до інших людей і до світу загалом.

Крім того, поведінка типу А передбачає запальне, прискорене мовлення, схильність перебивати інших, надміру швидкий ритм життя і нетерплячість. Люди типу А завжди намагаються робити більше, ніж одну справу за раз. Ось для чого були створені кишенькові комп’ютери. Люди типу А часто незадоволені життям і демонструють безпричинну ворожість. Вони сприймають власну цінність відповідно до зовнішніх досягнень. Ще один абсолютний симптом — суперництво з іншими у ситуаціях, де конкуренції немає. Один однокурсник розповів таку історію: «Якось на співбесіді мене вразив керівник компанії з виготовлення піци. Він хвалився, що його результати ходіння по біговій доріжці під час щорічного медогляду працівників виявились вищими за результати його колег». Цей керівник був людиною типу А.

На іншому кінці спектра розташовані люди типу В, які насолоджуються життям і менше напружуються. Деякі представники типу В також потрапляють у бізнес-школи. Більшість же людей перебувають десь у проміжку поміж двох країв спектра. На щастя, розпізнавши в собі ознаки типу А, жорсткі МВА можуть навчитися контролювати свою поведінку, аби не довести себе до серцевого нападу. Також це знання можна використати як тему для розмов МВА у барі, поки їх не здолає коронарна недостатність.

Правила офісної роботи для мва

Викладачі з ОП не тільки розповідали студентам про їхні потенціал і вади, вони намагалися дати нам певні практичні навички міжособистісної взаємодії, які допомогли би нам у роботі.

Активне слухання. Одним із найкорисніших умінь є вміння по-справжньому слухати. Активне слухання сприяє чіткому розумінню ситуацій, тож завдяки цьому вмінню ви можете ефективно з ними справлятися. Слухання — це не розмова, і відрізняється воно від розмови трьома речами:

• Ви реагуєте на інформацію і не намагаєтеся задавати тон розмові.

• Ви реагуєте на особисту інформацію і не даєте порад.

• Окрім суті розмови, ви розумієте також почуття людини.

Активний слухач передає контроль над розмовою співбесіднику. Якщо є досить часу, можна збагнути істинну мотивацію, почуття та переконання співрозмовника. Після завершення сеансу активного слухання, ви можете говорити і діяти як всезнаючий МВА.

Оцінювання персоналу. Найчастіше діяльність організації намагаються покращити методом неправильного застосування такого інструмента, як оцінювання персоналу. Насправді оцінювання персоналу — це дуже ефективний інструмент, адже він дає вчасний зворотний зв’язок і сприяє особистісному розвитку. Однак переважно цю процедуру відкладають на потім аж до моменту, коли здійснювати її вже немає сенсу. Щоб оцінювання було ефективним, воно повинно мати три мети: організаційну; отримання зворотного зв’язку й оцінки; навчання і розвиток.

До організаційних цілей належить забезпечення належної поведінки та рівня показників діяльності, розподіл завдань, підвищення по службі і зарплати. Зворотний зв’язок і оцінка забезпечують і працівникам, і роботодавцям формальний процес і документальну фіксацію робочих показників. Навчання та розвиток повинні у перспективі бути первинними цілями оцінювання.

Як ми можемо покращити незадовільні робочі показники, не застосовуючи покарання? Керівник і підлеглий повинні у процесі спільної роботи погодити конкретні цілі й графіки дій щодо покращення показників. Такі плани на майбутнє закладають фундамент для послідовного виконання.

Проблема в тому, що керівники схильні уникати процесу оцінювання. Підлеглі ж займають позицію оборони. Оцінювання має бути своєчасним; обидві сторони повинні бути до нього готові. Начальникові варто подбати про атмосферу відкритості для реальної двосторонньої комунікації і чітко пояснити, навіщо потрібне це оцінювання. Хоча провести оцінювання дуже просто, його рідко проводять правильно.

Результати оцінювання не тільки створюють шанс на покращення показників, вони також надають роботодавцям задокументовані компромати, завдяки яким можна звільнити недобросовісного працівника в межах закону. Без документального обґрунтування обурений працівник може подати судовий позов через відсутність належної підстави для звільнення.

Догани. Іноді від МВА вимагатимуть вжити суворих заходів. Як ми визначили на заняттях, МВА повинні виносити підлеглим догану шляхом здійснення таких чотирьох кроків.

1. Спершу перевірте факти. Подумайте, чи не ви самі спричинили цю проблему.

2. Попередьте, що ви хочете обговорити проблему.

3. Зробіть паузу й висловіть своє невдоволення. Опишіть ситуацію такою, якою ви її бачите. Від крику результату не буде.

4. Дайте зрозуміти, що людина вам не байдужа. «Мені не подобається ваша поведінка, але я не маю наміру вас карати». «Зробімо необхідні висновки й забудьмо про це». Ви повинні діяти твердо і чітко й переходити до інших справ.

«Хороший керівник уміє врівноважити докори похвалою».

Вартість купівельного опціону wal-mart у 55 $ у вересні

MV — ринкова вартість, TV — теоретична вартість

Як керувати босом. МВА не завжди займають керівні посади. Більшість із нас починають із нижчих посад — аналітиків, спеціалістів із планування і молодших спеціалістів. Це звучить іронічно, однак саме ці посади на заняттях з ОП описують як корпоративний жирок, що підлягає видаленню. І навіть якщо МВА опиняться на якихось керівних посадах, над ними, найочікуваніше, стоятиме вище начальство, з яким доведеться взаємодіяти. Навіть президенту компанії доводиться мати справу з головою ради директорів!

Вартість опціону продажу wal-mart у 55 $ у вересні

MV — ринкова вартість, TV — теоретична вартість

Контролювати відносини із вищим керівництвом так само важливо, як і контролювати відносини з підлеглими. Саме тому я включив цю інформацію до книги. Щоб як слід екіпірувати МВА, до програми включено заняття про те, як керувати босом. Стаття «Як керувати босом» з’явилась у Harvard Business Review у січні 1980 року. Її авторами були Джон Габарро і Джон Коттер, і вона добре розкриває тему.

«Перший крок до успіху в роботі — зрозуміти своїх керівників і їхню ситуацію, зокрема:

• їхні заявлені та незаявлені цілі та завдання;

• тиск, який вони відчувають іззовні;

• їхні сильні сторони, слабкості, «сліпі плями»;

• стиль роботи, якому вони надають перевагу».

«Другий крок — спостерігати за собою, оцінити себе й свої потреби, зокрема:

• ваші сильні і слабкі сторони;

• ваш особистий стиль;

• чи ви більше схильні від когось залежати, чи опиратися авторитетам».

«Третій крок — об’єднати перші два кроки й підтримувати стосунки, які:

• відповідали би потребам і стилям вас обох;

• характеризувалися би взаємними очікуваннями;

• підтримували би поінформованість вашого боса — начальство ненавидить сюрпризи;

• базувалися б на залежності й чесності;

• використовували б не весь час і ресурси вашого боса».[5]

Просто поставте кілька запитань на початку вашої співпраці — й уникнете великих тактичних ляпів у майбутньому. Одні керівники обирають офіційні стосунки, службові записки та збори з порядком денним. Інші ж надають перевагу неформальним повідомленням і частим зустрічам без жодної структури. Кмітливі МВА не діють навмання, а проявляють ініціативу й питають начальників, як їм краще спілкуватися. Кар’єра нерідко стоїть на кону. Я досі зберігаю статтю Габарро та Коттера в себе на робочому столі як нагадування про те, як керувати босом.

Влада на роботі. Якщо МВА бажає влади, то мусить знати більше про те, чого прагне. Є п’ять типів влади: влада примусу; влада винагороди; референтна влада; законна влада; експертна влада.

В основі влади примусу лежить страх. Якщо не виконати завдання, можуть покарати. Людина з владою примусу може впливати на рішення про звільнення, пониження чи переведення працівника в інший відділ, або ж безпосередньо приймати таке рішення. У пожежній частині начальник має владу розподіляти зміни. Якщо ви йому не до душі, то дуже скоро можете зауважити, що майже завжди працюєте у свята.

Влада винагороди базується на очікуванні похвали, визнання або грошей. Вона протилежна до влади примусу.

Референтна влада виникає в людини, якою захоплюються незалежно від її офіційного робочого статусу. Про таких людей кажуть, що вони мають харизму, через яку до них тягнуться люди і яка надихає всіх. У торгових організаціях таку роль відіграють провідні продавці.

Законна влада виникає відповідно до офіційного статусу, який людина має в ієрархії організації. Люди, що мають такий тип влади, можуть використовувати її, щоб призначати винагороди, проводити скорочення та впливати на життя інших членів організації. Начальник зміни має владу розподіляти обов’язки щодо роботи на конвеєрі.

Експертна влада виникає у зв’язку з якимись уміннями, знаннями чи досвідом людини. Люди з експертною владою можуть маніпулювати іншими. Це не залежить від посади, яку вони займають у компанії. Часто якийсь дрібний комп’ютерний технік має достатню владу, аби до його комірчини заходив сам топ-менеджер. Бос змушений прохати про допомогу. Кмітливі техніки іноді все влаштовують так, що тільки вони мають доступ до бази даних. Це закріплює за ними їхню експертну владу. Керівник повинен подбати про навчання своїх працівників суміжним спеціальностям, щоб у компанії не виникало таких «генеральчиків».

Задля розуміння політичних ігор всередині корпорації, МВА повинен знати всіх людей, які мають владу в організації й можуть впливати на її життя.

Управління за цілями, MBO. MBA часто використовують у розмовах абревіатури MBO та MBWA. MBO (management by objective) означає управління за цілями. Це стиль управління, що став популярним завдяки гуру управління Пітеру Друкеру в 1950-х. Боси делегують завдання, домовляючись із підлеглими «про виконання контракту на досягнення цілей» і при цьому не даючи їм точних вказівок, як це завдання треба виконувати. Керівникам у стилі MBO потрібен результат, а не просто діяльність. Наприклад, у компанії Frito-Lay віце-президент може встановлювати план продажів для регіональних керівників відділів продажу. Керівники ж вирішують, якої тактики та стратегії потрібно дотримуватися, щоби досягнути цієї мети.

Стиль МВО доцільний, коли у вас компетентний персонал. Генеральні директори багатонаціональних корпорацій використовують стиль МВО для регіональних керівників у інших країнах. Їхнє керівництво в Сполучених Штатах небагато знає про те, що потрібно робити, аби досягнути успіху на тих міжнародних ринках. МВО доцільне у ситуаціях, коли ви бажаєте розвинути управлінські навички підлеглих і пробудити їхнє творче мислення й ініціативність. Недоліком МВО є те, що для належного обговорення й документальної фіксації процесу потрібен час. Тому до стилю МВО варто вдаватися в ситуаціях, де це доцільно.

Управління методом обходу робочих місць, MBWA (management by walking around) — це теорія, яку широко застосовує у своїй роботі комп’ютерний гігант Hewlett-Packard (НР). Керівників НР заохочували не сидіти в своїх кабінетах, а вибудовувати стосунки, мотивувати і весь час бути в курсі того, що відбувається в компанії. MBWA — це проста концепція, однак вона є частиною портфелю управлінських теорій МВА.

ПРОБЛЕМИ НА РІВНІ ОРГАНІЗАЦІЇ

Завершивши урок психології та познайомивши майбутніх МВА з офісними процедурами МВА, курс ОП дає можливість побачити «цілісну картину» функціонування організації. І що ширшою є ця картина, то грандіознішими стають теорії і термінологія.

Базова модель організації

Щоби зрозуміти організацію, потрібно зважити усі її складові. Організація — це мережа взаємопов’язаних компонентів. Кожна складова виконує свою роль і цим забезпечує ефективну діяльність всієї організації. МВА називають це організаційною архітектурою.

Характерно, що центром цієї схеми є людина. Так, адже організації складаються не з цегли і цементу, а з людей, і вони впливають на цих людей. Теорії попереднього розділу були зосереджені на людині. Наступні ж розділи розглядають організації через макрозйомку відповідно до термінології МВА.

Як видно зі схеми, організації залежать від шести елементів. Деякі з них не потребують пояснень, зате інші мають особливе значення для МBA, і вам варто про це знати.

Стратегія. Стратегія прописує відкритий чи закритий для широкого загалу план досягнення успіху на ринку. Коли авіакомпанія вирішує приваблювати клієнтів нижчими цінами чи кращим рівнем послуг, це — стратегія компанії. (Далі у цій книзі буде цілий розділ, присвячений цій дійсно важливій для МВА темі.)

Політика та процедури. Політика — це набір офіційних правил, які у великих компаніях видані у вигляді окремої інструкції, а процедури — це способи ведення справ, які можливо побачити збоку. Відпустка та соціальні гарантії — це політика компанії, оформлена законодавчо. Рутинні завдання — наприклад, підготовка паперу для переробки, можуть не бути зафіксовані документально. Це процедура, яка не потребує пояснень.

Організаційні структури. МВА не обійтися без знання термінології, що стосується структури. Цю тему часто обговорюють на зустрічах компанії, вона є важливим інструментом в управлінні організаційною поведінкою. Структури описують ієрархію повноважень і підзвітності в організації. Ці «офіційні» відносини часто зображають у вигляді організаційних схем. Більшість компаній для досягнення своїх цілей використовують ту чи іншу суміш структур. Людей, які безпосередньо задіяні у виробництві чи просуванні продукції компанії, називають лінійними працівниками. Всі інші працівники (що консультують, обслуговують та підтримують роботу лінійних працівників) називаються адміністративними. І ті, і ті працівники можуть бути класифіковані за такими принципами організаційних структур:

Функціональність.

Орієнтування на продукт.

Орієнтування на клієнта.

Територіальний підхід

Підрозділи.

Матричний принцип.

Безсистемний принцип.

Функціональність. У функціональній структурі робота розподіляється відповідно до завдань — наприклад, реклама, облік, фінанси й продажі. Ці відділи звітують вищому керівництву.

Орієнтування на продукт. Структура, орієнтована на продукт, групує працівників за різними функціями задля виготовлення і виведення на ринок певного продукту. Керівники виробничого напряму управляють свого роду меншими підприємствами всередині компанії. Наприклад, виробник електроінструментів Black & Decker поділений на кілька окремих підрозділів, що відповідають за інструменти, невеликі прилади та комплектуючі.

Орієнтування на клієнта. В організації, побудованій за таким принципом, акцент, як ви вже зрозуміли, ставлять на клієнта. Такі види діяльності, як виробництво й маркетинг, об’єднуються з іншими функціями, щоби виконати запити конкретного клієнта. Найчастіше структури, орієнтовані на клієнта, трапляються в сфері обслуговування. Банки часто розподіляють обов’язки відповідно до типу своїх клієнтів. Наприклад, одні спеціалісти з кредитування проходять підготовку для обслуговування корпоративних клієнтів, інші — для обслуговування фізичних осіб. Кожен із них володіє «експертними» знаннями для обробки конкретних запитів своїх клієнтів.

Територіальний підхід. Тут роботу розподіляють відповідно до місцерозташування. Організації, які працюють за територіальним принципом, ідуть врозріз із структурами, що орієнтуються на клієнтів і продукти. Для управління справами на певній території організації створюють регіональні офіси. Це особливо стосується міжнародних компаній, де офіс у кожній країні використовує свою власну структуру.

Підрозділи. Підрозділи — це незалежні дочірні компанії, що працюють під назвою материнської корпорації. На відміну від попередніх структур, підрозділи працюють автономно. Вони усім займаються самостійно — від маркетингу до закупівлі сировини. Щоправда, більшість підрозділів отримують фінансування з материнської компанії. Наприклад, General Electric має корпоративну структуру дочірніх компаній, до якої входить NBC Universal, GE Energy, GE Capital, GE Home & Business Solutions та GE Technology Infrastructure. Ці компанії належать центральній структурі, але працюють самостійно. Кожен підрозділ може мати свої організаційні підструктури.

Матричний принцип. Матрична структура відходить від принципу єдиноначальності: кожен працівник має лише одного начальника. Тут є два або більше рівнів підпорядкування. Матриця характерна для компаній, які займаються масштабними, комплексними проектами, що вимагають вузькоспеціалізованих навичок. У ній співіснують структура, орієнтована на продукт і функціональна структура. Працівники звітують і перед проектним менеджером, який відповідає за відведений їм проект, і перед функціональним менеджером, який контролює окремі види діяльності — виробництво, фінанси та маркетинг. Ви, мабуть, розумієте, що ця організаційна форма може викликати непорозуміння. Вона вимагає від працівників гнучкості та професійності. Оборонна та комп’ютерна промисловості часто надають перевагу матричній структурі для роботи над масштабними девелоперськими проектами.

Безсистемний принцип. Особисто я люблю цю структуру найбільше. Безсистемна структура означає, що формальної структури взагалі нема. Компанія має повну свободу дій. У цих компаніях високо вмотивовані та продуктивні керівники запроваджують і розривають звітні відносини відповідно до завдання, над яким ведеться робота. У цих компаніях структура поступово наростає, як того вимагають обставини. Так починала роботу компанія Facebook.

Гібридна структура. Ці підприємства складаються з кількох структур операційної діяльності. До цієї категорії входить більшість компаній. General Electric, як ми вже описували, має розвинену структуру підрозділів. Та всередині підрозділів — виробничі організації з територіальним підходом; матричні дослідницькі підрозділи та організації, згруповані навколо клієнтських продажів. У прикладі, поданому нижче, компанія організована у формі функціонального/орієнтованого на продукт гібриду. Бренд-менеджери можуть контролювати свою продукцію й маркетинг, але не мають цілковитого контролю над фінансами чи операційною діяльністю компанії.

Вибір структури має величезний вплив на роботу компанії. Але між необхідними бізнес-операціями та корпоративним апаратом, спрямованим для створення й надання послуг, має бути відповідність.

Керівникам варто обирати структурний принцип, який відображає їхні цілі і стратегію. Встановлена структура дає людям можливість взаємодіяти максимально ефективно задля досягнення цілей. Неформальні звітні відносини формуються спонтанно і не відображаються в організаційних схемах відділу кадрів. Аби реалізувати успішний план дій, необхідно розуміти як формальні, так і неформальні структури.

Відносини підзвітності порушують важливе питання — діапазон контролю. Цей діапазон охоплює всіх людей, які звітують керівнику. Це питання стає особливо актуальним під час реструктуризації, скорочення та економічного спаду. Через звуження діапазону контролю великі корпорації часто звільняють МВА з посад управлінців середньої ланки. У решти управлінців працівників стає більше.

Якщо організація у сфері торгівлі змінює свою політику і замість схеми «один регіональний менеджер на три регіони», вирішує працювати за схемою «один менеджер на чотири», 25 % регіональних менеджерів залишаються без роботи. МВА називають такі періоди звільнення скороченням штату, або реструктуризацією. Це гарний, евфемістичний спосіб, яким керівники можуть описати звільнення значної кількості людей. Політика діапазонів контролю — це потужний організаційний інструмент.

Системи. Кожна організація впроваджує системи розподілу, контролю і моніторингу коштів, речей і людей. Системи також виконують інформаційну функцію — збирають інформацію та спрямовують її до відповідних користувачів. Системи бувають шести категорій:

Розподіл, контроль і моніторинг коштів — системи бухгалтерського обліку, інвестиційної діяльності та складання бюджету.

Розподіл, контроль і моніторинг об’єктів — системи управління запасами та виробництвом.

Розподіл, контроль і моніторинг людей — планування людських ресурсів, робота з даними про працівників та оцінювання персоналу.

Прогнози щодо майбутнього — стратегічне планування, планування маркетингу та продажів, розвиток бізнесу.

Винагороди та стимули працівників — схеми оплати праці, системи преміювання, плани участі в прибутках.

Інтегрована — суміш перших п’яти. У компаніях із хорошим управлінням інтегровані системи прогнозують продажі, що, своєю чергою, визначає графік виробництва, необхідний для задоволення цієї потреби.

Необхідно розуміти системи всередині організації, адже вони є інструментами змін. Системи водночас і сприяють, і заважають змінам у компанії.

Клімат. Цей нечіткий термін стосується емоційного стану членів організації. Багато компаній наймають дорогих консультантів для визначення задоволеності працівників і «клімату» в їхній організації, аби покращити ситуацію. У сфері послуг, де люди — це найцінніший актив, наприклад у юридичних фірмах, інвестиційно-банківських установах і консультаційних компаніях, клімат в організації дуже впливає на якість надання послуг.

Культура. Ще один незрозумілий термін. Культура — це суміш моделей поведінки, думок, переконань, символіки та артефактів, що з часом передаються людям всередині організації. Вона може бути безглуздою, як‑от неписане правило, що всі чоловіки повинні носити білі оксфордські сорочки або нагрудні значки. Культура може диктувати поведінку працівників. «Керівники вищої ланки завжди повинні затримуватися на роботі після шостої вечора». «Важливо весь час бути чимось зайнятим». Часто головним критерієм для прийому на роботу є відчуття, що претендент «вписується» в організацію. Якщо фахівцеві з рекрутингу здається, що людина не «вписується» в корпоративну культуру, то її, швидше за все, не вважатимуть хорошим працівником.

Шість складових організації (стратегія, політика, структура, системи, клімат і культура) мають динамічний вплив одна на одну. Кожен елемент взаємодіє із середовищем відповідно до того, як компанія рухається до своїх цілей. Процес визначення проблеми/планування дій вимагає від керівника зважати на всі шість складових організаційної моделі, щоби визначитися, які важелі можуть мати позитивний вплив. Коли змінюється середовище, складові організації мусять до цього пристосовуватися. МВА часто називають організації, що можуть змінюватись, організаціями, що навчаються.

Оптимальна структура капіталу

Вартість капіталу

Співвідношення позикових коштів і власного капіталу, %

Капітал = Позикові кошти + Власний капітал

Ке — вартість власного капіталу

Кd — вартість позикових коштів

КWACC — середньозважена вартість капіталу

Про організації, які застрягають у якомусь шаблоні мислення і дій, кажуть, що вони потрапили в пастку власних парадигм або способу мислення. Високооплачувані консультанти часто дають таким інертним компаніям поради, як зруйнувати їхні давні парадигми, аби змінитись і досягти успіху. Завтра у розмові використайте кілька разів слово «парадигма», і ви станете ще на крок ближчим до ступеня МВА за десять днів.

Оптимальна структура капіталу Вартість компанії та середньозважена вартість капіталу

Співвідношення позикових коштів і власного капіталу, %

Капітал = Позикові кошти + Власний капітал

Піраміда руху талановитих працівників

Структура компанії обумовлює не лише розподіл працівників по групах, а й їхній потенційний розвиток у межах компанії. На кожному етапі розвитку людина бере на себе більше зобов’язань. Люди або йдуть самі, або їх звільняють, або ж підвищують. Зручним інструментом в арсеналі МВА, що допоможе відслідкувати цей потік людського капіталу, є схематична піраміда.

Відстежуючи рух людей всередині організації та навколо неї, ми можемо чітко виявити проблеми плинності кадрів, брак певних навичок і зашкарублу систему управління. Схема допомагає графічно зобразити «місця витоку» і «місця блокування» людських потоків всередині компанії. Працівники входять в організацію на кожному з рівнів, як це зображено зліва, і рухаються вверх всередині піраміди. Якщо з одного рівня до іншого піднятися складно, це «місце блокування» може розчаровувати багатьох людей і вони йтимуть з організації у правий бік піраміди, до «місця витоку». За допомогою такого наочного зображення можна проаналізувати проблеми дискримінації, зокрема бар’єри, які обмежують кар’єрне просування жінок і представників меншин.

Теорія систем та організаційний аналіз

Теорія систем — це концепція, згідно з якою організації порівнюють із живими організмами.

Тварини мають ендокринну, травну та нервову системи, і науковці висувають теорію, що організації мають подібні підсистеми, які забезпечують їхнє функціонування. Якщо схематично зобразити організацію, вона буде схожа на найпростіший організм.

Підсистема управління — це орган, що встановлює цілі, плани та здійснює контроль, подібно до мозку. Цю роль виконують керівники.

Адаптивна підсистема виступає очима компанії, які відповідають за моніторинг середовища. Ця система також дбає про відповідність продукції та послуг змінному середовищу, чим забезпечує виживання компанії. Інформація, яку надають спеціалісти з дослідження ринку, представники клієнтської підтримки та продавці, робить компанію адаптивною.

Підсистема контролю на вході — це рот. Він контролює прийом їжі організмом. Ця підсистема у компанії відповідає за підбір кадрів, закупівлю сировини й залучення грошей.

Шлунково-кишковий тракт компанії — це підсистема виробництва. Вона перетворює на товари і послуги те, що надходить всередину компанії. У виробничій сфері цю функцію виконують заводи й фабрики.

Розрахунки рішення щодо структури капіталу Leverco, Inc. Сценарії

Шлунково-кишковий тракт веде до підсистеми контролю на виході. Команда з маркетингу допомагає компанії створювати продукти та послуги. Відділ кадрів займається звільненням тих працівників, які не відповідають стандартам компанії. І врешті, відділ роботи з громадськістю намагається вигідно представити діяльність компанії.

І коли вже організм тварини дихає та належно функціонує, підсистема підтримки роботоздатності намагається допомогти іншим підсистемам підтримувати ефективну співпрацю. Цей мозочок підтримує в організації баланс, координуючи всі рухи її тіла. Прикладами підсистем підтримки працездатності є програма преміювання та інформаційні бюлетені компанії.

Теорія систем пропонує ще один спосіб аналізу роботи організації для визначення її стану або внесення змін до її укладу.

Розрахунки рішення щодо структури капіталу Leverco, Inc. Сценарії (продовження)

* Йдеться про розрахунки з використанням поданої формули.

Адаптовано із «Вступу до боргової політики та оцінки» («An Introduction to Debt Policy and Value»), ситуація для практичного аналізу UVA — F-811, p. 1. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1989

Еволюційні та революційні зміни в процесі розвитку організації

Таку назву мала класична стаття Ларрі Е. Грейнера із Гарвардської школи бізнесу, надрукована у Harvard Business Review у липні 1972 року. В ній автор описував зміну проблем, з якими стикаються організації.

Грейнер висловив думку, що організації проходять через п’ять передбачуваних еволюційних стадій розвитку та п’ять кризових революційних періодів. Його теорію можна застосувати до багатьох організацій. Розвиток організацій шаблонний і складається з процесів натягування та ослаблення управлінських віжок у відповідь на зміни всередині організації чи у довколишньому середовищі.

Шаблон еволюційних/революційних змін, як свідчить приклад компанії Apple Computer, — це чудовий спосіб внести історію компанії у підручники МВА. Apple Computer отримала свій злет як результат творчості Стівена Джобса та Стівена Возняка. З 1976 року цих два підприємці мчалися поїздом стрімкого зростання, аж поки компанія не стала настільки важка в управлінні, що ледь не злетіла з колії в 1983. Apple зіткнулася з кризою лідерства в компанії на стадії розвитку, їй забракло людини, яка могла б ефективно керувати поточними справами. Джобс був високомовним фантазером і чудовим промовцем, а Возняк — чародієм технічної справи.

Компанії забракло пального, коли її творчі ресурси почали вичерпуватися. Продажі Apple II різко скоротилися, а новий ком’ютер Lisa був провальним. До компанії запросили Джона Скаллі (МВА школи Уортон, випуск 1963 року), що раніше працював у Pepsi-Cola і міг скерувати компанію. Скаллі реорганізував Apple й урізав витрати на роздутий головний офіс. Стів Джобс і його прибічники вимагали більше автономності для розробки нового продукту, що став би проривом, і Скаллі дав їм цю автономність. В результаті делегування було створено Macintosh.

Після створення Mac, компанія пережила ще один стрімкий період зростання. Однак Джобс не міг працювати в умовах дедалі більшої корпоративної бюрократії і заснував нову компанію NeXT. 1989 року старіючий Mac зіткнувся з жорсткою конкуренцією, а коли в 1990-му прибутки компанії впали, в Apple назріла нова криза — контролю. Аби взяти ситуацію під контроль та повернути компанію на шлях зростання прибутків, на підмогу генеральному директору Скаллі взяли виконавчого директора Майкла Спіндлера. До 1992 року виконувати завдання їм вдавалося, та у 1995-му компанія зіткнулася з новою кризою. Стів Джобс повернувся, і компанія пережила черговий підйом, який породив у 1998-му комп’ютери iMac та G3, у 2002 — музичні плеєри iPod, у 2007 — iPhone, а в 2010 — iPad.

Стратегії управління змінами

На додачу до теорії про «голову» та «тіло» компанії, МВА отримують практичні рекомендації, як діяти у складних ситуаціях. Навіть «ідеальний» план дій завжди наштовхується на опір змінам. Навіть такі добре продумані плани, як той, що його запропонував босу молодий МВА на початку розділу, можуть наштовхнутися на опір. На щастя, Джон П. Коттер та Леонард А. Шлезінгер у своїй статті «Як обрати стратегію для змін», опублікованій у Harvard Business Review в березні 1979 року, розробили на підмогу МВА непогану модель. Відповідний спосіб дій повністю залежить від ситуації.

Ситуація → Дії, необхідні для змін

Дефіцит інформації в компанії → Тактика навчання персоналу та вдосконалення комунікацій

Одна виробнича компанія із Солт-Лейк-Сіті вела свої справи досить відсталим способом і приховувала від працівників дані про свої прибутки. Судячи з того, на яких дорогих машинах їздив власник, вони думали, що справи йдуть добре. На жаль, компанія втрачала гроші, й від скорочення штату її могло врятувати лише зростання продуктивності. У цій ситуації працівників було б доцільно повідомити про реальний стан справ у компанії й заручитись їхньою підтримкою та згодою працювати ефективніше.

Bob’s Market, звіт про фінансові результати на кінець року, 31 грудня 2012 р. (в тис. $)

Вам потрібна інформація, та у вас замало впливу → → Тактика заохочення до участі та залучення працівників

Завод із виробництва металу в Канзас-Сіті найняв консультантку, щоб справитися з прогулами. Консультантка не знала ні людей, ні особливостей їхнього характеру, ні міста. Оскільки вона була чужинкою, то не мала права вимагати співпраці в процесі проведення розслідування. Спершу їй потрібно було завоювати довіру працівників і почати з ними розмовляти про проблеми, через які їм доводилося так часто брати лікарняні. Їй потрібна була співпраця з працівниками, щоб зрозуміти та вирішити проблему, яка зору впливала як на працівників, так і на керівництво.

Очікувані грошові потоки (в тис. $)

Проблеми адаптації до змін → Тактика підтримки та фасилітації (допомоги)

Із поширенням комп’ютерів робота секретаря зазнала змін. Машиністок більше ніхто не потребував. Від секретарів вимагають роботи з комп’ютерними програмами. Замість наймати нових людей, компаніям доцільно перевчати наявних. Компанії змушені наймати фахівців із комп’ютерної підтримки, аби ті допомогли адаптуватися до змін.

Бажані зміни призведуть до втрат, а конкуренти можуть завдати вам шкоди → Тактика ведення переговорів та досягнення домовленості

У 1980-х в американську автомобільну промисловість прийшла робототехніка. Японська техніка почала відбирати робочі місця вже й за кордоном. GM, Ford та Chrysler вирішили провести із впливовою Профспілкою робітників автомобільної промисловості переговори на предмет укладення нових колективних домовленостей, які передбачали би зміни до правил роботи, як того вимагали нові технології. Якби корпорації вирішили зайняти жорстку позицію і змусити профспілку виконувати їхні умови, спілка могла б вийти на страйк, і в результаті програли б обидві сторони. Завдяки співпраці мали вони отримали шанс вижити.

У вас немає альтернатив і немає коштів на полегшення становища →  → Маніпуляція (не давайте варіантів вибору)

У компаніях на межі банкрутства часто єдиним варіантом виходу є скорочення та урізання зарплати. Виробник електронних комутаторів із Трентон у штаті Нью-Джерсі дав своїм працівникам вибір — отримувати меншу оплату праці або опинитися без роботи взагалі. Вони обрали меншу зарплату, хоча компанія все одно збанкрутувала.

Потрібно рухатися швидше, й у вас є влада →  → Тактика чітких наказів та примусу

Така ситуація найчастіше трапляється у сферах консалтингу, юриспруденції та державного обліку. Все починається зі знайомої сцени, коли клієнт просить зробити проект «на вчора». Партнер телефонує молодшому спеціалісту і вимагає щоб завдання було готове «на позавчора». Партнер каже стрибнути і спеціаліст стрибає. Партнери мають владу. Заковика в тому, що працівники вигорають та звільняються. На щастя для фірм, їм на заміну є легіони охочих випускників вишів. Якщо ви обираєте тактику примусу, упевніться, що маєте владу і не боїтеся наслідків.

РЕЗЮМЕ ТЕМИ «ОРГАНІЗАЦІЙНА ПОВЕДІНКА»

Перш ніж діяти, МВА повинні подумати. Коли МВА змушений вживати заходів, йому чи їй слід ретельно проаналізувати ситуацію — спершу з точки зору окремої особи, а тоді зі спостережного пункту організації, щоб розробити узгоджений та дієвий план дій. MBA не навчають бути «організаційними експертами», та ознайомлення з кількома теоріями і системами підвищує його шанси на ефективні дії.

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «ОРГАНІЗАЦІЙНА ПОВЕДІНКА»

Розбіжність між бажаним і дійсним — проблеми в організації.

Ланцюжки причинно-наслідкових зв’язків — взаємозв’язок між різними проблемами.

Планування дій — конкретний перелік дій для вирішення проблеми в організації.

Модель ПСВПП — модель людської психології.

Конгруентність цілей — люди з однаковими цілями краще працюють разом.

Теорія очікування — мотивація залежить від того, як дії працівника перетворюються на винагороду.

Модель лідерства VCM — такі аспекти лідерства, як бачення, відданість своїй справі та навички управління.

Активне слухання — слухання з метою дістатися суті.

П’ять форм влади — владу дає не лише посада.

Базова модель організації — стратегія, політика, структура, системи, клімат і культура.

Структура — спосіб організації компанії.

Діапазон контролю — кількість людей під безпосереднім контролем керівника.

Парадигма — корпоративний спосіб мислення або спосіб ведення справ.

Теорія систем — робота організації дуже схожа на функціонування організму.

Еволюційні та революційні зміни — упродовж свого життєвого циклу організації проходять через низку періодів розвитку та криз.

«Чудова новина! Нас не поглинають, хтось просто вирішив повеселитися!»

День 5

Кількісний аналіз

Теми розділу «Кількісний аналіз»:

— Аналіз методом дерева рішень

— Аналіз руху грошових коштів

— Чиста поточна вартість

— Теорія ймовірності

— Регресійний аналіз та прогнозування

Кількісний аналіз (КА) — це, мабуть, найважчий та найважливіший курс у програмі MBA. Він надає базові інструменти, які часто використовують у фінансах, бухгалтерському обліку, маркетингу та операційній діяльності. Тож ви не можете прогорнути ці сторінки просто тому, що не звикли мати справу з цифрами і статистикою. Принаймні спробуйте!

Опанувавши методики кількісного аналізу, МBA отримують перевагу над своїми колегами без ступеня МВА. Вони можуть будувати складні діаграми та графіки й використовувати серйозну термінологію, і цим справляти враження на керівництво. Добре, коли й висновки, яких вони доходять, начальство сприймає зі схваленням.

Використовувати теорії КА для вирішення бізнес-проблем — це основне для МВА. Кількісний аналіз допомагає МBA залишатися неупередженими при вирішенні складних проблем. Теорії, що стоять за методиками, мають небагато значення — важливим є їхнє застосування у вирішенні реальних бізнес-проблем. Та все ж варто зазначити: хай якими математично точними здаються інструменти кількісного аналізу, вони не можуть замінити тверезого мислення MBA.

ТЕОРІЯ ПРИЙНЯТТЯ РІШЕНЬ

Теорія прийняття рішень навчає розбивати комплексні проблеми на маневрені складові. Без системи протидії складним ситуаціям такі випадки швидко стають неконтрольованими. Наприклад, КА може допомогти бурильнику розвідувальних свердловин у прийнятті рішення щодо буріння. Щоправда, ризиків, характерних для нафтопошукових робіт, уникнути не вдасться. Схема у вигляді дерева рішень може впорядкувати альтернативи, ризики та невизначені моменти, які стосуються проблеми.

Аналіз дерева рішень складається із п’яти кроків:

1. Визначити всі можливі альтернативи й ризики, що стосуються ситуації.

2. Розрахувати фінансові наслідки кожної з альтернатив.

3. Виявити невизначеність, пов’язану з кожною з альтернатив.

4. Поєднати перші три кроки в схему у вигляді дерева.

5. Визначитися з найкращою альтернативою та врахувати нефінансові аспекти проблеми.

Схеми у вигляді дерева рішень охоплюють розгалуження діяльності та розвилки наслідків у точках з кількома альтернативами. Наприклад, рішення, чи бурити нафтову свердловину, — це розвилка діяльності на дереві рішень бурильника. На дереві рішень цю розвилку позначають квадратом. Якщо альтернативам властива невизначеність — це розвилка наслідків. Непевний результат буріння нафтової свердловини вважатиметься наслідком. На дереві рішень цю розвилку позначають кружечком.

Приклад дерева рішень

Щоби проілюструвати ситуацію, в якій допоможе дерево рішень, уявімо Сема Х’юстона з Техасу. Пан Х’юстон збирається пробурити свердловину на багатообіцяючій ділянці землі. Чи варто йому бурити? Якщо він натрапить на нафтовий фонтан, то заробить близько мільйона доларів. Проаналізувавши усі альтернативи, пан Х’юстон склав такий список:

1. Сем заплатив 20 000 $ за право здійснювати буріння.

2. Сем може зменшити ризики, якщо найме геолога для проведення сейсмічної розвідки (50 000 $). Це дасть йому більше даних про ймовірність успішного результату і зменшить ризик викинути гроші на непотрібне буріння.

3. А може йому варто піти ва-банк і витратити 200 000 $ на буріння без сейсмічного оцінювання?

4. Сем порадився з експертами-нафтовиками. Вони без жодної розвідки вважають, що Семова ділянка з 60-відсотковою ймовірністю містить нафту.

5. Досвід експертів також показує, що якщо результати сейсмічної розвідки на нафту виявляються позитивними, ймовірність знайти в свердловині «хоч трохи» нафти становить 90 %. І навпаки, є 10-відсоткова ймовірність невдачі.

6. Якщо ж результати сейсмічної розвідки виявляться негативними, Сем усе ще може здійснити буріння, та вже з 10-відсотковою ймовірністю успіху й 90-відсотковою ймовірністю невдачі.

7. Сем може вирішити взагалі не бурити.

Кожну одиницю цієї інформації вносять у схему у вигляді дерева. Ця схема графічно показує альтернативи пана Х’юстона. Та перш ніж ви з ентузіазмом кинетеся малювати дерева, ви повинні визначити, яка інформація не стосується вашої теми. В цьому випадку, 20 000 $, які Сем заплатив за право буріння — це зайві дані; ці витрати — незворотні. Гроші з кишені пішли з кінцями. Вони не повернуться, хай яке рішення прийме Сем. Тому незворотні витрати у дерево рішень не вносять.

Як малювати дерево рішень

Перший крок до дерева рішень — це визначити, яке рішення (або розвилку дерева) потрібно прийняти першим. Може, Семові варто спершу провести розвідку? Якщо прийняти рішення про сейсмічну розвідку, вона йтиме попереду всіх інший дій. На дереві це буде позначка квадратиком на першій розвилці.

Якщо Сем проведе розвідку, її наслідки можуть бути позитивними (ймовірність 60 %) або негативними (ймовірність 40 %). Та незалежно від результатів звіту про сейсморозвідку, Сем однаково може «вибрати варіант» бурити або не бурити (квадратик). Так само він може прийняти те чи те рішення, якщо розвідки проведено не буде. Та щойно бурове обладнання буде задіяне, наявність нафти стане наслідком за межами контролю. Наслідок у вигляді нафти або буде плідним, або не буде.

Наступний крок — додати фінансові наслідки, що схожі на «листя на дереві». Якщо нафта знайдеться, Сем отримає 1 000 000 $. Витрати на буріння становлять 200 000 $ за свердловину. Витрати на розвідку становлять 50 000 $ за свердловину.

Щоби дізнатися потенційні фінансові результати кожного із рішень, помножте ймовірний доларовий прибуток на їхню імовірність у розвилках наслідків, позначених «кружечком». ([Прибуток  1 000 000 $ × ймовірність 0,90] + [Прибуток 0 $ × ймовірність 0,10] = 900 000 $.) Ви визначите очікувану грошову віддачу (ОГВ) від прийняття рішення, хоча фактичні висновки можуть бути діапазоном значень. Ймовірності у кожному з кружечків у сумі повинні становити 100 % (0,90 + 0,10 = 1,00), підтверджуючи, що всі можливості було враховано. Кожна з розвилок взаємовиключає інші альтернативи, і в рамках цієї альтернативи ймовірність становить 100 % або є спільно вичерпною.

У квадратиках діяльності людина, яка приймає рішення, може обрати найкращий результат. Щоби визначити найкращу альтернативу, відніміть відповідні витрати від заробітку, який принесе альтернатива. Розраховуйте фінансові наслідки, рухаючись від крайніх правих альтернатив ліворуч. Цей процес називають «відгортанням» або «підрізанням» дерева, аби дійти до найкращого плану дій. У розвилках з квадратиками вам слід обирати альтернативу з найвищим прибутком. У розвилках з кружечками — множити можливий заробіток на його ймовірність.

Рішення, на яке вказує дерево — відкинути сумніви й відмовитися від сейсмічної розвідки. Очікувана грошова віддача від того, що Сем здійснюватиме буріння після проведення розвідки, становить 370 000 $ (420—50), а від того, що Сем буритиме без розвідки — 400 000 $. Обирайте найвищу очікувану грошову віддачу (EMV). Цю відносно просту концептуальну схему можна застосовувати до рішень щодо розробки нового продукту, будівництва нерухомості та складських запасів. Хай яке рішення ви розглядаєте, структура дерева рішень змушує цілісно розглянути всі альтернативи, провести аналіз невизначеності (часто доводиться вгадувати ймовірність якоїсь події) та чітко прорахувати можливі грошові наслідки. Дерево змушує чітко формулювати припущення. Наприклад, ви допускаєте певну ймовірність виявлення нафти за наявності негативних результатів розвідки. Зробивши ж інакше припущення, ви можете дійти протилежного висновку. Інша людина може поглянути на цю ситуацію ще інакше. Порівнюючи дерева, аналітики можуть обговорювати конкретні припущення в організованому порядку.

Прислів’я «Намалюйте дерево і виберіть варіант В» було найпопулярнішим на іспиті про дерево рішень. Дерева рішень показують складність начебто простих проблем. Тому вже саме створення правильного стовбура дерева було завданням на чотири години іспиту. Щоб стати в цьому профі, потрібно багато практики.

АНАЛІЗ РУХУ ГРОШОВИХ КОШТІВ

Термін «рух грошових коштів» часто використовують у зв’язці з викупом боргових зобов’язань і це є основою фінансового аналізу. Технологи з Уолл-Стрит можуть швидко проаналізувати якісні аспекти своїх інвестиційних рішень, однак зрештою справжнє значення для них мають лише наслідки в грошовому еквіваленті.

В основі аналізу руху грошових коштів лежить та сама інформація, що й у бухгалтерському звіті про рух грошових коштів. Аналіз руху грошових коштів дає відповідь на просте запитання:

У що обійдуться інвестиції та скільки грошей вони принесуть наступного року?

Грошові кошти, які генерує компанія, можуть використовувати для виплати боргу, сплати дивідендів, інвестування в дослідження, покупки нового обладнання або інвестицій у будівництво. Мета полягає в тому, щоби визначити, коли і скільки саме грошей перебуває в русі при такому сценарії розвитку подій.

Інвестор може ставити кілька цілей, однак аналіз руху грошових коштів має справу лише з грішми. Наприклад, реклама компанії може створювати їй хорошу репутацію, однак якщо вигоду неможливо виміряти грішми, здійснювати аналіз руху грошових коштів недоцільно.

Аналіз руху грошових коштів однаково доцільний як при купівлі верстата, так і під час придбання корпорації. Тож давайте переінакшимо формулювання вже згаданого першого запитання:

Якими є поточні інвестиції і якими будуть майбутні вигоди? Відповісти на це запитання можна за допомогою таких кроків:

1. Визначити обсяг інвестицій.

2. Вирахувати величину вигод.

3. Визначити термін, потрібний для отримання вигод.

4. Кількісно уточнити ймовірність отримання вигод.

5. Визначити, чи ці вигоди варті очікування?

Ще один важливий момент, який варто врахувати — аналіз руху грошових коштів вказує на рух коштів, а не на прибутки. Наприклад, успішний комп’ютерний стартап у Кремнієвій Долині на паперах може мати прибуток у три мільйони доларів. Та якщо компанія потребує 20-мільйонних інвестицій у дослідження та 30-мільйонних витрат на будівництво заводу, то ця компанія по суті просто використовує грошові кошти. У цьому випадку рентабельність компанії віднесена в майбутнє.

Бухгалтерські прибутки, відображені у звіті про фінансові результати, — це короткострокові показники інвестицій протягом періоду, коротшого за окупність інвестицій, тоді як аналіз руху грошових коштів — це техніка оцінювання окремих проектів на весь термін їхньої реалізації. Щоби підрахувати початковий рух грошових коштів у проекті, потрібна така спеціальна інформація:

Способи використання грошових коштів

• Витрати на будівництво.

• Первинні складські запаси.

• Купівля обладнання.

• Збільшення дебіторської заборгованості (клієнти можуть позичати у вас кошти на купівлю товарів, які ви їм продаєте).

Джерела надходження грошових коштів

• Продаж зайвого обладнання.

• Збільшення кредиторської заборгованості (постачальники дають вам позики на закуплені в них матеріали).

Визначаємо способи використання грошових коштів протягом терміну реалізації проекту:

Джерела надходження грошових коштів

• Надходження або виручка від реалізації.

• Роялті.

Способи використання грошових коштів

• Витрати на товар для реалізації.

• Реалізаційні витрати.

• Загальні та адміністративні витрати.

• Податки.

Амортизація, зазначена у звіті про фінансові результати, не стосується аналізу руху грошових коштів. Амортизація — це бухгалтерський допуск: якщо термін експлуатації якогось обладнання становить п’ять років, тоді кожного року із доходу треба вираховувати п’яту частину її вартості. В аналізі ж руху грошових коштів, якщо для покупки машини готівку використали сьогодні, то це відображають як використання грошових коштів у момент купівлі. Витрати на амортизацію мають значення лише тоді, коли вони зменшують «бухгалтерський дохід», а отже скорочують витрати на сплату податків. У прикладі з магазином Bob’s Market в розділі про бухгалтерський облік, магазин розписав витрати на касові апарати та візки на десять років попри те, що витрачені ці кошти були при відкритті магазину.

Є ще один важливий аспект — витрати на фінансування не вносять до аналізу руху грошових коштів. Рішення щодо інвестування відділені від рішень щодо фінансування. У компанії General Electric є тисячі проектів і чимало форм фінансування — заборгованість (боргові зобов’язання, банківський борг) і залучені кошти. Зіставити заборгованість з окремими проектами було би неможливо. На ділі фінансовий відділ позичає кошти, щоб задовольнити усі поточні потреби компанії, а за які проекти братися — вирішує відділ планування капітальних вкладень. Якби рішення цих двох відділів були пов’язані, всі проекти, фінансовані за рахунок боргу, у звітах мали б значно ліпший вигляд, ніж ті, за які було заплачено готівкою, хоча по суті вони однакові.

Приклад руху грошових коштів

Компанія Quaker Oats розглядає інвестицію в розмірі 100 000 $ у машину для фасування круп для заводу компанії у Канзас-Ситі. Через моду на споживання клітковини попит на вівсянку настільки зріс, що потужностей заводу вже не вистачає. Придбавши машину, можна збільшити продажі вівсянки на 80 000 $ за рік. Собівартість продукції становить лише 20 000 $, а отримані прибутки будуть обкладені податком у розмірі 30 %. Збільшення обсягів реалізації також вимагатиме збільшення складських запасів на суму 10 000 $.

Quaker частково компенсує це використання грошей, на 8000 $ збільшивши боргові зобов’язання перед фермерами, в яких компанія купує овес, та перед Smurﬁt-Stone Container, в яких купує коробки, тож потрібно буде всього 2000 $ додаткових інвестицій.

Через три роки машина буде зношена, та все ще може мати корисну цінність для мукомельної компанії з Мехіко. Quaker планує продати її компанії Molino Grande за ціною в 10 000 $.

У цьому прикладі для визначення цінності проекту критично важливо розрахувати рух грошових коштів у часі. Зазвичай ці розрахунки зображають у вигляді діаграми. Сумарний рух грошових коштів у кожен період відображають або під лінією (для інвестицій), або над лінією (для прибутків).

Наш приклад з компанією Quaker у вигляді діаграми виглядає так:

Припустимо, що рух грошових коштів не змінюється, а терміни отримання прибутку скорочуються:

або ж подовжуються:

Ці діаграми показують, наскільки дорого «коштує» час.

Накопичена вартість

Коли проект з купівлею фасувальної машини приноситиме заробіток, Quaker не залишить ці гроші без діла, а реінвестує їх. Тому якщо Quaker отримає 51 000 $, 51 000 $ та 61 000 $, як описувалося раніше, то за сценарієм А компанія отримає дохід від руху коштів на два роки раніше, ніж у за сценарієм В.

Якщо компанія зможе інвестувати гроші під 10 %, то сценарій А принесе на 34 230 $ більше, ніж сценарій В.

Накопичена вартість грошових потоків в кінці трирічного періоду становитиме 163 000 $ плюс отримані відсотки в розмірі 34 230 $, тобто 197 230 $ у сумі. Сценарій А явно кращий.

Для спрощення розрахунків використовують формулу накопиченої або майбутньої вартості долара:

Майбутня вартість 1 $ через Х періодів = = (вартість 1$ сьогодні) × (1 + Ставка реінвестування) Кількість періодів

При ставці 10 % коефіцієнт для 1 року = 1$ × (1 + 0,10)¹ = 1,10.

Вам нема потреби запам’ятовувати коефіцієнти або щоразу вираховувати їх наново — ви можете користуватися таблицями у додатку або будь-яким бізнес-калькулятором. (На мою думку, найкращий калькулятор — Hewlett-Packard. Якщо у вас HP і відзнака MBA — інші одразу розуміють, що до цифр ви ставитеся серйозно.)

Відповідно до таблиць у Додатку коефіцієнти для накопиченої вартості при різних ставках та періодах інвестування при ставці 10 % є такими:

Коефіцієнти накопиченої вартості

З урахуванням цих коефіцієнтів при сценарії А для суми в 163 000 $, отриманої у кінці Року 1 та інвестованої на два роки до кінця Року 3, накопичена вартість становить:

163 000 $ за рік 1 × 1,2100 = 197 230 $ через 2 роки або 197 230 $ — 163 000 $ = 34 230 $ доходу від реінвестування

Розрахунок накопиченої вартості

При оцінюванні проектів або інвестицій, що принесуть результати в майбутньому, важлива не тільки величина грошових потоків, а й терміни та способи подальшого використання — куди можна реінвестувати ці потоки.

Чиста поточна вартість (NPV)

Аналіз поточної вартості (NPV) допомагає визначити, скільки майбутньому пенсіонеру потрібно інвестувати сьогодні, щоб мати достойну пенсію через тридцять років. Він допомагає, але не дає змоги оцінити поточні інвестиції та проекти. Інвестиції потрібно оцінювати відповідно до їхньої сьогоднішньої вартості. Чого сьогодні вартий проект компанії Quaker? А якщо його порівняти з аналогічним обладнанням, що коштуватиме 150 000 $, але може експлуатуватися чотири роки?

Аналіз руху грошових коштів визначає грошові потоки, а техніка NPV оцінює їх за сьогоднішньою вартістю. Таким способом можна порівнювати різні проекти незалежно від розподілення грошових потоків у часі.

Наприклад, якщо компанія Apple Computer знає, що новий комп’ютер Tangerine стане 100-відсотковим хітом і принесе 5 млрд $ прибутку, але його розробка займе десять років, то інвестиції в цей проект можуть видатись їй недоцільними. І причина не лише в тому, що ці 5 млрд $ дещо знеціняться через інфляцію, а й у тому, що Apple також може інвестувати ці гроші в робототехніку, яка зекономить компанії виробничі витрати вже сьогодні. І навіть якщо аналіз NPV покаже, що виробництво Tangerine має сенс, стратегічні міркування компанії можуть відсунути його на другий план. І ось тут МВА мусить проявити управлінську розсудливість.

Спеціалісти по цінних паперах розглядають акції та облігації як покупку обладнання. Акції приносять дивіденди, а облігації — виплати відсотків у майбутньому. Вартість цінних паперів визначають як поточну вартість майбутніх грошових потоків. Як Quaker Oats використовувала аналіз чистої поточної вартості для оцінювання переваг купівлі нової одиниці виробничого обладнання, так і великі корпорації оцінюють купівлю нових фабрик і вартість посиленої реклами. Юристи, які беруться за справи з летальним компонентом внаслідок протиправних дій, у своїй роботі використовують техніки чистої поточної вартості, щоб оцінити суму вірогідних майбутніх доходів померлого. Слід запам’ятати головне: Один долар сьогодні більше коштує дорожче, ніж один долар у майбутньому.

Проект Quaker Oats приніс 163 000 $ за три роки (51 + 51 + 61). Як ми вже підрахували, 163 000 $ у грошових потоках могли би принести додаткових 34 230 $, якби отримані кошти реінвестували за ставкою 10 % у інші проекти компанії або зробили інвестицію під відсотки. Ви б погодилися вкласти 163 000 $ — і отримати 163 000 $ через три роки? Звісно ні! Так ви відмовилися б від вартості грошей у часі, або 34 230 $.

За цією простою логікою, аналіз NPV бере грошові потоки майбутніх періодів та дисконтує, тобто зводить їх до їхньої сьогоднішньої вартості. Це протилежність до накопиченої вартості. Формула має такий вигляд:

Чиста поточна вартість (NPV) = (1 $ в майбутньому) × × (1 + дисконтна ставка) — Кількість періодів

Один долар, отриманий через рік від сьогодні, з дисконтною ставкою 10 відсотків, матиме вартість:

1 $ × (1 + 0,10) — 1 = 0,90909

За цією формулою, таблиці коефіцієнтів дисконтування показують NPV 1 долара з урахуванням різних ставок та різних періодів. Зважаючи на наявні можливості 10-відсоткового реінвестування та ризикованість проекту, 1 $ у майбутньому, відповідно до формули і таблиць, дорівнюватиме таким сьогоднішнім сумам:

Коефіцієнти дисконтування

Грошові потоки проекту Quaker оцінюють так:

Майбутній притік грошових коштів × × Коефіцієнт дисконтування = NPV

Оцінка будь-якого проекту залежить від величини грошових потоків, розподілення їх у часі та дисконтної ставки — в нашому випадку 10 %.

Схема управління потоком запасів

Дисконтна ставка значною мірою суб’єктивна. Що вища ставка дисконту, або бар’єрна ставка, то дешевшим буде долар у майбутньому по сьогоднішніх мірках (див. додаток). Бар’єрною ця ставка зветься тому, що проект із вищою дисконтною ставкою повинен в майбутньому генерувати більше грошей, аби мати таку саму цінність, яку він має сьогодні. Тому проект має долати вищі бар’єри, аби залишатися на тому самому рівні. У випадках із ризикованими інвестиціями, як було в нашому прикладі з нафтою, доцільно використовувати вищу дисконтну ставку. Якщо результати інвестицій безсумнівні, як у випадку з інвестиціями в автоматизовані пристрої чи в казначейські облігації США, цілком виправдано використовувати нижчу ставку. Компанії, які не мають на підмозі компетентного МВА, використовують єдину бар’єрну ставку для всіх інвестиційних рішень і тому ігнорують відносну ризикованість проектів. Врешті вони починають заперечувати очевидні речі й женуться за високоризиковими проектами. За жодних обставин не можна використовувати відсоткову ставку банківської позики компанії, якщо це не простий збіг обставин. Дисконтна ставка має залежати від ризикованості проекту. Компанії, які твердо стоять на ногах, іноді беруть позики з низькими відсотковими ставками, але й інвестують часами в ризиковані проекти.

Внутрішня норма прибутку (IRR)

Внутрішня норма прибутку (internal rate of return, IRR) — це похідна від чистої поточної вартості. Іншими словами, внутрішня норма прибутку від інвестицій — це ставка, при якій дисконтовані грошові потоки в майбутньому дорівнюватимуть вартості інвестицій станом на сьогодні.

Щоби виявити IRR, потрібно підставляти різні дисконтні ставки, поки NPV почне дорівнювати нулю. (Звісно ж, калькулятор Hewlett Packard розраховує норму IRR одним натисканням кнопки!) Для проекту Quaker IRR становить 26,709 %. На підтвердження цієї цифри можна провести такі розрахунки:

Баланс між замовленням і зберіганням запасів

EOQ — Економічний розмір замовлення

Розмір замовлення (Q)

Використання коефіцієнта дисконтування 26,709 %

Використання IRR для ранжування проектів важливе, але при цьому не враховують величину вкладень. Невелика інвестиція з непропорційно великими прибутками в рейтингу стоятиме вище, ніж великі інвестиції з адекватними прибутками. Витративши на дослідження мільярд доларів, General Electric тепер змушена виділяти великі суми на великі проекти з нижчими нормами прибутку (IRR).

Ранжування за IRR не враховує бар’єрні ставки й коефіцієнти дисконтування, що їх використовують в аналізі NPV. Ці бар’єрні ставки, як я вже казав, роблять поправку на ризик. За всіх інших рівних умов, інвестиції компанії Quaker в обладнання можуть мати нижчу внутрішню норму прибутку, ніж дуже теоретичне дослідження шведських ліків від раку, проведене компанією Merck, однак проект Quaker може мати вищу чисту поточну вартість. Менші грошові потоки проекту з обладнанням дисконтуються за 10-відсотковою ставкою через нижчий рівень ризику. Це може збільшити чисту поточну вартість. Дослідження раку оцінювали б за високою дисконтною ставкою — 50 %. Пам’ятайте: що вища дисконтна ставка, то менша сьогоднішня вартість грошей і то вищий ризик.

«Наші склади забиті — комусь доведеться з’їсти 20 тисяч тонн кукурудзи».

ТЕОРІЯ ЙМОВІРНОСТІ

Теорія ймовірності — це гарна назва для статистики, теми, яка кидає в холодний піт навіть найкращих бухгалтерів-аудиторів у бізнес-школах. По суті, теорія ймовірності — це точніший термін, адже він описує, як статистику використовують для вирішення проблем. Зважаючи на ймовірність знайти нафту, що слід зробити Сему? У школах «великої десятки» навчається вісімсот одружених студентів курсу МВА — скільком чоловікам і дружинам імовірно бракуватиме уваги протягом першого року навчальної програми? Усе це теорія ймовірності. Більшість бізнесменів уникають статистики, тому для МВА це шанс проявити себе з найкращого боку. Я вивчав статистику в університеті й практично нічому не навчився, адже нас навчали теорії, а не способів вирішення проблем. Програма для MBA зосереджена на практичних аспектах статистики, а теоретичними питаннями нехай займаються математики. Якщо статистика вам не знайома, не пропускайте цей розділ. Я не можу на кількох сторінках викласти матеріал, який зробить вас професійним статистиком, але якщо ви виділите трохи терпіння, я обіцяю дати вам достатньо практичних знань, аби ви вчасно змогли звернутися за допомогою до фахівця, коли виникне така потреба. Підготовка студентів шляхом надання практичних знань із різних предметів — основний акцент навчальних програм MBA. Викладачі не чекають, що студенти за два роки навчання стануть технічними спеціалістами, радше — що студенти вмітимуть розпізнавати, до якого експерта звернутися по допомогу, аби вирішити конкретну проблему.

Розподіл ймовірностей

У ситуаціях з кількома можливими результатами підраховують їхній розподіл. Будь-яка можливість вважається ймовірністю. Ретельний аналіз, інтуїція і здоровий глузд допомагають виявити всі можливі наслідки будь-якої ситуації. Їхня сума становить 100 %, як розвилка наслідків на дереві рішень. Графік розподілу результатів називається ймовірнісною мірою або функцією щільності розподілу. Якщо можливих результатів є багато, крива виходить пологою й називається ймовірнісною щільністю розподілу. Якщо наслідків небагато, крива нерівна і називається функцією ймовірнісної міри.

Приклад із дощем. Дощ у Сієтлі — це ситуація, якій характерний певний розподіл ймовірностей. За гіпотетичними даними, дощ у Сієтлі має такий вигляд, як у таблиці нижче та схемі розподілу ймовірностей на сторінці праворуч.

Денна кількість дощових опадів у Сієтлі в березні 2010 року

Біномінальний розподіл

Якщо кинути монетку, вона впаде з двома ймовірними наслідками — «орлом» або «решкою». Тому розподіл результатів після дворазового підкидання монети може мати кілька варіантів у ситуації, якщо хтось поставив на «решку».

2 перемоги: решка/решка.

1 перемога/1 поразка: решка/орел.

2 поразки: орел/орел.

У результаті кидання монетки виникає найбільш базовий розподіл, що зветься біномінальним. У біномінального розподілу є два результати — перемога і поразка — і кожен може трапитися з однаковою ймовірністю.

На перший погляд незрозумілі теорії біномінального розподілу можна застосовувати в такій практичній діяльності, як дослідження фондового ринку. Перемогою в аналізі фондового ринку можна вважати додатний прибуток від акцій за результатами місяця, а поразкою були б втрати або вихід на нуль. В дослідженні динаміки цін на акції компанії AT&T з 1957 по 1977 роки, було проаналізовано кожен місяць задля визначення норми додатного прибутку. З’ясувалося, що за двадцятирічний період вдалими були 56,7 % місяців.

Досліджувані місяці погрупували на періоди по три місяці (квартали). Дослідники відзначили, що, по суті, перемога траплялась із такою частотою:

Математик, що підкидав монетку, створив таблицю із цифрами для вирішення усіх проблем біномінального розподілу. У випадку з AT&T для біномінальної таблиці потрібна така інформація: r (кількість можливих перемог) = від 0 до 3

n (кількість спроб) = 3 (3 місяці в кварталі) p (ймовірність успіху) = 56,7 %

З урахуванням цієї інформації, біномінальна таблиця прогнозує такі очікувані результати:

Як не дивно, біномінальний розподіл досить точно відповідає фактичним результатам AT&T. При такій гіпотетичній ймовірності перемоги (р) ймовірність додатного місячного прибутку у конкретному кварталі можна зрозуміти із таблиці. Тому з огляду на оцінку ймовірностей біномінальний розподіл має практичну цінність для спеціалістів з інвестування, директорів відділів збуту та дослідників-аналітиків.

Дзвоноподібна крива об’єму наповнення пляшок Coca-Cola

Об’єм рідини в пляшках

Нормальний розподіл: Загадка дзвоноподібної кривої

Найчастіше використовується нормальний розподіл, відомий під назвою дзвоноподібна крива. У Гарварді дзвоноподібну криву використовують для виставлення оцінок студентам. Крива показує, що 15 % слухачів отримують дуже низькі бали. А от у Дарденській школі бізнесу викладачі ставлять незадовільні оцінки на власний розсуд. В результаті, в цих двох кампусах утворилось принципово різне конкурентне середовище.

Коли функція ймовірнісної міри будується на основі великої кількості спроб, крива збільшується та набуває форми дзвона. Ми називаємо це ймовірнісною щільністю розподілу. Саме це показували два графіки опадів у Сієтлі. Горбик посередині виникає у зв’язку з центральною граничною теоремою. Вона стверджує: «розподіл середніх значень повторюваних незалежних вибірок набуватиме форми нормального розподілу у вигляді дзвона». Чому? Просто тому що велика кількість незалежних вибірок направляється до центрального середнього значення.

Ймовірнісна щільність розподілу опадів Денна кількість опадів у Сієтлі 1970–2010 рр.(14 600 днів)

Поняття «середніх значень із вибірки» досить розмите. На практиці це пояснення вживають у ширшому значенні й воно охоплює будь-яку значну групу даних. Чому? Тому що нормальний розподіл використовувати легко, й він у будь-якому разі має тісний зв’язок із реальністю. Біржовий курс акцій — це результат багатьох ринкових коливань, кульмінацією яких стає фінансовий результат (прибутки або втрати). Фінансовий результат можна вважати «середнім арифметичним» цих ринкових коливань. Практично усе можливо раціоналізувати через середнє арифметичне — в цьому й користь нормального розподілу.

Міри кривої нормального розподілу. Дзвоноподібну криву описують за допомогою двох термінів — середнє та стандартне (середнє квадратичне) відхилення (СКВ). Середнє (µ) — це центр кривої. Зазвичай середнє називають середнім арифметичним. Його обчислюють додаванням даних та поділом цієї суми на кількість точок даних. Стандартне відхилення (σ) — це те, наскільки широко розтягнена крива. Стандартне відхилення (СКВ) також можна описати як критерій «відхилення від середнього». Ці два терміни лежать в основі більшості ймовірнісних понять.

Іншими, менш популярними величинами середнього значення для набору даних, є медіана — величина посередині списку даних, упорядкованого за зростанням, та мода — пункт, що найчастіше виникає в наборі даних.

Як і з біномінальним розподілом, сума всіх результатів, відображених на ділянці під кривою, дорівнює 100 відсоткам. Крива нормального розподілу цікава тим, що для будь-якого стандартного відхилення від середнього або від центру ймовірність події однакова незалежно від форми кривої нормального розподілу.

Приклад використання кривої нормального розподілу в торгівлі. Ел Банді, власник взуттєвого магазину, хоче впевнитись у тому, що має на складі достатньо запасів взуття всіх розмірів. Він придбав в Академії взуття дослідження жіночих розмірів і одержав масу даних, отриманих в результаті проведених опитувань.

Він вніс ці дані у графік, і вони набули вигляду кривої нормального розподілу. Він також увів дані у свій бізнес-калькулятор і натиснув кнопку «Стандартне відхилення». Відповіддю була «2». Ел також вирахував середнє арифметичне усіх розмірів опитаних й отримав відповідь «7». Він побачив, що його графік викликає довіру і має такий самий вигляд, як перевірений нами графік нормального розподілу.

Вже просто впізнавши його форму, Ел міг застосувати до нього закони кривої нормального розподілу. Для ділянки під усіма кривими нормального розподілу працюють такі закони:

1 СКВ = 0,3413

2 СКВ = 0,4772

3 СКВ = 0,49865

4 СКВ = 0,4999683

СКВ — стандартне відхилення

Відповідно до цих правил, якщо на складі пана Банді є розміри з 5-го по 9-й, то він забезпечує потребу 0,6826 (2 × 0,3413) населення. Розширивши асортимент складу з 3-го по 11-й розміри, він забезпечить потребу 0,9544 ймовірних покупців. Якщо Ел на складі матиме розміри з 1-го по 13-й, його асортиментом будуть задоволені 0,9973 клієнтів. А для тих, чиї розміри виходять за межі діапазону 1—13, він завжди зможе виконати спеціальне замовлення.

Звісно, таблиці нормального розподілу створили для того, щоби визначати ймовірність на будь-якій конкретній точці кривої (з урахуванням нецілих СКВ, віддалених від середнього). Щоби користуватися таблицями, потрібно вирахувати значення Z.

Z = ( (Точка, що нас цікавить) — Середнє ) / СКВ

Фінансовий приклад кривої нормального розподілу

Застосуємо ці нові дані з теорії ймовірності до сфери фінансів. Припустімо, щомісячні біржові прибутки від волатильних[6] акцій компанії Pioneer Аviation на графіку мають вигляд кривої нормального розподілу. Підсумок прибутків у ретроспективі свідчить про середнє (центр) в 1 % та стандартне відхилення в 11 %. Джеральд Расмуссен хоче знати, яка ймовірність того, що прибутки наступного місяця становитимуть менше 13 %.

Ми можемо дізнатися це за допомогою нашого нового значення Z:

Z = (13—1) / 1,09 (СКВ відносно середнього)

Таблиця нормального розподілу, яку я подаю в додатку, стверджує, що 1,09 СКВ = 0,3621. Уся ліва сторона графіка дорівнює 0,5000, як і будь-яка повна половина розподілу. Це підходить для всіх ситуацій. Є 50-відсоткова ймовірність потрапляння в точку вище або нижче від центра або середнього при будь-якому нормальному розподілі. Склавши всі ці уривки інформації, я вирахував: ймовірність, що прибутки не перевищуватимуть 13 % становить 0,8621 (0,3621 + 0,50) і, навпаки, ймовірність, що вони будуть вищими, становить 0,1379 (1 — 0,8621). Це реальна відповідь на реальну бізнес-проблему з використанням статистики як інструмента.

Статистика не важка, якщо не заглиблюватися в теорію. Є й інші види розподілу, та їх рідко застосовують у бізнесі. Розподіл Пуассона аналогічний нормальному розподілу, але має хвіст у правій частині графіка. Однак більшість видів розподілу вважають нормальними, бо це дає змогу застосовувати до них переваги законів нормального розподілу щодо стандартних відхилень.

Кумулятивні функції розподілу

Кумулятивна функція розподілу — це накопичувальне відображення розподілу ймовірностей. Вона бере функцію ймовірнісної міри, таку, як дзвоноподібна крива, і запитує: «А яка ймовірність того, що результат буде меншим або рівним цьому значенню?»

Крива нормального розподілу каже вам, яка ймовірність конкретного результату, тоді як кумулятивна функція розподілу показує ймовірність конкретного діапазону значень. Кумулятивну функцію розподілу також можна використовувати, щоб поєднати розуміння невизначеності (теорію ймовірності) з інструментом для прийняття рішень (деревом рішень). Кумулятивна функція розподілу охоплює діапазон ймовірних результатів багатозначних невизначених величин.

Продовжуємо розглядати наш приклад з нафтовою свердловиною і погляньмо на розподіл можливих значень нафти, що можуть бути в землі, якщо її таки знайдуть:

У дереві, яке ми малювали раніше, ми брали суму заробітку в 1 000 000 $. Ця сума була очікуваною грошовою віддачею (ОГВ) нафти, бо мені було зручно взяти її за приклад. Насправді ж розподіл охоплював широкий діапазон значень. Була ймовірність у 0,005, що прибуток становитиме 6 000 000 $, і така сама ймовірність суми в 50 000 $, як це показує таблиця значень. Якщо ви помножите кожну суму на її ймовірність, відображену в другій колонці, то отримаєте очікувану грошову віддачу в 1 000 000 $, тобто ту саму суму, яку ми використовували до цього.

Побудувавши функцію кумулятивного розподілу, людина, яка приймає рішення, визначає середнє, тобто очікувану грошову віддачу, і з цього може розпочати аналіз. Побудова кумулятивного розподілу дає змогу об’єднати оцінки ймовірності верхньої межі, середини і нижньої межі діапазону невідомих результатів і визначити очікувану грошову віддачу, що допоможе прийняти рішення.

Графік кумулятивної функції розподілу для діапазону результатів нагадує велику літеру S. На ньому ви одразу бачите усі можливі результати, а не лише статичні окремі точки. Як показує графік далі, Сем Х’юстон вважає, що всі можливі результати входять до безперервного «діапазону» від 0 $ до 6 000 000 $.

Діапазон ймовірностей від 0 до 1,0 у графіку кумулятивної функції ділиться на секції — фрактали — за допомогою медіани інтервального ряду. Поданий нижче графік кумулятивної функції розподілу поділений саме так. Наприклад, аби поділити діапазон ймовірності кумулятивної функції розподілу на п’ять фракталів, можна взяти фрактали 0,1; 0,3; 0,5; 0,7 та 0,9. Кожен із них представлятиме середнє арифметичне «діапазону значень», від 0 до 0,2; від 0,2 до 0,4; від 0,4 до 0,6; від 0,6 до 0,8; та від 0,8 до 1,0 відповідно.

Фрактал 0,5 рівнозначний медіані, адже по обидва боки від нього розташовано по половині можливих значень. Медіана не обов’язково збігається із середнім, тобто центр кривої нормального розподілу. Медіана — це лишень центр діапазону значень. Середнє — це добуток від множення усіх ймовірностей і відповідних значень: власне так ми отримали очікувану грошову віддачу в 1 000 000 $ у разі виявлення нафти.

Щоби поєднати поняття кумулятивної функції розподілу із деревом рішень і прийняти важливі управлінські рішення, уявіть, як можна відобразити усі значення ймовірних результатів використання нафтової свердловини. Це був би діапазон значень, представлений віялом можливостей. Намалювати нескінченну кількість можливостей у вигляді гілок дерева неможливо, тому ми використовуємо графік кумулятивної функції розподілу.

Як накреслити кумулятивну функцію розподілу. Щоб намалювати кумулятивну функцію розподілу у такому вигляді, як зображено нижче, потрібно покладатись як на власні міркування, так і на результати досліджень. Слід поставити собі низку запитань:

• при якому значенні в 50 % випадків результат є вищим або нижчим від заданого значення (медіана)?

• якими будуть значення на нижній межі (фрактал 0,10)?

• якими будуть значення на верхній межі (фрактал 0,90)?

Відповівши на ці запитання, ви можете накреслити кумулятивну функцію розподілу ймовірного діапазону результатів. Обравши п’ять результатів за допомогою п’яти фракталів із кумулятивної функції розподілу, ви можете накреслити віяло наслідків із п’яти можливостей і ймовірностей у вигляді п’яти гілок на дереві рішень.

Очікувана грошова віддача така сама, як при нашому першому розгляді цієї ситуації, та це лише тому, що мені на початку було зручно використати правильне значення ОГВ.

Спрощеним варіантом використання п’яти фракталів є метод Пірсона-Тьюкі. Замість п’яти фракталів, у цьому методі використовують лише три — фрактали 0,05; 0,5 та 0,95. Їм відповідають такі ймовірності — 0,185; 0,63 та 0,185.

Для вирішення більших проблем дерево рішень було комп’ютеризовано за допомогою програм симуляції (метод Монте-Карло), серед яких найпопулярніша — Oracle Crystal Ball. У комп’ютерну модель вводять дерево та параметри «віяла наслідків» кумулятивної функції розподілу. Програма здійснює чимало симуляцій і пропонує вам варіанти вирішення ситуації. Деякі компанії з рейтингу Fortune 500 користуються цим методом. Спеціалісти з фінансового планування використовують його для оцінювання довгострокових прибутків від інвестиційного портфеля.

Кумулятивну функцію розподілу та аналіз фракталів можна застосовувати в ситуаціях, де очікувана грошова віддача якоїсь гілки дерева рішень є непевною. Однак найважливішим є здоровий глузд аналітика. Дерево — це просто інструмент, який МВА має використовувати спільно зі своїми знаннями та інтуїцією.

РЕГРЕСІЙНИЙ АНАЛІЗ І ПРОГНОЗУВАННЯ

У багатьох бізнес-ситуаціях, аби встановити залежність між змінними, які, за інтуїтивним відчуттям аналітиків, мають бути пов’язаними, використовують моделі лінійної регресії. Після того як залежність встановлена, лінійну регресію можна використовувати для прогнозування майбутнього. Переважно регресійний аналіз використовують, щоби пов’язати продажі з такими чинниками, як ціна, реклама та ринок; курс акцій — з прибутками та відсотковими ставками; а виробничі витрати — з обсягом виробництва. Та, звісно, його можна використовувати й для пошуку відповідей на запитання такого плану: «Як впливає температура на продаж морозива в ріжку?» Незалежною змінною (Х) в цьому сценарії є температура. Вважають, що саме ця змінна впливає на інші події. Залежною змінною (Y) є обсяг продажів. Температура впливає на продажі, а не навпаки.

Регресійний аналіз передбачає збір достатньої кількості даних для встановлення залежності між змінними. Коли даних є багато, наприклад у випадку з інформацією про зміни температури та обсягів продажу протягом року, можна намалювати графік, де температуру відображатиме вісь абсцис, а обсяг продажів — вісь ординат. Завдання регресії — створити рівняння прямої, яка «найкращим чином» відображатиме цю залежність. Регресія намагається «припасувати» пряму між точками даних, нанесеними на графік, щоб «значення суми квадратів відхилень точок від прямої були якомога меншими». Метод найменших квадратів вимагає чимало додавання, віднімання та множення. Для цього знадобиться бізнес-калькулятор або комп’ютерна програма складання електронних таблиць.

«Не маю й найменшого поняття, що це означає, але виглядає круто».

Повторення курсу алгебри

Перш ніж перейти до прикладу використання регресії, повторімо базові алгебраїчні поняття. Ви, мабуть, пам’ятаєте, що пряму описує така формула:

Y = mX + b, де

Y — залежна змінна (наприклад, обсяг продажів) m — кут нахилу прямої (відношення між змінними)

X — незалежна змінна (наприклад, дощ) b — точка перетину осі ординат (місце, де пряма перетинає вертикальну вісь)

Комп’ютерна електронна таблиця обчислить рівняння прямої (Y = mX + b), що визначає відношення між незалежними та залежними змінними. Програма визначить, чи можна використовувати пряму, яка за розрахунками «найкращим чином» відображає цей зв’язок, як точний інструмент для прогнозування.

Приклад регресії із морозивом

Власник мережі з двадцяти магазинів із морозивом Ben & Jerry’s помітив, що зростання та зниження температури повітря безпосередньо впливало на обсяг продажів. Намагаючись встановити точну математичну залежність між продажами та сезонними температурами, він зібрав дані про щомісячний обсяг продажів за останніх п’ять років, а в Національній метеослужбі отримав дані про середньомісячні температури за цей період.

Пропозиція і попит на пиво

Кількість проданих бочок

Пропозиція і попит в економіці

Обсяг виробництва (Y)

AS — сукупна пропозиція; AD — сукупний попит

Зібрані дані мали такий вигляд:

За допомогою функції електронної таблиці «Регресія» власник отримав такі результати в Excel:

Рівновага граничного доходу та витрат

Конкурентне середовище

Кількість виготовленої продукції (Q)

MC — граничні витрати; MR — граничний дохід

Що це означає?

Цей блок інформації містить рівняння для прямої, що описує залежність між температурою та продажами в Ben & Jerry’s. Спершу розберемо дані, на основі яких складають лінійне рівняння.

«Ордината в точці перетину осі Y» = b = — 79 066

«Коефіцієнт змінної X» = m = 16 431

Якщо вставити цю інформацію в стандартне лінійне рівняння, яке ми пригадали з курсу алгебри, отримаємо:

Y = 16 431 X—379 066.

Наносимо точки даних на графік та малюємо пряму регресії, описану рівнянням (див. графік на наступній сторінці).

Як показує графік, пряма регресії проходить посередині між точками даних. Якщо внести температуру, Х, у рівняння, можна вирахувати прогнозований обсяг продажів морозива. У випадку з Ben & Jerry’s, при температурі в 60° F прогнозований місячний обсяг реалізації становитиме 606 794 $.

Y = (16 431 × 60 °F) — 379 066 = 606 794 $

Та наскільки точне це рівняння при прогнозуванні продажів морозива? Відповідь на це питання нам дасть інша цифра у графі таблиці «Результат регресії».

Пояснення R-квадрата

Значення R-квадрата каже нам, «який відсоток варіації у даних пояснює дане рівняння регресії». В нашому випадку варіація обсягу продажів на 70,4 % пояснюється рівнянням регресії. Це дуже високий показник. У масштабнішому економічному аналізі дуже високим вважатиметься R-квадрат у 30 %, адже є тисячі змінних, що можуть вплинути на економічну ситуацію. У ситуації з торгівлею морозивом можна припустити, що, окрім температури, на коливання продажів впливають також реклама магазину, купони на знижку та графік роботи.

Та будьте обачні! Не варто надто пильно шукати в результатах регресійних даних якийсь глибокий зміст! Регресія свідчить лише про те, що обсяг продажів змінюється зі зміною температур. Вона не стверджує, що «саме температура відповідає за зміну обсягу продажів». Та якщо обрана незалежна змінна є обґрунтованою і може вдало спрогнозувати поведінку бажаної залежної змінної — використовуйте її.

Регресійний аналіз вказує не лише на позитивні кореляції, як‑то продажі морозива й температура, а й на негативні кореляції, як‑от відсоткова ставка й продажі нерухомості. Якщо відсоткова ставка висока, продажі нерухомості низькі. В цьому випадку коефіцієнт X — це від’ємне число. З точки зору прогнозування ці негативні залежності не менш корисні, ніж позитивні.

Пояснення середньоквадратичної похибки

«Середньоквадратична похибка оцінки Y та коефіцієнта Х» — це синоніми стандартного відхилення коефіцієнтів Y та X прямої регресії. У випадку з Ben & Jerry’s середньоквадратична похибка оцінки Y (обсягу продажів) у 68 % випадків становить плюс-мінус 243 334 $ (див. «Підсумкові результати», перша таблиця, с. 191). Аналогічно результат показує, що середньоквадратична похибка коефіцієнта × (температури) становить 3367 (див. «Підсумкові результати», друга таблиця, с. 192). Можна провести низку аналізів, встановлюючи діапазон цих даних і надійності з урахуванням середньоквадратичного відхилення, і перевірити надійність отриманого рівняння регресії.

Т-статистика як мірило надійності

Т-статистика може допомогти з визначенням, чи рівняння регресії, вирахуване електронною таблицею, підходить для використання в прогнозуванні. Т-статистика показує, чи змінна Х має значущий, з точки зору статистики, вплив на Y, як‑то вплив температури на продажі. Ви вираховуєте значення шляхом ділення коефіцієнта Х на його «середньоквадратичну похибку». Правило номер один каже, що коли значення Т-статистики вище 2 або нижче —, змінна Х має значущий, з точки зору статистики, вплив на Y. В нашому випадку, 16 431 / 3367 = 4,88, дуже високе значення Т-статистики (див. «Підсумкові результати», друга таблиця, с. 267). Тому аналітик зробив би висновок, що температура — це хороший прогностичний чинник продажів.

Для моделі прогнозування підходять тільки високі значення R-квадрата і Т-статистики. Можна також створити модель із більше ніж однією змінною Х. Це називається багатопараметричною регресією. Коли зростає кількість змінних, зростає й значення R-квадрата. Однак додавання більшої кількості змінних Х із низькою Т-статистикою призводить до створення неточної моделі. З моделлю варто поекспериментувати, додаючи й забираючи незалежні змінні для отримання високого значення R-квадратів і високого значення Т-статистики.

Еластичність попиту на фарш (гіпотетична)

Е — еластичний; Н — нееластичний

Регресійний аналіз фіктивних змінних

Одним із прийомів регресійного аналізу є метод фіктивних змінних для відображення умов, що не вимірюються числами. Їх позначають одиничками й нуликами. Наприклад, якщо серед асортименту в магазині Toys «R» Us є модна у сезоні іграшка (нечислова умова) — продажі злітають уверх. Використовуючи фіктивні змінні, у наборі даних умову наявності в асортименті можна позначити як 1, а умову відсутності в асортименті — як 0.

Як це працює, можна побачити на прикладі гіпотетичного набору даних в магазині Toys «R» Us.

Статус наявності в асортименті модної іграшки

Зрештою отримуємо такі результати регресії щодо залежності між наявністю модних іграшок і обсягом продажів.

Підсумкові результати

Це ідеальна модель, адже варіація в 100 % пояснюється середньоквадратичною похибкою і Т-статистика має дуже хороший показник. Т-статистика дуже висока. Виручка становить 100 000 $, якщо бажаних іграшок в наявності нема, і на 100 000 $ збільшується, коли вони є. Рівняння регресії, за результатами електронної таблиці, має такий вигляд:

Обсяг продажів = 100 000 $ X + 100 000 $

Якщо жадані іграшки в наявності є, X = 1, а продажі злітають до 200 000 $. Якщо ж немає, X = 0, то продажі становлять 100 000 $. Фіктивні змінні корисні для встановлення відповідності між недиференційованими даними, як‑то наявність на складі або святковий день, і даними, що зазвичай диференціюються, як‑то температура, відсоткова ставка й дефекти продукції. В результаті ми отримуємо корисні регресійні моделі.

ІНШІ ТЕХНІКИ ПРОГНОЗУВАННЯ

Техніки аналізу часових рядів прогнозують результати відповідно до змін у відношеннях з плинністю часу. У нашому прикладі з морозивом точки даних щодо температури й продажів були нанесені на графік без урахування часу, коли було отримано ці дані. Залежності регресії не зважають на часові показники. Та ми бачимо, що сезонні зміни впливають на продажі Ben & Jerry’s. Аналіз часових рядів зважає на час і наносить дані на графік відповідно до їхнього надходження. Тоді ця техніка намагається «розкласти» коливання даних на три частини:

• Загальна тенденція — зростання, зниження, незмінність (довгострокові показники).

• Циклічність — годинна, денна, тижнева, місячна (короткострокова закономірність).

• Незрозумілі моменти — незвичайні або непостійні зміни в результаті особливих подій або примхливості природи.

Регресію та зміни в середньому використовують для визначення тенденції та циклів. Ви, очевидно, розумієте, що прогнозування аналізу часових рядів — справа трудомістка й не обмежується короткими і простими прикладами. Однак корисно принаймні знати про цю техніку.

ПІДСУМОК

У цьому розділі описано кількісні методи аналізу, що їх використовують для досягнення таких цілей:

• Аналіз складних проблем за допомогою дерева рішень.

• Визначення вартості грошових коштів, отриманих у майбутньому, — аналіз руху грошових коштів та аналіз чистої поточної вартості.

• Кількісне відображення невизначеності за допомогою теорії ймовірності.

• Встановлення відношень та прогнозування за допомогою регресійного аналізу та інших технік прогнозування.

Користуючись цими практичними інструментами, МВА вирішують проблеми, які виникають у світі бізнесу. Завдяки цим методам МВА здобувають ресурси для прийняття інформованих рішень і мають змогу показати себе в роботі.

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «КІЛЬКІСНИЙ АНАЛІЗ»

Дерево рішень — спосіб схематичного зображення та кількісного відображення множинних результатів бізнес-рішення.

Незворотні витрати — інвестиції, зроблені в минулому, що не мають суттєвого впливу на рішення щодо майбутніх інвестицій.

Очікувана грошова віддача — вартість рішення на основі ймовірностей та вартості усіх можливих результатів розвитку подій.

Накопичена вартість — сукупна майбутня вартість грошових потоків при реінвестуванні усіх доходів.

Чиста поточна вартість — загальна поточна вартість усіх грошових потоків, «дисконтована» до сьогоднішньої вартості грошей.

Внутрішня норма прибутку — дисконтна ставка, відповідно до якої чиста поточна вартість грошових потоків дорівнює нулю станом на сьогодні.

Розподіл ймовірностей — графік усіх можливих наслідків із відповідними ймовірностями їх настання.

Біномінальний розподіл — розподіл ймовірностей з усього двома можливими результатами.

Нормальний розподіл — дзвоноподібна крива розподілу ймовірностей усіх можливих результатів.

Стандартне відхилення — міра дисперсії (ширини) нормального розподілу.

Середнє — середнє арифметичне усіх результатів.

Значення Z — інструмент для вимірювання ймовірності окремих ситуацій на кривій нормального розподілу.

Кумулятивна функція розподілу — форма нормального розподілу, яка характеризує ймовірність того, що всі можливі результати будуть меншими або рівними сумі усіх можливих результатів.

Регресія — математичний метод прогнозування за допомогою лінійних рівнянь, що пояснюють залежність між множинними змінними.

День 6

Фінанси

Теми розділу «Фінанси»:

— Організаційно-правові форми

— Бета-ризик

— Межа ефективності

— Модель оцінки капітальних активів

— Гіпотеза ефективного ринку

— Оцінки інвестицій

— Дисконтовані грошові потоки

— Модель росту дивідендів

— Бюджетування капітальних вкладень

— Структура капіталу

— Дивідендна політика

— Злиття та поглинання

Я хочу бути інвестиційним банкіром. Якщо у вас є 10 000 акцій, я продам їх за вас. Зароблю багато грошей. Дуже, дуже любитиму свою роботу. Допомагатиму людям. Буду мільйонером. Матиму великий будинок. В мене буде веселе життя.

Семирічний школяр: «Ким я хочу бути, коли виросту» (З книги Майкла Льюїса «Покер брехунів», 1989 р.)

Модель is/lm

Ринкова рівновага товарів і грошей

Сукупний дохід, обсяг випуску (Y)

Дохід = Обсяг випуску

IS — крива інвестицій та витрат, LM — крива ліквідності та грошей

При зміщенні кривих IS та LM

Сукупний дохід, обсяг випуску (Y)

Наприкінці 1980-х сфера фінансів переживала свій розквіт. Навіть діти мріяли жити на Уолл-Стрит. Невибагливі молоді МВА не мислили себе від радощів, коли їх натовпами наймали на Уолл-Стрит, де вони отримували шанс збити капітал на торгівлі цінними паперами й проведенні угод в ролі інвестиційних банкірів. На жаль, 1987 року фондовий ринок обвалився, і МВА змушені були шукати собі менш гламурну роботу — вони приєднувалися до фінансових відділів у банках, корпораціях і взаємних фондах.

Та Уолл-Стрит властива певна сезонність — тож фондова біржа повернула свою славу в 1990-х, а потім після інтернет-кризи 2000-го і ще раз після фінансової кризи в 2008-му. Перед МВА із найкращих шкіл відкриті всі шляхи, й отримують вони значно більше, ніж їхні колеги без освіти МВА. На Уолл-Стрит вони щороку заробляють на тисячі доларів більше, ніж МВА. Мало того, кар’єрного зростання часто удостоюється тілки еліта, тобто МВА.

Не читайте цей розділ окремо від інших. Однобока зосередженість на темі фінансів, якщо вона вас зацікавить, може суттєво зашкодити вашому бізнесу. Ця дисципліна дуже багата на кількісні характеристики. Тут використовуються цифри з розділів про бухгалтерський облік та кількісний аналіз. Фінанси також відіграють важливу роль у маркетингу — як і маркетинг у фінансах. Маркетологи відповідають за власні фінансові результати. Фінансисти важко працюють над маркетингом самих себе для нових клієнтів і продажем нових акцій старим клієнтам.

СУТНІСТЬ КОМПАНІЇ

Навіщо існують підприємства? З точки зору фінансиста, єдине призначення компанії полягає в тому, щоб максимально збагатити своїх власників. У гонитві за багатством люди організовують свою справу кількома шляхами. Компанії в Сполучених Штатах Америки — за однією із трьох основних організаційно-правових форм. Вибір залежить від складності виду бізнесу, бажаної форми відповідальності та податкових аспектів.

Приватний підприємець

Приватне підприємство, яке часто називають одноосібним приватним підприємством — це компанія, власниками якої є одна особа або подружжя. Власник отримує всі прибутки і має необмежену відповідальність за всі втрати. При поганому стані справ особисті активи власника можуть конфіскувати. Це проста організаційно-правова форма. Наприклад, дитячий «кіоск» з лимонадом; для цього бізнесу не потрібна спеціальна реєстрація в державних органах. Заробітки сумуються з іншими доходами фізичної особи, а податки вираховуються із сукупного доходу. Оскільки це не юридична особа, яку можна поділити й продавати частинами, приватному підприємству важче заробити на фінансовому ринку.

Партнерство

Коли компанію створює кілька людей, вони часто вступають у партнерські відносини. Як і в ситуації з приватним підприємством, кожен із власників вносить свою частку прибутку у свої податкові декларації. Залежно від суті бізнесу є два типи партнерств. У генеральному партнерстві активні учасники — генеральні партнери — мають необмежену відповідальність за всі борги партнерства. Коли 1990 року бухгалтерська компанія Laventhol & Horwath збанкрутувала через порушення в аудиторських перевірках, кредитори домагалися від партнерів виплатити борги партнерства з особистих активів.

В організаційно-правовій формі обмеженого партнерства обмежені партнери захищені обсягом своїх інвестицій. Цю форму часто використовують у підприємствах, що мають справу з нерухомістю й нафтовим промислом, щоб захистити партнерів-інвесторів, які не беруть участі в управлінні. При обвалах ринку нерухомості наприкінці 1980-х, на початку 1990-х та в 2008-му обмежені партнери у невдалих будівничих проектах змогли вийти зі своїх інвестиційних проектів без подальшої відповідальності. Генеральні ж партнери в тих самих проектах опинилися на гачку кожен особисто. Як і приватним підприємствам, партнерським структурам складно заробляти гроші на фінансовому ринку чи продавати часткові інтереси.

Корпорації

Корпорації мають державну реєстрацію і є юридичними особами, відокремленими від власників. В очах закону корпорація має такий самий статус, що й приватний підприємець. Активи й зобов’язання юридичної особи належать корпорації, а не її власникам. Як і в ситуації з обмеженим партнерством, власники корпорацій мають обмежену відповідальність за зобов’язання компанії. У разі банкрутства особисті активи власників захищені від кредиторів.

Власність корпорації ділиться на частки, акції, які інвестори можуть купувати й продавати на таких фінансових ринках, як Нью-Йоркська фондова біржа. Інвестори можуть торгувати акціями, не відриваючи компанію від роботи. Коли керівництво і рада директорів, яка представляє власників, вирішують, що компанія потребує більше грошей, вони можуть випускати додаткові акції. Особисте майно інвестора, незалежно від того, бере він активну участь чи вирішує залишатися пасивним, має захищене від зобов’язань компанії.

Основний недолік такої форми володіння, як корпорація, — подвійне оподаткування. Корпорація, як і фізична особа, мусить платити податки. Коли корпорація сплачує своїм власникам дивіденди, ці дивіденди ще раз обкладаються податками, як доходи фізичної особи.

Корпорація як організаційно-правова форма має кілька видів. С-корпорації, як називають їх обліковці та юристи, працюють, як описано вище, але ще є менші підрозділи — S-корпорації (вони підпорядковуються пункту S 1-го розділу Податкового кодексу США). Вони можуть мати до тридцяти п’яти власників, які погоджуються внести доходи від участі в корпорації в особисті податкові декларації, як у партнерстві. Таким чином на власників не лягає ноша подвійного оподаткування і водночас зберігається така перевага корпорації, як обмежена відповідальність.

Якщо вас цікавлять фінанси, ви можете піти двома різними, хоча й взаємопов’язаними шляхами. Є більш гламурна сфера інвестицій, де крутяться великі гроші, сенсаційні новини й біржові котирування; а є сфера фінансового управління, робота «на передовій», завдяки якій компанії можуть фінансувати своє зростання, сплачувати рахунки та здійснювати поглинання. Ці дві сфери взаємопов’язані, адже робота підприємства, за яку найбільше відповідає фінансовий відділ, впливає на частку інвесторів у прибутках компанії. Почнімо з гламуру.

Крива Лаффера

ІНВЕСТИЦІЇ

Ризик і дохідність

Що я виграю, ставши власником великої або малої частки у корпорації чи в іншому підприємстві? Це інвестиційне рішення насправді передбачає подвійне запитання: який дохід можна отримати і наскільки ризиковане це підприємство? Для відповіді на ці оцінні питання можна скористатися базовими поняттями дисконтованих грошових потоків і ймовірності, які були описані вище, в розділі про кількісний аналіз. Звертайтеся до них, як до студентського конспекта.

Базовий принцип фінансів стверджує, що прибуток має відповідати ризику. Якщо ви впевнені, що інвестиції однозначно матимуть успіх, — вам варто очікувати нижчої норми прибутку як компенсацію за нижчий рівень ризику. Відповідно, депозитні сертифікати, застраховані Федеральною корпорацією зі страхування депозитів, мають низькі норми прибутку. Розвідка в пошуках нафти передбачає великий ризик, але й обіцяє велетенський джекпот, якщо зі свердловини проб’ється фонтан.

Типи ризику. Якщо ризик стосується цілого класу активів, як‑то ринки акцій, облігацій і нерухомості, він зветься систематичним ризиком. Наприклад, якщо більшість вірить, що доцільно ставити на цінні папери («ринок биків»), то ринок зростає. Якщо гравці з ринку йдуть, то ринок провалюється, лускає, тріщить, як кричали заголовки у ЗМІ під час криз 1929, 1987, 2000 та 2008 років. Зміни в економіці, відсоткових ставках та інфляції — це систематичні фактори, що впливають на весь ринок. Коли ви інвестуєте, то наражаєтеся на систематичний ризик, властивий цьому ринку.

Якщо ризик стосується конкретного активу чи невеликої групи активів, він зветься унікальним або несистематичним. Окремі інвестиції можуть бути нестійкими через специфічний ризик, притаманний цим інвестиціям. Наприклад, якщо ви володієте акціями компанії Disney, а Міккі-Маус захворіє, курс акцій може впасти. Цей тип ризику можна значною мірою компенсувати, якщо мати й інші інвестиції. Це зветься диверсифікацією. Маючи широкий портфель інвестицій, інвестори можуть компенсувати втрати на одних інвестиціях заробітками на інших. Диверсифікація пом’якшує загальні коливання портфеля.

Бета-коефіцієнт: ризикованість інвестиційного портфеля

Ринкові ціни акцій, наприклад, IBM, на фондових біржах світу щоденно коливаються. Ця мінливість — волатильність — породжує ризик. Розподіл результатів у ретроспективі може показати рівень ризику у вигляді графіка, як було показано в розділі «Кількісний аналіз» на прикладах із дощем в Сієтлі та розмірами взуття. Пригадаймо тему розподілу ймовірностей — середній прибуток від простих акцій у довгостроковій перспективі становив 12,1 % зі стандартним відхиленням у 21,2 %. У межах одного середньоквадратичного відхилення фондовий ринок 68 % часу забезпечить вам прибуток у розмірі від +33,3 % до —,1 % на рік.

Окрім відображення на графіку абсолютної волатильності окремих інвестицій, фінансові аналітики вимірюють ризик володіння окремими акціями чи невеликими пакетами акцій, порівнюючи динаміку в їхніх цінах з динамікою на ринку загалом. Цей параметр, коефіцієнт бета, зіставляє ризик володіння конкретними інвестиціями з ризиком володіння величезним портфелем, який відображає весь ринок цінних паперів. Прикладами таких «загальноринкових» портфелів є кошик із 500 акцій під назвою Standard & Poor’s 500 або ж 5000 акцій з Wilshire 5000. Індекс Nikkei із 225 акцій представляє японський ринок. Індекс DAX представляє німецький ринок, а FTSE — британський.

Відомий промисловий індекс Доу — Джонса — це добірка з тридцяти найстабільніших індустріальних компаній США з різних сфер (зокрема, IBM, 3 M, P&G, Coca-Cola, Boeing, та ExxonMobil). Тридцять «блакитних фішок» — акцій з переліку Доу — Джонса — котируються на Нью-Йоркській фондовій біржі і не відображають широкого ринку, хоча інформація в пресі може створити у вас інше враження.

Якщо акція або портфель змінюються синхронно з ринком, кажуть, що вони мають ідеальну кореляцію і їхній бета-коефіцієнт дорівнює одиниці. Компанія Coca-Cola настільки стабільна, що змінюється синхронно з ринком, коли бета дорівнює 1. Якщо акції змінюються абсолютно протилежно до ринку, кажуть, що вони мають негативну кореляцію, або бета дорівнює —.

Акцій, які мали б таку ідеальну негативну кореляцію, не буває, та є акції з низьким коефіцієнтом бета. Кафетерії мережі Luby’s мають бета-коефіцієнт 0,45. Хоча ринок переживає сильні коливання, люди літнього віку продовжують ходити до кафетерію. Однак при зростанні цін на акції на великому ринку, Luby’s має мало шансів на значне зростання акцій. Електроенергетичні компанії також мають низький бета. Теоретично, нульовий бета-коефіцієнт мав би означати відсутність ризику. В цьому випадку бета-показники різних інвестицій ідеально врівноважували б один одного, тож незалежно від змін на ринку, ризику не було би.

Ризиковані акції, як‑то акції алюмінієвої компанії Alcoa, мають бета-коефіцієнт 1,84. 1 % коливання на ринку мав би помножитись на 1,84 % зміни в ціні акцій Alcoa. Акції з помірним ризиком, як Boeing та Disney, мають бета-коефіцієнт 1,2.

Поведінка ринку має таке велике значення, бо більшість рішень про великі інвестиції приймають у контексті великого портфеля, або збірки інвестицій. Хоча ризики окремих інвестицій можуть бути високими, загальний ризик можна знизити, якщо інвестувати в правильну суміш інвестицій і знизити бета-коефіцієнт портфеля. Великі взаємні фонди зі сотнями інвестицій, наприклад, Fidelity Magellan Fund з портфелем вартістю 19 млрд $, забезпечують таку диверсифікацію. Гедж-фонди, з іншого боку, є фондами прямого інвестування для установ та багатих осіб, що мають змогу іти на вищий ризик і робити великі ставки на цільові внески. Коли багатомільйонна спекуляція з відсотковими ставками не вдалася, гедж-фонд з іронічною назвою «Довгострокове управління капіталом» 1998 року став банкрутом.

Звісно, значення бета не з’являється нізвідки. Бета-коефіцієнт — це статистично розрахований коефіцієнт кореляції, тобто коваріація акції відносно ринку, поділена на варіацію ринку. Коефіцієнти бета можна вирахувати самотужки, але фінансові аналітики знають, що такі дані можна отримати в службах інвестиційної інформації, як‑то Value Line Survey або Reuters. Розрахунок бета-коефіцієнта — справа трудомістка, і як справжні МВА ми в цій книзі його пропустимо.

Межа ефективності

Якщо зважати на всі можливі портфелі активів, то теоретично на кожному рівні ризику є ідеальна суміш інвестицій. На графіку ці теоретичні «найкращі» портфелі відображені на прямій, яка зветься межа ефективності (див. схему праворуч).

Площа під межею ефективності охоплює всі досяжні або ймовірні комбінації портфеля інвестицій. Теоретично, результати над межею є недосяжними.

Модель оцінки капітальних активів для акцій

Модель оцінки капітальних активів встановлює необхідну норму прибутку для інвестицій, додаючи несистематичний ризик та систематичний ризик від володіння цим активом. Проста формула цієї моделі показує, що необхідна норма прибутку — це безризикова ставка плюс надбавка за несистематичний ризик. Цей ризик — це бета-коефіцієнт, про який ви вже знаєте.

Ke = Rf + (Km — Rf) × Бета

Необхідний дохід від інвестицій = = Безризикова ставка + (Середня ставка ринкової дохідності — Безризикова ставка) × Бета

Скажімо, 1992 року ви хотіли знати, який дохід могли б отримати в компанії IBM, тобто чи вкладати в неї свої гроші. Опитування Value Line Survey показало вам, що IBM має консервативний бета-коефіцієнт — 1,2. The Wall Street Journal заявив, що довгострокові безризикові казначейські облігації США дають прибуток у розмірі 8 % (це значно ліпше, ніж 4 % 2011 року, найневдалішому за сорок років). Щоб отримати остаточні ввідні дані для моделі оцінки капітальних активів, роботи знадобляться додаткові джерела інформації. Дослідження, яке проводять із 1926 року, показує, що середній дохід від портфелю Standard & Poor 500 перевищив безризикову ставку інвестування в безризикові казначейські облігації США на 7,4 %. Це називається премією за ризик ринку. Зараз дехто використовує ставку в 5–6 %, оскільки відсоткові ставки й ринкова дохідність є ненормально низькими. Із такими трьома ввідними даними доходимо висновку, що інвестиції в IBM мали би забезпечити приблизний прибуток у 16,8 %.

8 % + (7,4 %) × 1,2 = 16,8 %

Якщо в лінійне рівняння моделі оцінки ввести множину бета-коефіцієнтів, можна побудувати графік. Ця пряма матиме назву лінії ринку цінних паперів. Припустімо, що дохід від ІВМ насправді становить 12 %. Це менше, ніж необхідна норма прибутку, встановлена моделлю оцінки капітальних активів. Теорія каже, що розумний інвестор продав би акції ІВМ. Якщо ж норма прибутку перевищує необхідну норму, встановлену моделлю, тоді ринок пропонує вигідну угоду й інвесторам варто купувати акції. Звучить гарно, однак модель оцінки називає необхідну норму прибутку, а не фактичний прибуток від інвестицій. А тут вже доведеться гадати на кавовій гущі або застосовувати магічний кристал.

Світова економіка та трипанельна діаграма (із вільної енциклопедії Вікіпедії)

Мало того, уся теоретична база цієї моделі дуже розкритикована. У статті «Прощавай, Бета» (Bye-Bye Beta) у журналі Forbes в березні 1992 Девід Дреман, знаний інвестиційний консультант, повідомив про нове шокуюче дослідження і констатував смерть бета-коефіцієнта і моделі оцінки капітальних активів. Дослідження, яке провели професори Фама і Френч із Чиказького університету, не показало зв’язку між рівнем ризику, як його визначає модель оцінки, та довгостроковими результатами діяльності. Оскільки бета-коефіцієнти базуються на волатильності в минулому, вони можуть жодним чином не стосуватися прогнозів на майбутнє. Може коефіцієнти бета й отримали погану славу, та нічого кращого за них немає, тож у бізнес-школах цю теорія викладають і досі.

Гіпотеза ефективного ринку

Лінія ринку цінних паперів що показує наявність вигідних угод на біржовому ринку. Але тоді виникає запитання: «Якщо ринок ефективний, звідки ж беруться ці вигідні пропозиції?» Гіпотеза ефективного ринку стверджує, що ринок різною мірою відображає поточну інформацію. Тож ніхто не може успішно здійснити спробу «обігнати ринок». Інвесторів, які змагаються за прибутки, є стільки, що котирування акцій стають точними показниками їхньої вартості.

З точки зору інвестора є три ступені довіри до ефективності ринку: низький, середній і високий.

Низький ступінь ефективності. Вся інформація, що в минулому впливала на зміну ціни, відображена в поточній ринковій ціні. Низька форма довіри — означає відсутність доходів, марні побудови діаграм із ціновими коливаннями акцій та використовування технічного аналізу для прогнозів. Однак проводячи глибинний фундаментальний аналіз діяльності й дохідності компаній, аналітикам іноді вдається вгадати, де водяться великі прибутки.

Середній ступінь довіри до ефективності ринку. Прибічники цієї форми вважають, що ринкові ціни відображають усю інформацію, відому громадськості. Тому, ретельно досліджуючи фінансові звіти й не маючи інсайдерської інформації, «надзвичайних» прибутків отримати неможливо. Комісія з цінних паперів та бірж США виконує поліцейські функції, намагаючись подбати про те, щоб інвестори не торгували на підставі інсайдерської інформації.

Середній ступінь довіри до ефективності ринку — означає, що фундаментальний аналіз шляхом дослідження фінансових звітів й усієї публічної інформації не приведе до великих прибутків.

Високий ступінь довіри до ефективності ринку. Ті, хто справді вірять в ефективність ринку, переконані, що ціни на акції відображають усю публічну та приватну інформацію. Ця сильна віра у багатьох ситуаціях була необґрунтованою. Кримінальні справи проти Айвена Боськи, Майкла Мілкена та Марти Стюарт отримали широкий розголос через використання для отримання прибутків інсайдерської інформації, якої громадськість жодним чином отримати не могла.

Дослідження показують, що низька довіра до ефективності ринку виправдана часом. Наївні переконання у повній ефективності не виправдані. Акції зазвичай оцінюють за справедливою вартістю, але деякі люди заперечують навіть низький ступінь довіри. Я вже згадував, що «чартисти», тобто технічні аналітики складають графіки коливань курсу, намагаючись простежити закономірності, що прогнозували би зміни цін у майбутньому.

Інвесторів, що спекулюють на можливості виникнення непередбачуваних, значною мірою негативних подій на ринку, називають «інвесторами Чорного лебедя». Коли ринок у паніці — вони «в шоколаді».

Типи інвестицій і методи оцінювання

У розділі «Кількісний аналіз» ми детально розглядали поняття дисконтованих грошових потоків і чистої поточної вартості. Один долар сьогодні більше дорожчий від одного долара у майбутньому. Найчастіше для оцінки інвестицій використовують саме цей простий підхід до грошових коштів, які виймають з обороту заради інвестування.

Ринок облігацій

Вартість облігації визначається нинішньою вартістю її майбутніх грошових потоків. Облігації випускають компанії або урядові організації, щоби заробити гроші за фіксованою відсотковою ставкою. Більшість сплачують відсоток, купон, раз на півроку, на основну суму внеску, що зветься номінальною вартістю. У визначений термін погашення повертається і основна сума.

Переважно, що довший термін погашення, то вища відсоткова ставка, яку компанія має виплатити інвесторам. Вищі ставки компенсують інвесторам замороження їхніх грошей на тривалий час. Інвестори можуть відмовлятись від вищих прибутків, якщо ціни на ринку виростуть, — тому вони мусять отримати компенсацію за цей ризик. Базовий принцип, що вищі ставки йдуть спільно з тривалішими термінами погашення, зображають на графіку у вигляді кривої дохідності. 1992 року вона мала нахил доверху із 5-відсотковою різницею між короткостроковою та довгостроковою відсотковими ставками. В січні 1999 року крива була пласкою, бо різниця у ставках становила всього 0,75 %. 2005 року крива дохідності була знову спрямована вверх із різницею в 2,5 %, та на значно нижчому рівні відсоткових ставок. А 2011 року різниця склала 4 %, бо Федеральна резервна система США штучно підтримувала короткострокові ставки майже на нульовому рівні.

Приклад оцінки облігацій. 1976 року компанія Caterpillar Inc., виробник важкого будівельного обладнання, випустила 8-відсоткові купонні облігації із терміном погашення 2001 року на суму 200 млн $. У червні 1992 року вартість облігації, вказана у Wall Street Journal, була 100 $ на кожні 100 $ номінальної вартості. Вартість встановлювали не тільки за сплаченою відсотковою ставкою, а ще за трьома іншими факторами:

Вказана відсоткова ставка (купонна ставка)

Тривалість терміну погашення

Ризик дефолту емітента (інвестиційні аналітики оприлюднюють рейтинги)

Отож, ринкова ціна становила 100 $. Це свідчило, що ринок оцінив 100 $ стабільної компанії, що підлягали сплаті в 2001 при піврічній ставці купона у 8 %, у 100 $. Рейтингове агентство Moody’s підтвердило низький ризик дефолту компанії, присвоївши їй рейтинг А. Використовуючи поняття чистої поточної вартості, кошти, на які було куплено облігації, дисконтовані 1992 року відповідно до дисконтної ставки 8 %, дорівнювали ринковій вартості облігацій. Через те, що ринкова ставка дорівнювала купонній ставці, інвестори не виплачували ні премії, ні дисконту на номінальну вартість облігацій Caterpillar. При ринковій ціні 100 $ облігації мали 8-відсоткову дохідність до погашення.

В таблиці на наступній сторінці показано детальні розрахунки, хоча, звісно, у житті для проведення таких обчислень варто використовувати калькулятор. Таке візуальне відображення допомагає уявити вартість грошей у часі. Якщо б ринок вирішив, що Caterpillar стоїть на межі банкрутства, або якби ринкові відсоткові ставки усіх інвестицій у період високої інфляції стрімко зросли, то інвестори вимагали би норми прибутку від своїх коштів у сумі 20 %. В такому разі 100-доларова облігація коштувала би лише 49,69 $. Підвищений рівень ризику грошових потоків знизив би вартість облігації. І навпаки, 5-відсоткова дисконтна ставка привела би до ринкової вартості у 123,16 $. У цій ситуації 8-відсоткові купони були би вищими за ринкову ставку й інвестори платили би премію за вищі грошові потоки.

На графіку праворуч видно, що гроші, дисконтовані за вищою ставкою, коштують менше. Що пізніше буде отримано гроші, то нижчу вартість вони матимуть для інвестора станом на сьогодні.

Дюрація. Ще один спосіб оцінити облігацію — вирахувати «середньозважений строк погашення» облігації, що зветься її дюрацією. Дюрація — це час, упродовж якого облігація повертає інвесторові половину своєї ринкової ціни. Вона також є мірилом чутливості облігації до змін у відсоткових ставках ринку. Що пізніше буде виплачено облігацію, то більш волатильною є її вартість. Якщо строк погашення облігації — один рік, значить це короткострокова облігація; усі доходи буде виплачено швидко, а волатильність облігації буде низькою. Довгострокові облігації передбачають багаторічні виплати фіксованого відсотка. Якщо ринкова ставка збільшується, інвестор змушений отримувати виплати за нижчою ставкою протягом тривалого часу. В результаті, облігація суттєво втрачає в ціні.

У випадку з облігацією Caterpillar з інвестиції в 100 $ половина, тобто 50 $ повертається інвестору за дев’ять років. Це і є дюрація облігації. Це термін занадто довгий для облігації; тому її вартість суттєво змінюється відповідно до коливань відсоткових ставок — від 49,65 $ при ставці в 20 % до 123,16 $ при ставці в 5 %.

Не хвилюйтеся за розрахунки — комп’ютери зроблять все за вас. Тепер, коли ви станете МВА за 10 днів, ви можете поцікавитись у брокера не лише дохідністю облігації, а й її дюрацією — і він зрозуміє, що ви не якийсь там пенсіонер, який шукає можливостей для безпечних інвестицій.

Інші типи облігацій. Існує ще п’ять вартих уваги типів облігацій: облігації з нульовим купоном, консолі, конвертовані облігації, відкличні облігації та сміттєві облігації.

Облігація з нульовим купоном не передбачає відсотків, натомість її погашення супроводжується одноразовою виплатою. Інвестори оцінюють цю облігацію аналогічно до тієї, що приносить відсотки, але відсоткових платежів до дисконтування вона не має.

Консоль, або безстрокова облігація, не передбачає виплати основної суми, але має довічну виплату відсотків. Ці облігації незвичайні, але їх досі випускають у Великій Британії. Оцінюють їх просто. Суму грошового потоку або відсоткового платежу ділять на дисконтну ставку. Ось вам гіпотетичний приклад: Компанія London Telephone вирішила випустити консолі вартістю в 100 $ із довічною виплатою 8 $ щорічно. Якби інвестори вимагали 10-відсоткової норми прибутку, вартість становила би 80 $ (8 $/0,10).

Іноді компанія робить облігації ще цікавішими — із можливістю конвертації. Конвертовані облігації можна обміняти на прості акції з попередньо визначеним коефіцієнтом конверсії. Наприклад, припустімо, що облігації Caterpillar номінальною вартістю в 1000 $ можна конвертувати в десять акцій по 100 $. Якщо вартість акцій Caterpillar перевищує 100 $, держателі облігацій можуть обдумати варіант конвертування своїх облігацій в акції. Конвертовані облігації зазвичай мають нижчу відсоткову ставку, ніж неконвертовані, адже вони дають акціонерам додаткову перевагу.

Четвертий тип облігацій — це відкличні облігації. Інколи емітенти хочуть мати можливість зворотного викупу своїх облігацій, якщо відсоткові ставки після дати їхнього випуску стають значно меншими. 1981 року великі корпорації продавали облігації з річною ставкою 15–20 %, що в той час переважала на ринку. Пізніше відсоткові ставки знизилися, тож у 80—90-х роках корпорації, що обумовили можливість викупу, викупили свої облігації за попередньо визначеними цінами, а в 1990-х випустили нові зі ставкою 7–8 %, і ще більше викупили в кінці 1990-х та в 2000-х, щоб випустити нові зі ставкою 5–6 %. Оскільки обумовлена можливість викупу не допускає надто високої норми прибутку, корпораціям доводиться платити вищу відсоткову ставку за привілей відкликати облігації.

Останній тип, сміттєві облігації — це облігації з високим ризиком банкрутства. Їхній ризик часто полягає в їхньому підпорядкуванні вимогам інших облігацій, випущених компанією. Сміттєві облігації виплачують інвесторам вищі відсотки й більшість здійснює оплату відсотків та основної суми вчасно. Та якщо компанія не має достатньо грошей, щоби виплатити свої борги, власники підпорядкованих боргових зобов’язань отримують оплату останніми.

Сміттєві облігації існують від самого початку обігу облігацій. У часи Громадянської війни Конфедерація випускала ризиковані облігації, які можна назвати сміттєвими. В кінці 1980-х відомі фірми RJR Nabisco, MCI, Macy’s та Metromedia випустили мільярди сміттєвих облігацій в процесі злиття компаній. Сміттєві облігації — це не «сміття»; вони просто мають вищий ризик дефолту, бо їхніми емітентами є компанії з небездоганним кредитним рейтингом.

Підсумок оцінювання облігацій вищий ризик банкрутства або вищі ринкові ставки → → вища ставка дисконтування →  → нижча вартість облігації нижчий ризик банкрутства або нижчі ринкові ставки → → нижча ставка дисконтування → → вища вартість облігації вища купонна ставка або коротший період погашення → → коротша дюрація → вартість менш волатильна через зміни ринкових ставок нижча купонна ставка або довший період погашення → → довша дюрація → вартість більш волатильна через зміни ринкових ставок

Модель семи «S»

Передруковано з журналу Business Horizons, за червень 1980 року. © Foundation for the School of Business at Indiana University, 1980. Використано з дозволу правовласника.

Ринок акцій

Акції не містять договірних зобов’язань щодо виплати відсотка та періоду погашення. При адекватних доходах більшість компаній регулярно сплачують акціонерам дивіденди. Та гарантій усе ж немає. Відповідно до принципів бухгалтерської справи, пайове володіння компанією дає власникові паю право лише на залишкову вимогу щодо прибутків та активів, що залишаються після сплати всіх зобов’язань, зокрема облігацій. Якщо прибутків нема, вартість акції невелика. Якщо компанія має нормальні доходи, облігації сплачуються вчасно, то й, сподіваємось, акціонерам щось перепадає.

Акції мають багато назв, залежно від характеристик компанії.

Класи акцій

Модель зростання дивідендів. Один зі способів, яким інвестиційні аналітики намагаються оцінювати акції, — це оцінка грошових потоків у формі дивідендів. У формулі цієї моделі велику роль відводять зростанню дивідендів. Однак вона не завжди дає раціональну відповідь.

D — річна сума дивідендів на акцію

K — дисконтна ставка або необхідна норма прибутку g — річна ставка зростання дивідендів

Вдалим прикладом є акції компанії Caterpillar Inc. 1992 року компанія щорічно сплачувала 1,20 $ дивіденда на акцію. Відповідно до рівняння моделі оцінки капітальних активів, необхідна ставка для бета-коефіцієнта компанії Caterpillar в 1,2 становила 16,8 %, як і в IBM на той час. Рада директорів Caterpillar за останніх кілька років підняла свою середню ставку дивідендів до 12 %. З такими ввідними даними до моделі росту дивідендів, акції мали б коштувати 25 $.

Та Caterpillar у травні 1992 року продавала акції по 56 $. Або компанія приваблювала інвесторів чимось більшим, ніж дивіденди, або ж ринок з’їхав із глузду. А може й не так. Інвестори ж, мабуть, оцінювали також активи компанії і її майбутні доходи.

А що робити аналітику з магазинами Wal-Mart — дисконтером, що платить низькі дивіденди? І як аналітику оцінити інтернет-компанії, які не мають доходів і дивідендів? Легких формул немає, та ось вам кілька додаткових методів для розрахунку вартості, якими користуються аналітики з цінних паперів.

Коефіцієнт ціна/прибуток. Аналітики порівнюють відношення поточної ціни акції до поточних або очікуваних прибутків на акцію. Коефіцієнт ціна/прибуток — чи не найпопулярніший метод оцінювання. Він простий. Поділити ціну на прибуток за акцію може кожен. Добре те, що більшість компаній публікують ці дані. Якщо цей коефіцієнт відповідає типовим коефіцієнтам у цій сфері і на цьому ринку, це може свідчити про виправданість поточної ціни акції. Щоби проілюструвати широке використання коефіцієнта ціна/прибуток, один фінансовий аналітик дав таку рекомендацію:

Банк Corestates Financial, раніше Національний банк Філадельфії, при вартості акції 44 $ має низький коефіцієнт ціна/прибуток відносно інших банків, та його дивідендний дохід вищий за доходи згаданих банків. Його акції мають великий попит серед покупців.

PEG-коефіцієнт — це різновид коефіцієнта ціна/прибуток з урахуванням зростання прибутків. PEG-коефіцієнт розраховують шляхом ділення коефіцієнта ціна/прибуток на очікуване довгострокове зростання прибутків. Це очікуване зростання передбачає суттєву невизначеність. PEG близько 1,0 чи нижче є досить хорошим показником. У січні 2005 року компанія Sina, провайдер інтернету та розробник програмного забезпечення, продавала акції по 30 $ і мала привабливий коефіцієнт PEG—0,6. У липні 2011 року ринок вже розумів її цінність: акції Sina продавали по 110 $, а PEG-кефіцієнт становив 5.

Балансова вартість акції. Цей розрахунок із використанням інформації з балансової відомості розділяє ціну акції на балансову вартість активів у розрахунку на акцію. 1992 року ImClone Systems, біофармацевтична компанія, продавала акції за ціною, що в 331 раз їх перевищувала їхню балансову вартість. Журнал Forbes підкреслював, що вони, ймовірно, переоцінені, та коефіцієнти невеликих нових компаній часто нетипові. Інвестори нерідко оцінюють потенційний успіх компаній-стартапів, а не їхню величину на поточний момент. У цьому випадку вартість акцій ImClone різко обвалилася із 26 $ 1992 року до 0,31 $ в 1995-му, коли біотехнології потрапили в немилість серед інвесторів. 1998 року акції продавали по 10 $ за штуку, що вп’ятеро перевищувало їхню балансову вартість. А в грудні 2000 року, за непідтвердженою інформацією, Марта Стюарт почула про відмову санітарного управління FDA в реєстрації нового препарату ImClone і продала свої акції по 60 $ за штуку, що в 36 разів перевищувало їхню балансову вартість.

Коефіцієнт ціна/обсяг продажу. Формула така: ціну акції поділити на обсяг продажу. В 1999 році, інтернет-магазин аукціонного типу eBay Inc. мав коефіцієнт ціна/обсяг продажу рівний 1681. Продажів було мало, а коефіцієнт був гігантський. Інвестори купували майбутнє інтернету. Під час продажів у 2004-му, коефіцієнт ціна/обсяг продажу компанії eBay був вже більш реалістичний — 23.

Вартість активів у розрахунку на акцію. Коли вартість активів компанії, поділена на акції в обігу, вища, ніж котування акцій, аналітики можуть і не перейматися іншими коефіцієнтами. Бум на викуп акцій нафтових компаній трапився через те, що ціни їхніх акцій були нижчими за вартість їхніх нафтогазових запасів. У результаті, компанії Getty, Gulf, Mesa та Phillips взялися конкурувати методом торгів, тож у 1980-х ціна їхніх акцій добряче злетіла вверх.

Притік грошових потоків на акцію. Деякі аналітики оцінюють компанії відповідно до їхньої здатності генерувати грошові потоки, що зазначається у звіті компанії про рух грошових коштів. У випадку з Caterpillar, станом на 1992 рік вона генерувала 5,90 $ на кожну акцію в обігу. При ціні в 56 $ за акцію її акції були в 9,5 раза дорожчими за грошові потоки. Прогнозуючи, аналітики очікували 11,10 $ 1993 року та 17,80 $ в подальші роки, або втричі більше від запланованих грошових потоків. Саме в цьому бачили цінність Caterpillar окремі самовпевнені інвестори. Якби аналітики оцінили річні грошові потоки у 17,80 $ за безстрокові облігації з дисконтною ставкою 16,8 %, акції мали б чисту поточну вартість у 100 $ (17,80/0,168). На їхню думку, при ціні в 56 $ за штуку акції Caterpillar коштували задешево — дуже вигідна ціна. Але 1999 року акції зросли до 60 $ і до 83 $ в 2004 та 2011 роках. Аналітики помилилися.

На фондовому ринку завжди є покупці й продавці. Дисбаланс призводить до зміни ціни. Вартість можна вимірювати за багатьма критеріями, та правдивий лише поточний курс, хай яким безглуздим він здається. Якщо ринок хоче купувати акції Caterpillar за 200 $, тоді така їхня ціна. Звісно, якщо пропозицій більше, ніж попиту, — ціна знижується. Та це вже тема з розділу «Економіка».

Привілейовані акції. Це родичі простих акцій, але з привілеями. Привілейовані акції — гібрид облігації та простої акції — випускають багато енергетичних компаній, банків і сталеливарних заводів. Привілейовані акції мають такі самі характеристики, як і облігації, стосовно того, що по них сплачують фіксовану ставку дивідендів і вони не дають права голосу.

Як і в випадку з простими акціями, дивіденди по них виплачують лише після виплати боргових платежів, і вони не мають строку погашення. Однак більшість емітентів обговорюють умову викупу привілейованих акцій через деякий час. Претензії власників привілейованих акцій на активи компанії пріоритетніші за претензії власників простих акцій, та спершу виплачуються борги.

Компанії випускають привілейовані акції, коли хочуть позичити гроші, але не хочуть мати договірних зобов’язань щодо вчасної сплати відсотків. Більшість привілейованих акцій випускають як кумулятивні, тобто спершу сплаті підлягають усі невиплачені дивіденди за цими акціями, а тоді — дивіденди за простими акціями. Інвестори, що віддають перевагу надійнішим дивідендам і хочуть отримувати вигоди від часткового володіння акціями, обирають привілейовані акції.

Ринок опціонів

Опціони — це договірні права на покупку або продаж будь-якого активу за фіксованою ціною у вказану дату або до її настання. Опціони використовують у сфері нерухомості, торгівлі облігаціями, нафтопромисловості, на валютному ринку чи навіть в іпотечних кредитах. Опціон — це спосіб отримати контроль над великою кількістю активів за невеликі гроші. Шанси на отримання прибутку високі — і ризики відповідні.

Оскільки ці опціонні права самі по собі активами не є, їх звуть похідними фінансовими інструментами, або деривативами. Усі цінні папери, що оцінюються відповідно до вартості інших, є деривативами. Приклади — біржові опціони, сертифікати на покупку акцій, індексні опціони, товарні опціони та товарні ф’ючерси.

Уявімо, що пан Дж. Р. Квік — покупець будинку, переконаний, що ціни в Беверлі-Гіллз стрімко зростуть. Однак щоб знайти гроші на перший внесок і подальші платежі йому треба пів року. Власник охоче погоджується продати йому бунгало за 1 000 000 $, та хоче 5000 $ за опціон, за умовами якого він не продаватиме будинок упродовж шести місяців. Протягом шести місяців пан Квік, власник опціону, має право, та не зобов’язання, купити будинок за 1 000 000 $. Якщо ціни на нерухомість знизяться, пан Квік не реалізує свій опціон в 5000 $ і втратить цю суму.

Та опціони також бувають дуже прибутковими. Якщо бунгало виросте в ціні до, скажімо, 1 050 000 $, від опціону в 5000 $ можна отримати прибуток у 1000 %. Якщо ж він одразу купить будинок за 1 000 000 $, його прибуток становитиме лише 5 %. Суть опціонів у тому, щоб контролювати частку активу ціною інвестиції, що становитиме лише частку від ціни цього активу. Віддача — виплата з часткою позикових коштів або ймовірна повна втрата інвестованих коштів, якщо вартість базового активу зміниться.

Біржові опціони працюють так само, як і у випадку з нерухомістю вище. Опціон — це «право» на купівлю або продаж акцій: за вказаною ціною — ціною виконання; до певної дати — дати закінчення терміну дії опціону; з оплатою за привілей — премією опціону.

Опціони на купівлю акцій називаються купівельними опціонами (у буквальному перекладі, «дзвінками» про купівлю акцій). Права на продаж акцій ще називають опціонами продажу (буквально — «покласти» акції перед кимось з метою продажу). Величини купівельних опціонів та опціонів продажу рухаються у протилежних напрямках. Якщо акції дорожчають, то дорожчає і купівельний опціон на придбання цих акцій за фіксованою ціною. Якщо ціна на акції падає, вартість купівельного опціону знижується. І навпаки, вартість опціону продажу збільшується, коли ціна на базові акції падає, й зменшується, коли акції дорожчають.

На Чиказькій біржі опціонів, найстарішій і найбільшій біржі, брокери купують і продають опціони на блоки зі ста акцій так само, як пан Квік придбав опціон на нерухомість. Покупці біржових опціонів купують право на здорожчання (купівельні опціони) та здешевлення (опціони продажу) акцій протягом певного часу. Продавці, що звуться райтерами покритих опціонів продають покупцям права на акції свого володіння. Якщо райтер продає опціон на акції, якими не володіє, такі опціони звуться «голими». Це непокриті опціони.

Є два типи оцінювання опціонів — за теоретичною та за ринковою вартістю. Теоретична вартість — це різниця між ринковою ціною базових акцій та ціною виконання опціону. Наприклад, купівельний опціон на придбання акцій Coca-Cola по 40 $ при ринковій ціні акції 45 $ мав би мати теоретичну вартість 5 $. Щоправда, опціони виписують на тривалі часові проміжки. Тому ринкова вартість — це сума теоретичної вартості плюс премія за ймовірність зміни ціни у напрямі рентабельності до настання закінчення терміну дії опціону. В міру наближення закінчення терміну дії опціону, часу на отримання прибутків стає менше, тож премія знижується. В день закінчення терміну дії опціону, проводять розрахунок за опціон на підставі ринкової вартості цінного паперу, на який було виписано опціон. Ринкова вартість дорівнює теоретичній вартості, адже премії за майбутні прибутки більше немає.

Матриця Ансоффа

Оцінка опціонів. У 1973 році Фішер Блек та Майрон Шоулз оприлюднили модель, що стала галузевим стандартом для оцінки опціонів по всьому світу. В моделі ціноутворення опціонів Блека — Шоулза на розраховану вартість опціону впливає п’ять чинників:

Час до закінчення терміну дії опціону — що триваліший термін опціону, то більше шансів, що ціна зміниться в бажаний бік. Це премія за час.

Різниця між поточною ціною акцій та ціною виконання опціону — що менша різниця між ціною виконання опціону й поточною ціною, то імовірніше, що до закінчення терміну дії опціону поточна ціна зміниться й стане рівною чи вищою за ціну виконання.

Цінова волатильність акцій — що більшими є цінові коливання акцій, то ймовірніше, що ціни на акції дострибнуть до ціни виконання.

Ринкова відсоткова ставка для короткострокових державних цінних паперів — якщо вартість фінансування операції висока, то ціна опціону має бути вищою, аби покрити витрати на проведення операції.

Дивіденди на акцію — власники опціонів не отримують дивідендів із базових акцій, але дивіденди впливають на ціну акцій, яка впливає на ціну опціону.

Теорія Портера про п’ять сил, що впливають на структуру галузі

Передруковано з дозволу The Free Press, підрозділу Macmillan, Inc., з книги «Конкурентна перевага. Як досягти високого результату і забезпечити його стійкість» Майкла Е. Портера. © Michael E. Porter, 1985.

Ви можете вирахувати приблизні ціни купівельних опціонів та опціонів продажу, ввівши цих п’ять даних у просту електронну таблицю на комп’ютері. Оскільки всі користуються якоюсь із форм моделі Блека — Шоулза, то результати розрахунків будуть близькими до ринкових цін. Це дуже відрізняється від оцінки простих акцій, коли інвестиційні аналітики використовують тисячі методів для визначення власної «правильної» вартості.

Приклад купівельного опціону. Брокери-оптимісти біржових опціонів вирішують придбати купівельні опціони, якщо переконані у швидкому здорожчанні цих акцій. Для прикладу розглянемо дії брокера опціонів Біллі Пелігро. 15 червня 2011 року Біллі прочитав у Wall Street Journal, що прості акції магазинів Wal-Mart продаються по 54 $ за штуку. Купівельний опціон з правом купівлі однієї акції Wal-Mart у вересні за 55 $ коштував 2,69 $. Біллі був упевнений, що у вересні Wal-Mart продаватиме свої акції значно дорожче, і сплатив 2,69 $ за свій шанс. Якби термін дії опціону завершувався у день його купівлі в червні, купівельна ціна опціону в 55 $ мала би «від’ємну внутрішню вартість» в один долар, і опціон був би недоцільний. Вартість купівельного опціону Wal-Mart у 55 $ на графіку (див. с. 304) виглядає як хокейна ключка. Вона змінюється разом із ціною акцій.

Та чи є 2,69 $ правильною ціною? Коли автор цієї книги ввів п’ять чинників простих акцій Wal-Mart та конкретні дані щодо опціону в електронну таблицю Блека — Шоулза, то в результаті отримав ціну в 2,66 $. Доволі близько!

Приклад опціону продажу. Розгляньмо протилежну ситуацію: песимістичного Біллі Пелігро. Він придбав опціон продажу на акції Wal-Mart у червні, при ринковій ціні в 54 $, щоб у вересні продати їх за 55 $. Той один долар створював «додатну внутрішню вартість», адже він мав право продавати за ціною в 55 $, коли ринок продавав по 54 $. Ринкова ціна (або «справедлива вартість») опціону станом на 15 червня 2011 року становила 2,75 $. Один долар із цієї ціни створював «додатну вартість» (або «внутрішню вартість»), а решта — 1,75 $ — було премією за три місяці, коли він міг заробити більше. Якщо б ціни на акції впали, пан Пелігро мав право продавати акції Wal-Mart по 55 $, як би низько вони не впали. Звертаючись до моделі Блека — Шоулза в пошуку обґрунтувань, ринкова вартість в 2,75 $ була майже такою самою, як вартість опціону продажу відповідно до моделі. Графік можливих значень опціону продажу (див. с. 305) має вигляд такої самої хокейної ключки, як графік купівельного опціону, але перевернутої.

Теорія Портера про п’ять сил, що впливають на структуру галузі

Передруковано з дозволу The Free Press, підрозділу Macmillan, Inc., з книги «Конкурентна перевага. Як досягти високого результату і забезпечити його стійкість» Майкла Е. Портера. © Michael E. Porter, 1985

ТРИ ЗАГАЛЬНІ СТРАТЕГІЇ

Передруковано з дозволу The Free Press, підрозділу Macmillan, Inc., з книги «Стратегія конкуренції: Методика аналізу галузей і діяльності конкурентів» Майкла Е. Портера. © The Free Press, 1980

Стратегії торгівлі опціонами та хеджування з їх допомогою. Опціони — це ризиковані інвестиції, але їхній ризик можливо зменшити за допомогою хеджування. Хеджування — це покупка опціону з метою компенсувати зменшення вартості інвестиції. Як і інші опціони, їх можна купувати для багатьох типів активів. Припустімо, що не схильний до ризику інвестор пан Лякливий володіє тими самими акціями Wal-Mart, що продаються по 54 $, але у зв’язку з ризиком падіння курсу хоче захиститися від цього. Інвестор міг у червні 2011 року за 1 $ купити тримісячний опціон продажу на ціну виконання у 50 $. Опціон продажу забезпечив би йому можливість продажу його акцій Wal-Mart три місяці потому хоч за ціною у 50 $. Людина, яка виписала йому опціон, вважала, що ризик у цьому невисокий і з радістю взяла 1 $ премії з надією, що пана Лякливого ця сума не врятує.

Якщо б акції Wal-Mart упали до 40 $, опціон продажу вартістю всього в один долар після закінчення свого терміну дії коштував би 10 $. Райтер опціону продажу був би зобов’язаний розщедритись. А пану Лякливому прибуток у 10 $ від продажу опціону частково компенсував би 14 $ втрати у ціні акцій, коли їхня вартість знизилась від 54 $ до 40 $. Ось чому багато людей розглядають ринок опціонів як спосіб перекинути ризик із одного інвестора на іншого.

Трейдери опціонів та управляючі портфелями інвестицій, окрім простого хеджування, використовують чимало стратегій опціонів. Обізнані інвестори поєднують опціони й акції багатьма різними способами — через спреди, «метелики», «кондори», стредли та бокси.

Якщо інвестор хоче зробити ставку на те, що вартість акцій впаде, він може, окрім опціону продажу, використати короткі продажі. Ця операція має вигляд позичення акцій для перепродажу з наміром їх пізнішого викупу за нижчою ціною. Як і опціони, короткі продажі можуть бути частиною стратегії хеджування.

Детальніше про деривативи

Деривативи — це фінансові інструменти, вартість яких залежить від вартості інших активів або змінних. Окрім опціонів, найчастіше використовують такі деривативи, як ф’ючерси та свопи. Деривативи можуть бути прив’язані до базових активів, як‑от акції, товари, валюта та відсоткові ставки. Вони можуть також включати неторгові об’єкти — платоспроможність і навіть погоду.

Коли змінюється вартість базового активу — з нею одночасно змінюється й вартість деривативу. Як і з розглянутими опціонами на акції Wal-Mart, інвестори можуть або хеджувати ризик, або спекулювати на змінах у вартості активів.

Деривативи, що звуться ф’ючерсами — це контракти на купівлю товару (наприклад, золота, нафти або зерна) чи фінансових активів (як-то індекс акцій S&P 500) у розрахункову дату в майбутньому. У призначений термін контракт виплачують або готівкою, або доставкою товару, залежно від умов контракту. Зі зміною у вартості базового активу змінюється вартість ф’ючерсу. Ф’ючерси можуть бути дуже ризикованими через використання в них великої частки позикових коштів. Іноді за ф’ючерсним контрактом інвестори можуть контролювати суму, що вдвадцятеро перевищує сплачену ними вартість активу, за допомогою маржинального рахунку, який щоденно коригується з урахуванням змін на ринку. Якщо вартість активу знижується, інвестор повинен того дня внести більше маржинальних коштів.

За допомогою деривативів, що звуться свопами, фінансові установи страхують ризик зміни вартості активу або перекладають його за обумовлену плату на інвесторів чи інші установи. Зростання відсоткової ставки та невиконання зобов’язань по виплаті облігацій — це найчастіші ризики, страхування яких забезпечують свопи. Покупцям свопів необов’язково володіти базовими активами, про які йдеться, — їм достатньо робити припущення про можливість негативних подій.

Фінансова криза 2008 року виникла через колапс цін на нерухомість, але деривативи зробили цю кризу катастрофою. Великі компанії, у т. ч. страховий гігант AIG, продавали свопи на кредитні дефолти інвесторам, що страхували пакети житлових іпотечних кредитів у вигляді забезпечених іпотечних зобов’язань від ризику дефолту. Коли виросла ймовірність того, що дефолти будуть вищими, ніж очікувалося, вартість свопів зросла для покриття збитків, і борг AIG перед покупцями свопів зріс до сотень мільярдів доларів. AIG продавала свопи на кредитні дефолти, бо була переконана у низькій ймовірності високого іпотечного дефолту, тож її контракти страхування свопів коштували дуже дешево. Інвестори, які вважали інакше, радо скуповували недорогі свопи на кредитні дефолти. Врешті 2008 року уряд взяв AIG під свій контроль. А в епітета «токсична іпотека» з’явилося ще одне значення — іпотечний дефолт.

ФІНАНСОВЕ УПРАВЛІННЯ

Те, як компанія фінансує свою діяльність і максимізує прибутки від коштів, отриманих від акціонерів і кредиторів, становить суть фінансового управління. МВА, які вирішують займатися фінансовим управлінням, виконують дві основні функції:

Інвестиційні рішення компанії — які активи мають бути в володінні компанії? У які проекти краще інвестувати підприємству?

Фінансові рішення — яким чином мають окупитися ці інвестиції?

Інвестиційні рішення компанії

Компанія може інвестувати гроші у велику кількість проектів. Робота фінансового управлінця полягає в тому, щоб допомогти управлінській групі оцінювати інвестиції, визначати їхній рейтинг і пропонувати варіанти вибору. МВА для такої діяльності використовують термін бюджетування капіталовкладень.

У розділі «Кількісний аналіз» на прикладі компанії Quaker Oats ми описували техніки прийняття рішення про те, чи варто інвестувати у нове обладнання для фасування круп. Керівництво Quaker використовувало дисконтовані грошові потоки, щоби вирахувати чисту поточну вартість (NPV) проекту. У розділі «Маркетинг» рішення про запуск у виробництво нового бренду кави оцінювали через простіший критерій — період окупності. Однак деякі інвестиційні рішення приймають усупереч фінансовому аналізу. Наприклад, благодійні пожертви дають нематеріальні блага, які фінансовим менеджерам оцінити не під силу.

Будь-яке інвестиційне рішення підпадає під одну із трьох основних категорій рішень:

Прийняти або відхилити окрему інвестиційну пропозицію.

Обрати одну з-поміж конкурентних інвестицій.

Раціонування капіталу — коли фонд інвестування обмежений, раціонування капіталу визначає, які проекти з багатьох варто вибрати.

Кожна компанія має власні критерії раціонування своїх обмежених ресурсів. МВА використовують такі основні інструменти:

Період окупності.

Чиста поточна вартість.

Метод періоду окупності. Багато компаній вважає, що найкращий спосіб оцінити інвестиції — це вирахувати скільки часу потрібно, щоби повернути інвестиції:

Окупність = кількість років для повернення початкових інвестицій

Аналітики легко вираховують окупність і приймають прості рішення — так або ні — залежно від періоду, який піде на окупність інвестицій. Проекти, які відповідають встановленій межі, приймають, а ті, що не дотягують, — відхиляють. Наприклад, керівництво невеликої компанії може вважати, що всі прилади для заощадження енергетичних і трудових ресурсів повинні мати максимальний період окупності 3 роки, все нове обладнання повинно окупуватись за 8 років, а дослідницькі проекти — за 10. В основі цих вимог лежать міркування, досвід і рівень уникання ризику, притаманний керівництву.

Приймаючи проекти із тривалішим періодом окупності, керівництво бере на себе більше ризику. Що віддаленіший період окупності інвестицій, то непевнішими та ризикованішими є ці інвестиції. Це поняття схоже на критерій, який використовують облігаційні інвестори — дюрацію. Що більше часу потрібно на повернення половини облігаційної інвестиції, то більш вона ризикована.

Критерії періоду окупності оптимальні, адже їх легко вирахувати, використовувати та зрозуміти. Однак вони не враховують часових параметрів грошових потоків і, відповідно, вартість грошей у часі. Проекти з украй різними грошовими потоками можуть мати однаковий період окупності. Наприклад, дослідницький проект, що повертає інвестицію в 100 000 $ рівними внесками по 33 333 $ протягом трьох років, має такий самий період окупності, як і той, що повертає 100 000 $ одним платежем у кінці трирічного періоду.

Ще одна вада методу використання періоду окупності полягає в тому, що він ігнорує грошові потоки, отримані після завершення періоду. А що, як дослідницький проект у 100 000 $ з трирічним періодом окупності довічно повертатиме роялті, нараховані через новий винахід? Звісно ж, його вартість буде вищою, ніж вартість проекту, що приніс одноразову суму в 100 000 $ на третій рік існування винаходу.

Методи чистої поточної вартості. Метод, який використовують для оцінки грошових потоків від облігацій та акцій, також використовують для оцінки проектів. Цей метод є найточнішим і теоретично найправильнішим.

Що пізніше в майбутньому прийдуть гроші, то більша непевність у тому, що вони прийдуть (ризик) і вища втрата можливостей від використання цих коштів (альтернативна вартість). Відповідно, грошові потоки, отримані в майбутньому, будуть дисконтовані суттєвіше, залежно від рівня ризикованості проекту.

Чиста поточна вартість = Сума до отримання × × (1 + Дисконтна ставка) — ількість періодів

(вираховується відповідно до таблиць у додатку, на бізнес-калькуляторі або комп’ютері)

Способи, якими компанія бажає забезпечити своє фінансування — це «фінансові» рішення, що стоять окремо від «інвестиційних». Кричуща помилка, яку люди без освіти МВА роблять у процесі оцінювання проектів — використання коефіцієнта дисконтування, рівного вартості позики або вартості капіталу для компанії загалом. Індивідуальні проекти, в які компанії можуть бажати вкласти кошти, — не надто стабільні. Відповідно, фінансові менеджери повинні використовувати дисконтну ставку, співрозмірну з ризиком конкретного проекту. «Цінність» для корпорації загалом визначають шляхом використання правильної ставки, а також вибором проектів, доходи від яких перевищують вартість капіталу для корпорації. У прикладі із заводом Quaker Oats з розділу про кількісний аналіз грошові потоки мали такий вигляд:

Метод чистої поточної вартості (NPV) свідчить про те, що проект повернув на 32 343 $ більше від необхідної норми прибутку для проекту з таким рівнем ризику. Проекти з нульовою чистою поточною вартістю також прийнятні, адже вони повертають необхідну норму. Проекти з показником NPV нижче за нуль категорично відкидаються.

Метод NPV має багато переваг. Він гнучкий у проведенні розрахунків, корисних для порівняння різних проектів.

Ризикованість проектів. При розрахунку NPV аналітик може використовувати різні дисконтні ставки. Наприклад, якщо він вважає прибутки від нового обладнання для фасування круп компанії Quaker Oats більш ризикованими, дисконтна ставка 15 % або 20 % оцінить проект у 21 019 $ або 11 217 $ відповідно.

Різні життєві цикли проектів. Аналітик усе ж має можливість оцінити вартість грошей через багато років, використовуючи різні коефіцієнти дисконтування на основі дисконтної ставки з поправкою на ризик. Проект Quaker можна порівняти з багатьма іншими проектами із рухом грошових коштів тривалістю в один рік, десять років або без часових обмежень. Коефіцієнт дисконтування можна використовувати для дисконтування усіх грошових потоків до їхньої поточної вартості для порівняння.

Різниця у масштабах обчислення розмірів грошових потоків різних проектів. Можливість використовувати метод чистої поточної вартості для дисконтування грошей при різних сумах створює «чисту» поточну вартість, яку можна порівнювати для проектів різної величини. Коефіцієнт дисконтування також допомагає встановити значення грошових потоків для будь-якої точки в майбутньому.

Оскільки капітал потрібно раціонувати, то що повинен робити МВА, якщо йому доводиться обирати? NPV вказує на найкращі проекти, але не на найкращу групу проектів. У нагоді може стати індекс рентабельності (ІР). Цей індекс ділить чисту поточну вартість майбутніх грошових потоків на початкові інвестиції. Наприклад, проект Quaker має індекс 1,317.

У ситуаціях з необмеженою кількістю коштів прийнятними були б усі індекси рентабельності вище 1,00. Усі проекти з прибутком вище за норму з поправкою на ризик є привабливими. Якщо ресурси обмежені, вибір падає лише на інвестиційні можливості з найвищим індексом рентабельності, щоб група інвестицій принесла акціонерам найвищу чисту поточну вартість.

У таких випадках аналітик-МВА має спробувати різні комбінації найкращих проектів з використанням NPV та індексу рентабельності як вказівників для отримання найкращих можливих NPV для всієї групи.

Фінансові рішення компанії

Чимало МВА присвячують життя пошуку фінансування на капітальні потреби компаній. Мета корпоративного фінансування полягає в тому, щоби знайти достатньо капіталу з найменшими витратами для того рівня ризику, з яким готове мати справу керівництво. Ризик полягає в тому, що компанія не зможе погасити свої борги й буде змушена визнати себе банкрутом.

Є п’ять основних способів фінансування потреб компанії:

Отримати кредит від постачальників.

Отримати лізингове фінансування.

Взяти кредит у банку.

Випустити облігації.

Випустити акції.

Кредит від постачальника. Кредит від постачальника — це найпростіший спосіб отримати фінансування. Компанії купують товари і послуги й мають час від семи днів до року на сплату своїх рахунків. Коли компанії потребують більшого кредиту від постачальників, фінансові менеджери обговорюють умови довших кредитних термінів чи більших кредитних ліній. Менеджери, які керують грошовими коштами, також можуть розтягувати свою кредитну заборгованість перед постачальниками, сплачуючи свої рахунки із запізненням. У випадку з Borders Books 2011 року, постачальники відмовилися надавати компанії додатковий кредит. Спільними зусиллями кредиторів і власників боргових зобов’язань компанія збанкрутувала.

Лізингове фінансування. Замість того, щоб купувати обладнання, багато компаній вирішують взяти його в лізинг. Це одна з форм фінансування. Лізингові компанії виділяють автомобілі, комп’ютери, важке обладнання на короткі чи тривалі періоди часу. Лізинг на коротший термін зветься операційним лізингом. В кінці періоду лізингу майно все ще може приносити користь й повертається до компанії, яка надала його в лізинг. Приклад — дворічний лізинг автомобілів.

Довгостроковий лізинг — це, по суті, спосіб фінансувати закупівлю замість того, щоб купувати права на тимчасове користування. Такий довгостроковий лізинг зветься капітальним. Лізингоотримувач використовує обладнання, взяте в лізинг, протягом його періоду експлуатації, а в кінці періоду лізингу обладнання зазвичай залишається власністю лізингоотримувача за ціною вигідної купівлі в 1 $.

Бухгалтери керуються окремими правилами щодо проведення різних лізингових угод. У випадку з капітальним лізингом, активи, взяті в лізинг, та фінансові зобов’язання вносять у бухгалтерські книги компанії-лізингооотримувача так, наче компанія придбала це обладнання.

Банківське фінансування. Наступний рівень фінансування передбачає взаємодію з банками. Банки можуть позичати гроші на тривалі або на короткі часові проміжки. Якщо компанія має у банку кредитну лінію або «револьвер»[7], вона використовує й повертає кошти в розмірі, що не перевищує встановленої межі, відповідно до потреб компанії у готівкових коштах. Забезпеченням кредиту часто виступають активи компанії. Якщо компанія потрапляє в халепу, то може не мати можливості погасити кредит і вона банкрутує.

Коли банки або інвестиційні аналітики видають кредит у формі позики чи облігацій, вони зважають на 5 «C» кредиту.

• Грошові потоки (Сash ﬂow) — чи достатньо в компанії грошових потоків для виплати боргу?

• Забезпечення (Сollateral) — чи забезпечення гарантує виплату позики?

• Стан економіки (Сonditions) — чи загальний стан економіки позитивно вплине на виплату кредиту?

• Курс (Сourse) — чи вдалий стратегічний курс має позичальник?

• Характер (Сharacter) — чи керівництво має достатню кваліфікацію та моральні якості для вчасного повернення позики?

Випуск облігацій. Облігації передбачають договірні платежі фіксованої відсоткової ставки та погашення основної суми. Ризик для власників фірми полягає у неспроможності оплати відсотків. У 1990 році компанія Southland Corporation (магазини 7—Eleven) не виконала своїх зобов’язань щодо платежів по облігаціях, а Ito-Yokado Corporation, головний її облігаціонер, обміняла свої облігації на право власності компанії й вигнала засновників, сім’ю Томпсон, із компанії.

Вартість кредиту після сплати податків. Відсоткові платежі по кредиту від постачальників, банкірів чи держателів облігацій вираховують зі суми податкового зобов’язання, а от дивіденди, що підлягають виплаті акціонерам, — ні. Вартість кредиту після сплати податків — це відсоткові платежі мінус податкова знижка.

Вартість кредиту після сплати податків = = Кредитна ставка × (1 — Податкова ставка)

Облігації Caterpillar, про які ми говорили у прикладі вище, продовжували приносити 8 % дивідендів з погашенням в 2001 році. У 1999 році очікуваною ставкою податку на прибуток компанії було 34 %. Якщо відняти витрати на виплату відсотків від податкових надходжень, компанія отримала, по суті, 34 % знижки на свою позику. Ставка після сплати податку стоновила 5,28 %: 8 % × (1–0,34).

Як ви вже знаєте із розділу «Бухгалтерський облік», дивіденди не віднімаються від податкової суми, на відміну від відсоткових платежів. Ця різниця — це стимул для компаній брати позики, а не випускати акції й сплачувати дивіденди. Це явище зветься податковим щитом для позик.

У загальному захопленні викупом боргових зобов’язань у 1980-х податковий щит був заохоченням до позичання великих сум, як‑то 26,4 млрд $, позичені фондом Kohlberg Kravis Roberts, щоб придбати RJR Nabisco в 1989-му. Того року уряд виділив на цю справу дотацію на загальну суму близько 800 млн $ (26,4 × 10 % × 30 %). Нічого дивного, що багато платників податків виступають за зниження або зняття податків, посилаючись на сплату відсотків.

Випуск акцій. Випуск акцій передбачає недоговірні дивідендні платежі без вирахування із суми податків. Акції представляють частку власності у компанії та всіх її активах. Якщо з метою залучення коштів випускають додаткові акції, це роблять коштом частки власності поточних акціонерів. Нові акціонери нарівні з поточними розділяють свою частку власності пропорційно до кількості акцій. Тому аналітики кажуть, що нові акції розмивають частку наявних акціонерів.

Нові випуски акцій можна продавати на кількох ринках: Нью-Йоркській фондовій біржі (NYSE) та біржі NASDAQ. Коли акції не котируються на фондовій біржі, але продаються відкрито, вони продаються на позабіржовому ринку. Якщо акції компанії не продаються відкрито, компанію називають закритою.

Фінансові консультанти, що звуться інвестиційними банкірами, допомагають продавати нові акції компаній. Знані інвестиційні банкіри, як‑то Goldman Sachs Group та Morgan Stanley, де працює чимало МВА, отримують за такі первинні публічні пропозиції великі гроші. Ці інвестиційні банкіри допомагають у підготовці документів на продаж акцій — потенційних емісій. У проспекті вказують історію компанії-емітента та її плани з розвитку бізнесу. Закон «Про цінні папери», прийнятий у США в 1933 році, визначає, яку інформацію треба подавати у цьому документі.

Фінансові ризики і вигоди. В центрі уваги фінансових рішень корпорації стоять міркування про найкраще співвідношення власного капіталу і позикових коштів. Це співвідношення називають політикою компанії щодо структури капіталу. Коли керівники вносять суттєві зміни до співвідношення позикових коштів і власного капіталу, це називають реструктуризацією.

Теоретично має існувати якесь оптимальне співвідношення фондів і зобов’язань; та MBA не мають жодних магічних формул для створення такої пропорції. МВА можуть звернути увагу на те, що було дієвим у минулому, й на співвідношення, яке працює в успішних конкурентів. Якщо галузь має циклічну природу, легші боргові навантаження допомагають пережити кризу. Успішні фінансові управлінці, обираючи фінансовий план, не дозволяють собі забути про нього. Структура капіталу динамічна. Рішення змістити баланс із власного капіталу на позикові кошти й навпаки потрібно регулярно переглядати, аби упевнитися, що ця структура капіталу доцільна для конкретного моменту часу.

Хоча в МВА немає зручних формул, аби раз і назавжди вирішити дилему «позикові кошти чи власний капітал», та є зручна абревіатура — FRICTO — кожна з літер якої позначає один із напрямів у вирішенні питання структури капіталу.

Гнучкість. Наскільки фінансово гнучким доведеться бути керівництву, аби впоратись із непередбаченими ситуаціями, як‑то нові конкуренти чи судові позови? Наприклад, компанія Dow Corning не була готова до судових позовів через грудні імпланти, що геть вибило компанію зі строю.

Ризик. На який ризик може піти компанія, щоб справитись із передбаченими ситуаціями, як‑то спади в економічному циклі, страйки та брак сировини? Виробники іграшок часто виготовляють модні новинки, інтерес покупців до яких швидко згасає. Практичному управлінцеві варто планувати, що продажі врешті-решт впадуть, і передбачити запас фінансової гнучкості, щоби пережити спад. Відповідно, більшість виробників іграшок мають низьке співвідношення позикових коштів і власного капіталу.

Дохід. Який рівень відсоткових і дивідендних платежів допустимий при таких доходах? Фінансові управлінці повинні прогнозувати результати бізнес-операцій для визначення грошових потоків. Відповідно до таких прогнозів, а також міри впевненості керівника у власних очікуваннях, він може встановити прийнятний рівень виплат.

Контроль. Якою часткою акціонерної власності керівництво хоче поділитися із зовнішніми інвесторами? Багато власників сімейного бізнесу з підозрою ставляться навіть до того, щоб люди поза компанією знали про їхні доходи, не кажучи вже про надання комусь права голосу.

Терміни. Чи привабливі ставки пропонує ринок боргових зобов’язань? Чи, на думку керівництва, ринок не завищує вартість акцій компанії? Якщо так, то є сенс продавати акції широкому загалу. І навпаки, якщо акції надто дешеві, то краще викупити їх назад. Після криз 1987 та 2008 років, чимало компаній скористалися можливістю і викупили власні акції. Через зменшення кількості акцій в обігу частка боргового фінансування у структурі їхнього капіталу зросла.

1991 року інвестори все не могли накупитися акцій біотехнологічних компаній. Великі гроші платили навіть за акції сумнівних стартапів. Хитре керівництво освоїло цей ринок і продавало акції охочій публіці за високими цінами. А 1992-го сезон легких грошей закінчився і біотехнології перестали подобатись інвесторам. Та сама історія трапилася з інтернет-компаніями в 1995 році — крах наступив у 2000-му. І знову — 2006 року — цінова бульбашка на ринку нерухомості досягла свого піку й почала здуватися в 2007-му. Структура капіталу компанії повинна бути динамічною і пристосовуватись до ринкових умов.

Інше. На шляхи, які обирають управлінці, впливає ще багато різних факторів. Іноді компанія просто не може знайти банк, який позичив би їй гроші, — тому змушена спиратися на власний капітал. Ще буває надто висока відсоткова ставка — тому компанія знову мусить спиратися на власний капітал. Є багато причин, які впливають на вибір структури капіталу.

Щоби прийти до фінансової структури, треба проаналізувати співвідношення. У розділі «Бухгалтерський облік» я пояснював концепцію фінансового важеля. Компанії з високим рівнем позикових коштів і низьким рівнем власного капіталу, використовують фінансовий важіль своїх доходів у інтересах акціонерів, якщо взагалі мають прибутки. Акцій, між якими ділиться дохід, стає менше, тобто прибутки на акцію стають вищими. І навпаки, компанії з високим рівнем позикових коштів, забирають увесь свій капітал, коли доходи ідуть на спад, а відсоткові платежі з’їдають усі прибутки.

Керівники компаній з високим рівнем позикових коштів повинні вирішити, чи варто ризикувати банкрутством, якщо заплановані надходження не виправдають очікувань, щоб акціонери отримали високі прибутки. Сім’я Томпсон з компанії Southland прийняла неправильне рішення. Можливо, якби Томпсони скористалися технікою FRICTO, вони мали би шанс уникнути втрат?

Ринкова вартість вже випущених акцій також пов’язана із ризиком для структури капіталу компанії. Якщо інвестори вважатимуть рівень заборгованості надмірним, вони платитимуть менше за акції компанії, оскільки боргові платежі можуть загрожувати прибуткам. Інвестори також дисконтуватимуть ринкову вартість позикових коштів компанії через ризик. Саме в такій ситуації на початку 1990-х були компанії з використанням фінансового важеля — Black & Decker та RJR Nabisco. Багатьом інвесторам не подобалася ризикованість їхньої структури капіталу, тож вони уникали як боргових зобов’язань, так і власного капіталу цих компаній із високим рівнем позикових коштів.

Модільяні та Міллер, відомий дует із бізнес-кіл МВА, розробили серію «припущень» щодо того, як заборгованість впливає на вартість компаній.

1958 року Франко Модільяні та Мертон Міллер провели новаторське дослідження впливу боргового фінансування з податковими пільгами та без них. В ідеальному світі що більший борг — то краще. Вартість компанії зростає, коли зростає рівень заборгованості. Однак у реальному світі, як ми бачимо в абзаці вище, інвестори все ж таки зважують ризик неплатоспроможності, оцінюючи як позикові кошти, так і власний капітал.

Підсумуємо: що вищий відсотковий склад позикових коштів у сумарному капіталі, то вища вартість компанії до певного моменту. У момент, коли ризик банкрутства взростає, вартість компанії знижується. Витрати на фінансування зменшуються, коли компанія накопичує низькозатратні позикові кошти, захищені податковим щитом, замість збільшення прибутків, як того вимагають акціонери. Та як і вони, позикодавці в якийсь момент також починають дратуватись і вимагати вищих прибутків, що компенсували б їм їхній ризик. Зверніть увагу на два графіки, подані далі, що ілюструють механізм структури капіталу.

Детальний приклад рішення щодо структури капіталу. Хоча вибір оптимальної структури капіталу — питання складне, фінансові управлінці намагаються складати докупи якісь цифри і приймати рішення. Якщо вам цікаві деталі і ви хотіли б отримати диплом «МВА за 10 днів» із відзнакою, продовжуйте читати. Якщо ж ні, просто перейдіть до пункту нижче — «Дивідендна політика». Прийняття рішення щодо структури капіталу — це процес із двох кроків:

1. Вирахувати WACC

2. Визначити вартість вільних грошових потоків компанії, вартості компанії.

Перший крок полягає в тому, щоб вирахувати середньозважену вартість капіталу всієї компанії за допомогою нижчеподаної формули та розрахунку кількох змінних. Вартість власного капіталу (Ke) — це найважча з них.

t — податкова ставка

Kd — вартість позикових коштів

Ke — вартість власного капіталу

Перегляньте формулу. Зверніть увагу, що в середньозваженій вартості капіталу використовують ринкові значення позикових коштів і власного капіталу. Ринок — це справжнє мірило того, як держателі облігацій та акціонери оцінюють свої інвестиції. Вартість позикових коштів можна дізнатися у фінансовому відділі компанії або знайти в примітках до фінансових звітів. При фінансуванні позиковими коштами дуже важко приховати вартість боргу. Однак з’ясувати вартість власного капіталу знайти ще складніше.

Вартість власного капіталу значною мірою залежить від фінансового важеля компанії. Оскільки фінансовий важіль пов’язаний із ризиком, ми можемо скористатись моделлю оцінки капітальних активів. Ця модель допомагає вирахувати необхідну рентабельність власного капіталу за різних сценаріїв фінансового важеля.

Ke = Rf + (Km — Rf) × Бета

(Km — Rf) = Премія за ризик

Мірило ризику, бета-коефіцієнт, змінюється відповідно до ризику конкретного фінансового важеля. Фінансист зі степенем МВА бере поточний коефіцієнт бета з урахуванням фінансового важеля і трансформує його в коефіцієнт за умови незастосування фінансового важеля, тобто відсутності боргового навантаження (крок А), потім знову трансформує його відповідно до будь-якої гіпотетичної структури капіталу (крок В).

Крок A

l — структура з фінансовим важелем, з борговим навантаженням u — структура без фінансового важеля, без боргового навантаження

Як приклад: фінансовий директор компанії Leverco, Inc. намагається вирішити, який відсоток позикових коштів у структурі капіталу обрати — 0 %, 25 % чи 50 %. Щоби прийняти рішення, він викладає факти й розрахунки у вигляді стовпців із цифрами. Висновок — Leverco повинна мати структуру капіталу із 50 % позикових коштів і 50 % власного капіталу. Така структура максимізує вартість компанії, мінімізуючи середньозважену вартість капіталу.

Розрахунки, проведені на прикладі компанії Leverco, лежать і в основі побудови двох теоретичних графіків «оптимальної структури капіталу». Перший відображає результати розрахунку середньозваженої вартості капіталу. Другий графік описує максимальну вартість компанії з використанням найнижчого показаного значення WACC. При бажанні ви можете спробувати наново провести підрахунки, відзначені зірочкою (*). Саме такі обчислення роблять МВА усіх країн світу, коли приймають рішення щодо структури капіталу.

Дивідендна політика. Фінансові управлінці мають вирішувати, яку частину з прибутків компанії потрібно виплачувати як дивіденди, й визначати обсяг дивідендів на акцію. Це зветься дивідендною політикою.

У своїй політиці фінансові управлінці керуються щонайменше двома критеріями — дивідендні доходи та коефіцієнти виплати дивідендів. У визначенні дивідендного доходу велику роль відіграє ринок, адже це значення можна отримати, поділивши суму дивідендів за рік на поточну вартість акції. Дивіденди також можуть сплачуватись із певного відсотка прибутків — коефіцієнта виплати дивідендів.

Дивіденди мають надзвичайно велике значення, адже вони чітко показують здатність компанії приносити гроші. Чимало аналітиків оцінюють компанії на підставі дивідендних грошових потоків. Ви бачили такий метод оцінювання в описі моделі зростання дивідендів у цьому розділі вище.

Інвестори люблять стабільні дивіденди, які невпинно зростають, і терпіти не можуть спадання. Тому управлінці намагаються будь-що уникнути коливань у дивідендних виплатах. Якщо МВА неправильно розрахує спроможність компанії приносити стійкі дивіденди, її робота опиниться під загрозою.

Є п’ять запитань, які слід обдумати далекоглядному МВА, формуючи політику, що може мати прямий вплив на її кар’єрний шлях.

Чи реінвестувати доходи компанії у її ж діяльність — це кращий варіант, ніж інвестувати їх деінде? Якщо компанія розвивається і має багато чудових інвестиційних можливостей, дивіденди повинні бути невеликими, а доходи варто використовувати для потреб компанії. У 2004 році Wal-Mart сплачувала 0,52 $ дивіденду за акцію при прибутку 2,15 $, коефіцієнт виплати дивідендів становив 24 %, однак інвестори були задоволені, адже компанія інвестувала кошти у багато нових і прибуткових магазинів. Її дивідендний дохід становив 1 % із ціни акції в 54 $. А от у ситуації з Microsoft інвестори були розчаровані — компанія накопичувала мільярди, та не могла належно розпорядитися ними — і зростання її продажів сповільнилося. Microsoft відреагувала в 2003 році, виплативши перший річний дивіденд у сумі 0,16 $ за акцію. У 2004-му Microsoft подвоїла річний дивіденд до 0,32 $ за акцію і оголосила про сплату спеціального одноразового дивіденду в сумі 3 $ за акцію або 32 млрд $ загалом, що стало найбільшою в історії корпоративною виплатою дивідендів.

Хто ваш акціонер? Чи не залежать від ваших дивідендів доходи вдів та сиріт? Це стосується компаній, які надають комунальні послуги, а не інтернет-стартапів.

Якою буде реакція акціонерів на зміни в сплаті дивідендів? Зміни у виплаті дивідендів — це для інвесторів серйозний знак. Вони реагують невдоволенням на будь-які скорочення дивідендних виплат, оскільки це свідчить про скрутне становище компанії. Збільшення не має такого значення. Переважно збільшення дивідендів очікують і приймають із захватом. Збільшення дивідендів свідчить про впевненість керівництва у тому, що доходи підприємства достатньо стабільні з точки зору довгострокової перспективи, щоби витримати збільшення виплат.

Який рівень фінансового важеля має компанія? Щоби забезпечити безперервну виплату дивідендів, компанії мають забезпечити собі можливість їх безпроблемної сплати, як цього очікують і вимагають інвестори.

Яка у компанії стратегія зростання? Компанії, що зростають, сплачують невисокі дивіденди або не платять їх узагалі. Їм потрібні кошти на власний розвиток. Наприклад, біотехнологічні компанії утримують всю готівку на підтримку довгострокових досліджень. Якщо компанія переживає фінансові труднощі й однаково прагне задовольнити інвесторів, вона може виплачувати дивіденди акціями. Це дивіденди, які компанія сплачує пропорційною кількістю акцій компанії, а не грошима. Такі дивіденди зазвичай складають від 2 до 5 % акцій у володінні. Наприклад, якщо у вас у володінні є сотня акцій, то ви отримали б від двох до п’яти нових акцій. В результаті інвестор стає власником великої кількості акцій, але оскільки акціонери отримують таку саму в процентному еквіваленті кількість нових акцій, то структура володіння компанією не змінюється.

Якщо ціна акцій висока, компанія також може прийняти рішення про дроблення акцій, виділяючи по дві-три акції на кожну акцію у володінні акціонера. Завдяки цьому акції стають доступнішими, інвестори — більш задоволеними і частка їхньої участі в компанії залишається незмінною.

ЗЛИТТЯ ТА ПОГЛИНАННЯ

Злиття та поглинання — це одна з найцікавіших тем у царині фінансів. Ті самі інвестиційні банкіри, які допомагають компаніям заробляти гроші, також допомагають їм їх витрачати. У цій сфері гарно заробляють чимало МВА. У розділі «Стратегія» розглянуто «стратегічні» причини й способи злиття та поглинання. Він також описує фінансові аргументи на захист злиттів і поглинань.

Диверсифікація компанії

Багато компаній намагаються зменшити рівень ризику коштом заволодіння компаніями з інших сфер. Компанія Philip Morris змінила назву на Altria й придбала Kraft, General Foods та Miller Brewing через своє прагнення до диверсифікації. Споживання тютюну зменшувалося, виникали судові позови, готувалися законодавчі норми щодо обмеження реклами тютюну. Тому Altria позбулася цих компаній і придбала UST, вирішивши сконцентруватися на тютюновій промисловості.

Підвищення обсягу продажів і доходів

Компанія Procter&Gamble, лідер у виробництві мила, мийних засобів та паперової продукції, вирішила підвищити свої продажі й доходи, придбавши Wella, Richardson-Vicks, Noxell та Gillette. Досвід компанії в управлінні брендами приніс їй чимало користі, збільшивши цінність цих поглинутих компаній.

Купівля недооціненої компанії

Іноді ситуація на ринку дає корпораціям змогу придбати компанії умовах за безцінь. Компанії також можуть мати низьку ринкову вартість, якщо інвестори не бачать потенціалу їхніх цінних активів. Тед Тернер придбав MGM/United Artists у 1986-му, тому що MGM мала велику бібліотеку класичних фільмів, які, на думку Тернера, були недооціненими й потенціал яких не використовували на повну. Ринок може недогледіти або недооцінити нерухомість, лісоматеріали, патенти, авторські права та інші цінності.

Зниження операційних витрат

Злиття компаній допомагає зекономити чимало коштів. Після об’єднання можна урізати якісь накладні корпоративні витрати поглинутої компанії. При злитті виробничих компаній заводи починають працювати ефективніше й виготовляти більші обсяги продукції.

У 1990-х було створено чимало компаній для консолідації фрагментованої галузі. Дрібні сімейні компанії зливалися воєдино в надії досягнути необхідної ефективності. Так об’єдналися дрібні виробники канцелярії, ветклініки та дилерські автосалони.

Типи поглинання

Якщо дві компанії вирішують об’єднати зусилля й стати однією — це зветься злиттям. Після злиття Sperry та Burroughs у 1986 році утворилася компанія Unisys.

Якщо одна компанія купує іншу, це зветься поглинанням. Якщо обидві сторони згідні з цією покупкою, це зветься дружнім поглинанням; якщо ні — ворожим захопленням.

Менші компанії — привабливі мішені для захоплення — часто погоджуються продати свої активи у процесі дружнього поглинання. 1989 року компанія Procter&Gamble «дружньо» придбала компанію Noxell, виробника косметики Cover Girl та Clarion. Обидві побачили переваги в об’єднанні сил двох маркетингових компаній. 2005 року, P&G за таких самих дружніх умов придбала значно більшу компанію Gillette.

За інших обставин придбання компаній бувають неприємними. 1984 року T. Бун Пікенс спробував придбати Phillips Petroleum, але його вороже захоплення виявилося невдалим. Керівництво компанії Phillips настільки обурилося, що в 1985 році позичило 4,5 млрд $, щоби викупити 47 % своїх акцій назад. Це зірвало плани Пікенса, адже компанія взяла позику із забезпеченням тими самими активами, які він планував закласти.

Четвертий тип поглинання, який я вже неодноразово згадував у цьому розділі — викуп боргових зобов’язань. У 1980-х багато кредиторів охоче позичали гроші прихильникам поглинань. Як іпотечна компанія дає покупцеві будинку позику з передоплатою всього в 5 %, так і банки, страхові компанії й облігаційні інвестори позичали гроші цим фінансистам на купівлю компаній. Компанія, що виникає в результаті викупу борговим фінансуванням, бере на себе великий борг, з якого, на додачу до основної суми, мусить сплачувати відсоток.

Процес оцінювання

Перед злиттям і поглинанням необхідно оцінити вартість цільових компаній. Основне, на що слід звертати увагу, — це грошовий потік. Грошові потоки компанії є результатом її операцій, інвестиційної та фінансової діяльності (тих видів діяльності, які описує бухгалтерський звіт про рух грошових коштів). У розділі «Бухгалтерський облік» я використовував як приклад крихітний магазинчик Bob’s Market. Якби до його показників додати кілька нулів, це міг би бути Safeway чи Kroger. Та оскільки ви вже знайомі з Bob’s Market, я продовжу наводити цей приклад тут.

Загальна вартість компанії має назву вартості підприємства. Це поточна вартість її очікуваних грошових потоків. Вартість компанії дорівнює вартості її власного капіталу (сума акцій в обігу × поточна ринкова вартість) у володінні акціонерів плюс позикові кошти, за якими сплачуються відсотки позикодавцям, мінус залишок готівки та ліквідні інвестиції поза операційними потребами компанії. І навпаки, власний капітал дорівнює вартості підприємства компанії мінус її боргові зобов’язання плюс залишок готівки і ліквідні інвестиції.

Вважайте вартість підприємства теоретичною загальною вартістю поглинання. У разі викупу поглинаючій компанії доведеться виплатити акціонерам їхній власний капітал і перебрати на себе боргові зобов’язання компанії. Ринкова вартість власного капіталу може відрізнятися від вартості, обчисленої аналітиком відповідно до очікуваних грошових потоків, але саме так інвестори шукають можливості.

Обчислення та оцінка грошових потоків компанії передбачає п’ять кроків:

1. Аналіз операційної діяльності.

Прогнози щодо звіту про фінансові результати; обсяг продажів, собівартість реалізованої продукції, реалізаційні, загальні та адміністративні витрати.

2. Аналіз інвестицій, необхідних для заміни й купівлі нового майна, виробничих потужностей та обладнання.

3. Аналіз потреби компанії в капіталі.

Визначення корпоративних потреб в оборотному капіталі.

4. Планування річного потоку операційних коштів і термінальної вартості компанії.

5. Обчислення чистої поточної вартості цих грошових потоків для вирахування вартості компанії.

МBA володіють багатьма техніками та підходами до оцінки компаній. Якщо маркетологи вкладають увесь свій талант у розробку маркетингової стратегії, то круті фінансисти показують усе, на що здатні, при оцінюванні злиттів і поглинань. Таблиця далі у спрощеній формі показує один із популярних способів, що полюбився багатьом представникам фінансової спільноти.

1. Аналіз операційної діяльності та потреб компанії у капіталовкладеннях.

Перше, що потрібно зробити, — це скласти прогноз обсягу продажів і вирахувати валову маржу при продажу та інші операційні витрати. Однак фінансові аналітики повинні зробити дещо більше, ніж переглянути цифри. Вони також повинні проаналізувати стан галузі, конкурентів, ринків сировини та планів управління, щоби бізнес міг функціонувати та розвиватися. Всі ці чинники впливають на грошові потоки компанії.

Розмови з Бобом, його бухгалтером та замісником, показали платоспроможність компанії й очікування зростання обсягу продажів на 10 % щороку протягом чотирирічного терміну, а тоді їхню стабілізацію. Вони впевнені в тому, що забезпечать валову маржу на рівні 25 % або що змінні виробничі витрати становитимуть 75 %. Вони також вважають, що їхні витрати на збут, адміністративні й господарські потреби залишатимуться стійкою змінною в обсязі 24 % від продажів. Витрати на амортизацію обладнання, які не передбачають використання грошових коштів, можна додати до доходу від основної діяльності, та Боб вважає, що він щороку оновлюватиме магазин, реінвестуючи 3000 $ у нове торгове обладнання. Відповідно до цієї інформації прогноз руху грошових коштів мав би такий вигляд: (див. таблицю на с. 334).

2. Аналіз інвестицій, необхідних для заміни й купівлі нового майна, виробничих потужностей та обладнання.

Не соромтеся. Консультуйтесь з інженерами, відділом закупівель і бухгалтерами, щоб правильно вирахувати вартість і період експлуатації.

3. Визначення потреб компанії в оборотному капіталі.

Щоби працювати, підприємствам потрібні гроші. Рівень оборотного капіталу найчастіше є функцією від обсягу продажів. Що більше продажів, то більша потреба в готівці — щоб давати решту на касах і поповнювати запаси. Цю потребу дещо збалансовує кредит, який постачальники збільшують у міру зростання обсягів закупівлі їхнього товару. Це важлива частина процесу; якщо не враховувати потребу в оборотному капіталі, можна отримати брак готівки.

Якщо ми повернемося до балансового звіту Bob’s Market, то побачимо, що в поточних активах у Боба було 115 000 $, а в поточних зобов’язаннях 87 000 $. Це значить, що чистий оборотний капітал становить 28 000 $ (115—87).

Боб стверджує, що він щотижня повинен мати 28 центів на кожен долар з виручки від продажу (28 000 $/[річна виручка в 5 200 000 $/52 тижні в році]). Це покриває його потребу в готівці для закупівлі товару та для наявності решти в касі, що врівноважується додатковим фінансуванням у вигляді позик від постачальників продукції. Якщо додати їх до розрахунку вартості, очікувані грошові потоки матимуть такий вигляд:

Очікувані грошові потоки (в тис. $)

* (Обсяг продажу / 52) × 28 % — Рівень оборотного капіталу попереднього року

4. Визначення термінальної вартості компанії.

Розрахунки ведуть з умовою, що підприємство працює безперервно й провадитиме свою діяльність протягом необмеженого часу в майбутньому. Оцінюючи грошові потоки станом на певний момент часу, ми ігноруємо їхню поточну вартість. Саме тому наприкінці фінансових прогнозів слід підрахувати кінцеву, або термінальну, вартість і додати її до оцінки грошових потоків.

На четвертому році роботи Bob’s Market грошові потоки становили 50 000 $. Якщо прогнозовані грошові надходження будуть такими самими і в наступних роках, можна скористатися тим самим методом оцінювання, який використовують для оцінки вартості безстрокової облігації.

Коефіцієнт дисконтування, який доцільно використовувати в цьому випадку — це середньозважена вартість капіталу (WACC). Ми використовуємо WACC, тому що маємо вільний грошовий потік компанії для сплати відсотків за позикою та дивідендів власникам акцій. Так, належний коефіцієнт дисконтування бере до уваги всю структуру капіталу компанії, її позикові кошти і власний капітал.

У компанії Bob’s Market структура капіталу консервативна. В її балансовому звіті вказано лише 10 000 $ позикових коштів і 45 000 $ власного капіталу. Відсоткова ставка її позики становить 10 %. Вартість власного капіталу можна обчислити за допомогою моделі оцінки капітальних активів. При історичній довгостроковій безризиковій казначейській ставці 8 %, премії за ризик 7,4 % та бета-коефіцієнті 0,85, що відповідає найнижчому рівню ризику продуктового магазину з низьким залученням позикових коштів, вартість власного капіталу становить 14,3 %.

Ke = Rf + (Km — Rf) × Бета

14,3 % = 8 % + (7,4 %) × 0,85

При введенні вартості власного капіталу в рівняння WACC, середньозважена вартість капіталу компанії становить 13 %.

При зведенні усіх цих даних в процесі оцінки розрахунки грошових потоків термінальної вартості мали б такий вигляд:

5. Розрахунок чистої поточної вартості цих грошових потоків для вирахування вартості компанії.

Додайте термінальну вартість до поточної вартості очікуваних грошових потоків перших трьох років, і всю вартість компанії можна вирахувати так:

Оцінка чистої поточної вартості вільних грошових потоків (в тис. $)

Ось і все! Вартість підприємства — продуктового магазину — становить 332 000 $. 5000 $ готівки в магазині — це не залишок готівки; Боб потребує її в касах та для операційної діяльності (у розділі про бухгалтерський облік цю суму вказували у графі «актив»).

Щоби дізнатися значення власного капіталу Боба, від вартості підприємства у 332 000 $ відніміть непогашену банківську заборгованість у сумі 10 000 $ (також у його балансовому звіті), і отримаєте суму 322 000 $. Саме таку суму планувала б сплатити Бобу за його магазин компанія, охоча поглинути його і взяти на себе його борги. Саме так МВА оцінюють великі й малі компанії. Це досить трудомістка процедура, але математичні розрахунки тут не складні. Тримаючи під контролем таємничі процеси злиття і поглинання, МВА можуть претендувати на більшу оплату за свою участь у цих процесах, — але тепер ви знаєте ситуацію зсередини.

Додаткові моменти, які MBA враховують у процесі оцінювання

Оцінювання компанії Bob’s Market ґрунтувалося на припущенні, що продуктовий магазин працюватиме саме так, як запланував собі Боб. У МВА часами буває інше бачення. Компанія, яку розглядають як потенційний об’єкт для поглинання, схожа на м’ясну тушу, що лежить перед м’ясником — порізані, посічені і перемелені шматки відповідно до конкретних потреб. Аналітики оцінюють компанію з усіх боків.

МВА шукають будь-які можливості удосконалити операційні процеси, зменшити витрати й підвищити грошові потоки. Вони розглядають можливість продажу активів. Процес великою мірою залежить від характеру поглинання: злиття, дружнього, ворожого чи з викупом боргових зобов’язань. Якщо компанія змінює керівництво, їй можна й варто готуватися до великих змін. Якщо компанію купують із великим боргом, нові власники захочуть якомога швидше збільшити грошові потоки й продати активи, аби виплатити борги, які переймає компанія-покупець. Ось вам добірка моментів, на які в цих ситуаціях спрямовуватимуть діяльність нові власники:

• Зменшення оплати праці, знищення профспілок.

• Скорочення штату.

• Зниження виробничих витрат.

• Зменшення потреби в оборотному капіталі.

   — Скорочення запасів.

   — Зниження дебіторської заборгованості.

   — Збільшення грошових зобов’язань.

• Пошук доступу до пенсійного фонду працівників.

• Продаж нерухомості.

• Продаж патентів і прав.

• Продаж підрозділів, дочірніх структур, продукції виробничих ліній.

• Продаж надмірних об’єктів розкоші керівництва (персональних літаків, апартаментів компанії).

Підхід МВА: «А що як?..» Усі окреслені кроки можна пропрацювати й внести у математичні формули та електронні таблиці. Аналітикам доводиться робити багато кваліфікованих припущень. Справжній внесок, який МВА може зробити у процес, — це не лише точна оцінка специфічної інформації компанії, а й кваліфіковане оцінювання зовнішніх факторів, що можуть вплинути на прогнозовані грошові потоки. Як вплине на прогнозовані грошові потоки зміна вартості продукції? Як може вплинути на продажі конкуренція у цій сфері? А що як?..

Належний прогноз грошових потоків, зроблений МВА, передбачає варіації або ж «чутливі моменти» ключових припущень, щоб люди, які приймають рішення, могли оцінити ризик, властивий прогнозованим грошовим потокам. Обов’язково потрібно використовувати електронні таблиці, а їхня функція «Таблиці даних» — це інструмент, який дає МВА змогу проаналізувати можливі варіації. Якщо ви із цим не знайомі, вважайте, що ви не вмієте працювати з комп’ютером.

Наприклад, в авіаційній сфері ціни на пальне, вартість перельоту та пасажирська завантаженість — це чинники, що призводять до коливання грошових потоків. Варіації в ключових припущеннях, як‑от цих три аспекти, мають критичний вплив на оцінку й грошові потоки.

У викупі боргових зобов’язань власники розраховують на заплановані грошові потоки, щоб сплатити відсотки за їхніми борговими зобов’язаннями. Якщо їм бракує грошей, компанії банкрутіють.

Як робити ставку

Розрахунки та прогнози МВА — це чудово, але їх часто випускають з уваги. Іноді на покупців нападає мисливський інтерес, і вони починають підвищувати ставки, як учасники мистецького аукціону в самому його розпалі.

Замість оцінювати грошові потоки за чистою поточною вартістю, вони послуговуються простішими методами — примножують доходи, примножують прибутки до вирахування податків і збільшуючи обсяг продажів.

При викупі боргових зобов’язань ставка нерідко є просто максимальною грошовою сумою, яку може отримати компанія-поглинач, або максимальним боргом, який можуть винести грошові потоки цільової компанії. Люди різні, відповідно різними є мотивації та підходи у пошуках злиттів і поглинань.

ФІНАНСОВІ ПІДСУМКИ

Якщо в двох словах, то фінансовий світ дії базується тільки на двох діях: купівля і продаж. Компанії потребують фінансування; тому вони продають або свої фонди (акції), або цінні папери з фіксованими відсотковими платежами (облігації). Інвестиційна громадськість оцінює такі цінні папери, купує їх і продає.

Теоретичну основу фінансового аналізу складає рівняння ризик/винагорода, де вищий ризик асоціюється з вищими прибутками. Прибутки обчислюють шляхом визначення суми й термінів грошових потоків.

Ключовий принцип фінансового управління полягає в тому, щоб максимізувати вартість компанії шляхом фінансування готівкових потреб за найнижчою можливою вартістю, на тому рівні ризику, з яким може справитися керівництво.

 ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «ФІНАНСИ»

Поточна вартість — вартість долара, отриманого в майбутньому, нижча від вартості долара сьогодні. Це вартість грошей у часі.

Бета — мірило ризику, притаманного цінному паперу чи портфелю цінних паперів, у зв’язку з їхньою реакцією на загальноринкові зміни.

Межа ефективності — графік, що відображає найвищі прибутки від портфеля цінних паперів при конкретному рівні ризику.

Модель оцінки капітальних активів — Ke = Rf + (Km — Rf) × Бета.

Дюрація — проміжок часу, протягом якого облігація повертає інвесторові половину від суми зробленої ним інвестиції.

Коливання вартості облігації — коли ринкова відсоткова ставка зростає, вартість облігації зменшується, і навпаки.

Модель росту дивідендів — Вартість = D/(K — g).

Купівельний опціон — право придбати актив за фіксованою ціною протягом обмеженого часового терміну.

Опціон продажу — право продати актив за фіксованою ціною протягом обмеженого часового терміну.

Вартість кредиту з вирахуванням податків — Ставка після оподаткування = Ставка кредиту × (1 — податкова ставка).

Структура капіталу — співвідношення позикових коштів і власного капіталу компанії.

FRICTO — гнучкість, ризик, дохід, контроль, терміни та інше; аспекти, які потрібно взяти до уваги, приймаючи рішення про структуру капіталу.

Оптимальна структура капіталу — структура, що мінімізує середньозважену вартість капіталу та максимізує вартість компанії.

Вартість підприємства (EV) — загальна вартість компанії.

День 7

Операційна діяльність

Теми розділу «Операційна діяльність»:

- Історія досліджень операційної діяльності

— Система вирішення проблем

— Блок-схеми

— Лінійне програмування

— Діаграми Ганта

— Метод критичного шляху

— Теорія масового обслуговування

— Товарно-матеріальні запаси

— Економічний розмір замовлення

— Планування потреби в матеріалах

— Якість

- Інформаційні технології

Операційна діяльність — це єдина тема МВА, що стосується безпосередньо фактичного виготовлення товарів і надання послуг — кінцевої мети підприємницької діяльності. Викладачі щороку викладають новоприбулим МВА курс з управління виробництвом і операційною діяльністю. Та він, мабуть, залишається поза увагою, адже більшість МВА йдуть працювати у фінанси, маркетинг і консалтинг. Можливо, рекрутери вважають МВА недостатньо підготовленими, щоб отримувати високі зарплати на фабриках і заводах. А ще вони, мабуть, вважають, що МВА з їхніми айпадами, сигарами та калькуляторами HP повинні сидіти в головних офісах. Як показує мій досвід спілкування з рекрутерами та студентами, МВА у сфері управління операціями так мало через брак інтересу з обох сторін.

Операційна діяльність не обмежується інженерними роботами та цифрами. На заняттях з управління операціями розглядають також і людський фактор. Технічний або кількісний підхід дає студентам чимало математичних інструментів, з якими можна підходити до питань операційної діяльності об’єктивно. Врахування людського фактору навчає студентів розглядати проблеми операційної діяльності також з точки зору працівника. Безсумнівно, багато бізнес-проблем можна вирішити через мотивацію працівників.

УРОК З ІСТОРІЇ ОПЕРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ

Дослідження способів удосконалення виробництва товарів і послуг проводили із початку ХХ століття. Науковці вважали, що варто їм прицільно дослідити, як працюють компанії, — й вони наштовхнуться на ту саму магічну формулу абсолютної ефективності. Багато таких ранніх досліджень були проведені на виробництвах. Імена цих дослідників і їхні теорії так часто згадуються в статтях і розмовах МВА, що вам краще внести їх у свій бізнес-словник.

Фредерік Тейлор

Фредерік В. Тейлор, якого називають «батьком наукового управління», розвивав свої теорії з наукового управління наприкінці ХІХ — на початку ХХ століть. Він вивчав, замірював та фіксував дії сталеварів. Він показав, що якщо розбити складне завдання на менші складові методом дробленням робочого процесу, можна вивчити кожне невелике його завдання й знайти найефективніший спосіб його виконання. Якщо успішно поєднати найефективніші складові, можна домогтися найкращих способів виробництва. Тейлор провів незліченну кількість досліджень хронометражу трудових рухів, з використанням секундоміра, аби знайти «єдиноправильний шлях» виконання роботи. На думку Тейлора, працівники схильні працювати за принципом «солдат спить, а служба йде», тобто марнувати час. Тому він визначив обов’язок керівництва — контролювати робочий простір і змушувати ледачих працівників до ефективності й опанування їхньої недосконалої людської природи.

Френк та Ліліан Гілбрети

Гілбрети також вивчали, як можна досягнути найвищого рівня ефективності підприємства. В результаті своїх досліджень вони розробили спектр із сімнадцяти типів рухів, до яких входили усі рухи працівників виробничого підрозділу. Кожному рухові дали назву тербліг. Як і Тейлор, Гілбрети розбивали складне завдання на складові частини. Розуміючи кожну складову, можна полегшити виконання роботи, усунувши надлишкові рухи. Спрощення завдання до його найпростіших терблігів було ключовим. Діти Ліліан написали гумористичну книгу «Гуртом дешевше» про її спроби максимально спростити домашні справи у сім’ї з дванадцятьма дітьми. В 1984 році поштова служба США відзначила її внесок у бізнес та літературу випуском 40-центової поштової марки.

Елтон Мейо

Елтона Мейо вважають батьком руху за «людські стосунки» в управлінні виробництвом. Прагнучи досягнути ефективності, Мейо стверджував, що емоційний стан працівників не менш важливий, ніж підбір правильної комбінації рухів.

Предметом гордості пана Мейо став результат низки експериментів, які він провів 1927 року на Готорнському заводі компанії Western Electric. Під час цих досліджень від змінював інтенсивність світла у виробничих приміщеннях, щоб виявити, яке освітлення найкраще сприяє продуктивності. Він з’ясував, що хай як змінювати світло, продуктивність працівників завжди є вищою, ніж зазвичай. Усвідомлення, що за ними спостерігають, змушувало працівників поводитись інакше. Це явище стало відомим під назвою готорнського ефекту. Спантеличений результатами, Мейо опитав працівників і з’ясував, що вони працювали ефективніше, тому що під час експерименту до них краще ставилися керівники. Працівники на конвеєрі отримали додаткову мотивацію, адже їхня «чорна» робота видавалася важливішою, бо стала частиною експерименту.

Друга світова війна та підхід до науки управління

Технології й масштаби індустріалізації ускладнювалися, тож проблеми операційної діяльності також стали складнішими. Під час Другої світової війни проблемні ділянки виробництва змусили уряд звернутися до науковців та інженерів за допомогою в досягненні максимальних обсягів виробництва воєнної продукції. У пошуку рішень ці новатори розробляли математичні моделі, з якими підходили до виробничих проблем. Сьогодні цей напрям у вивченні операційної діяльності зветься дослідженням операцій. Деякі з цих моделей будуть представлені далі у цьому розділі.

Теорія X, теорія Y та теорія Z

1960 року Дуглас Макгрегор із Массачусетського технологічного інституту перейменував науковий підхід Тейлора на управлінську теорію Х, а біхевіористський підхід Мейо охрестив теорією Y. Перепакувавши ці теорії, він знайшов у книгах історії операційної діяльності місце і для себе.

Прихильники теорії Х, Тейлора, оцінюють людську поведінку більш «песимістично». Вони вважають, що люди — ледачі від природи і до роботи їх потрібно підштовхувати винагородами й покараннями. Працівникам бракує творчого мислення й амбітності, тож, окрім власних трудових потуг, їм практично нічого запропонувати керівництву.

Прибічники теорії Y, за принципом Мейо, вважають, що працівники самомотивовані, якщо їхнє робоче середовище сприяє цьому. Працівники проявляють винахідливість, і, якщо з ними консультуватися, вони можуть порадити, як покращити продуктивність. А ще вони можуть брати на себе більше відповідальності за власну роботу.

У 1980-х теорія Y розвинулася. Вільям Уші назвав доброзичливу теорію Y, яку застосовували японські керівники, теорією Z. В середині 1980-х деякі «експерти» вважали теорію Z секретом конкурентної переваги японців. За теорією Z японці докупи об’єднують і керівництво, і працівників у згуртованій робочій групі. Кожна людина є частиною процесу прийняття узгодженого рішення. Щоб покращити якість, працівники та управлінці спільно працюють у колі контролю якості. Кожен працівник є частиною поняття «кайдзен» — постійної роботи над удосконаленням усіх аспектів власної особистості та компанії. MBA називають це безперервним удосконаленням якості. Коли працівники відчувають себе партнерами у бізнесі, вони стають продуктивнішими й більше віддаються своїй роботі.

Ситуаційний підхід

Оскільки ні наукові методи, ні підходи з точки зору людських відносин не можуть спрацьовувати у всі часи, прибічники ситуаційного підходу вважають, що керівники повинні змінювати й поєднувати ці дві теорії, відповідно до ситуації. Якщо класичні методи Тейлора частково поєднати з японською теорією Z, результат тільки покращиться.

СИСТЕМА ВИРІШЕННЯ ПРОБЛЕМ У СФЕРІ ОПЕРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ

Тепер ви трохи знаєте історичні передумови й готові отримати ключові знання МВА у сфері операційної діяльності. Коли ви намагаєтеся створити продукт або послугу, виникає п’ять запитань:

Потужність — яку кількість продуктів або послуг я можу створити?

Планування — як я збираюся це зробити?

Запаси — скільки запасів я маю і як я можу їх зменшити?

Стандарти — що я вважаю ефективним виробництвом та якісним результатом?

Контроль — чи достатньо добре функціонує виробничий процес?

Знання, отримані МВА у сфері операційної діяльності, поверхневі. Їхнє завдання полягає не в тому, щоб стати інженерами, а щоб стати управлінцями з розумінням процесів виробництва і надання послуг.

Кожне з п’яти запитань, поставлених вище, можна і варто розглядати детально, щоби досягнути найефективніших способів виробництва; однак, в дусі цієї книги, я подам вам лише основні положення деяких популярних теорій, щоб ви отримали основу.

Шість «м» потужності

Щоб отримати відповідь на питання, скільки товарів чи послуг може створити компанія, МВА використовують шість «М», які слугують їм орієнтирами в аналізі виробництва. «М» зосереджені на сферах, що визначають межі будь-якого виробничого об’єкта. В деяких бізнес-школах викладають лише чотири «М», хоча є й такі, де шість стає одинадцятьма. У будь-якому разі, всі школи «великої десятки» певним чином викладають поняття «М».

Методи. Ви обрали найкращий метод виконання операційного завдання? Чи найоптимальнішим є розташування обладнання на виробничому об’єкті?

Матеріали. Чи необхідні матеріали є в наявності, й мають хорошу якість? Чи є у вас можливість ефективно закуповувати, зберігати і, коли виникає необхідність, розподіляти матеріали?

М’язи (людські ресурси). Чи ваші працівники й керівники добре навчені та продуктивні для досягнення ваших виробничих цілей? Чи достатньо у ваших працівників підготовки, щоб працювати з новими технологіями, які ви закуповуєте?

Машини (обладнання). Чи маєте ви інструменти, потрібні для виконання роботи? Чи відповідає ваше обладнання вашим потребам: щодо потужностей, швидкості, надійності, технологічності?

Монети (гроші). Чи матимете ви гроші на фінансування виробництва, коли виникне така потреба? Чи виправданим є інвестування в заводи, обладнання та товарно-матеріальні запаси в світлі загальних пріоритетів, потужностей та інших можливостей компанії? Чи очікувані грошові потоки виправдовують інвестиції (фінансове питання)?

Меседжі (інформування). Чи є у вас система вчасного донесення точної інформації до усіх учасників виробничого комплексу — людей та інформаційних технологій? Комп’ютери обмінюються електронною інформацією про результати та якість роботи на конвеєрі як із оператором, так і з іншою технікою.

Є три основні типи способів виробництва:

Безперервний процес;

Конвеєрна лінія;

Робота на замовлення.

Що більше стандартизований продукт, то ймовірніше, що для його виробництва найкраще вдаватися до методу повторюваності операцій з високими обсягами випуску. Наприклад, нафтопереробні заводи використовують безперервний процес виробництва. Очисне обладнання працює 24 години на добу. Центром уваги під час операційної діяльності на нафтопереробному заводі є підтримка безперебійної роботи обладнання. Мінусом цього типу операційної діяльності є відсутність гнучкості. Внесення у систему змін зазвичай вимагає зупинок обладнання, що обходяться дуже дорого.

Стара добра конвеєрна лінія Генрі Форда — це не настільки безперервний процес. Виробництво автомобілів розкладене на окремі завдання; кожне виконується в режимі повторювання на відповідній робочій станції.

Труднощі полягають у тому, щоб координувати результати кожного завдання задля досягнення максимального рівня ефективності та звести до нуля потребу у великій кількості дорогого обладнання. Метод конвеєрної лінії допускає певний рівень гнучкості. До процесу можна вносити незначні зміни без зупинки обладнання. Автоматизовані конвеєрні лінії можуть бути пристосовані до різних комбінацій допоміжного обладнання без зупинки процесу.

Конвеєрну систему також можна використовувати для надання послуг. Один винахідливий хірург із Росії, спеціаліст із видалення катаракти, розбив операційний процес на складові й створив хірургічний конвеєр.

Для створення товарів і послуг за індивідуальними потребами клієнта найкраще підходить робота на замовлення. При роботі на замовлення виробничий об’єкт налаштовують на виконання великої кількості різних завдань. Автоматичне обладнання розташоване на спільній виробничій ділянці для виконання унікальних виробничих завдань. Цехи обробки металевих виробів, друкарні, лікарняні операційні та меблеві виробництва зазвичай організовують свою роботу саме так. Кожне замовлення дещо відрізняється, хоча для кожного з них часом використовують однакове базове обладнання чи інструменти.

Визначення проблем потужності за допомогою блок-схем. Більшість МВА відправляють на виробничі об’єкти як консультантів, а не як керівників підприємства. Замість гайковерта, вони зазвичай носять із собою пласке пластикове лекало для малювання блок-схеми. Ці лекала — це пластикові трафарети з вирізаними квадратами, трикутниками й ромбами. Їх використовують для візуального зображення виробничого процесу. Складаючи план процесу, МВА прагнуть виявити проблемні зони, ділянки неефективності та хиби в інформаційному обміні. Коли людина поруч із вами називає продуктивність виробництва пропускною здатністю, він або вона — точно МВА.

З мого досвіду, заміна мастила на автозаправці займає близько двадцяти хвилин, а у Jiffy Lube — всього десять. Щоб зрозуміти, чому так, досить проаналізувати блок-схему процесу, подану далі. Jiffy Lube спеціалізується на заміні мастила конвеєрним методом. Приміщення, обладнання та працівники налаштовані на виконання цього єдиного завдання. Для якомога швидшого виконання роботи вони працюють у командах. Маючи власне лекало, ви також можете стати консультантом і складати схеми будь-якого виробничого процесу.

Автозаправка на розі (обов’язковий попередній запис, машину потрібно залишати)

Один робітник:

Jiffy lube (на машину можна зачекати, попередній запис необов’язковий)

Р1 — Робітник 1 зверху, Р2 — Робітник 2 в ямі

Лінійне програмування: розв’язання проблеми браку виробничих потужностей. Виробництво повсякчас пов’язане з обмеженнями. Матеріали можуть бути дефіцитними. Обладнання має обмеження в обсягах виробництва. Кваліфікованих працівників складно знайти. Завдання полягає в тому, щоб обрати найкращий спосіб дій в рамках наявних обмежень. Найкращим вважається те рішення, результатом якого буде найбільший обсяг виробництва, найвищий заробіток та дохід коштом найменшої кількості витрат. Обмежень у виробництві часом буває так багато, що знайти оптимальне рішення методом спроб і помилок практично неможливо. На щастя, на поміч у роботі може прийти комп’ютерна техніка. Її назва — лінійне програмування. Лінійні програми використовують для обчислення рішень методом симплекс.

Розгляньмо завод Tangerine Computer, що виготовляє два типи комп’ютерів: Deluxe та Standard. Для моделі Deluxe потрібні спеціальний системний блок та два дисководи, а для моделі Standard потрібен один стандартний системний блок і один дисковод. Однак запчастини постачають в обмеженій кількості — 30 системних блоків Deluxe, 60 системних блоків Standard та 120 дисководів. Якщо прибуток від моделі Deluxe становить 500 $, а прибуток від моделі Standard — 300 $, скільки одиниць кожної моделі варто виготовляти заводу? Як знайти відповідь на це запитання?

Перший крок — скласти лінійне рівняння з максимальними або мінімальними бажаними результатами. У цьому випадку Tangerine хоче отримати максимальні прибутки.

(X моделей Deluxe × 500 $) + (Y моделей Standard × 300 $) = = Сукупні прибутки

Обмеженням для виробництва є кількість поставлених запчастин:

Використання системних блоків Deluxe: (X од. × 1) + (Y од. × 0) < 30 од.

Використання системних блоків Standard: (X од. × 0) + (Y од. × 1) < 60 од.

Використання дисководів: (X од. × 2) + (Y од. × 1) < 120 од.

Комп’ютерна програма перепробує чимало комбінацій, поки не визначить, який обсяг виробництва потрібен для отримання максимальних прибутків. У цьому випадку рішення виглядає так:

(30 моделей Deluxe × 500 $) + (60 моделей Standard × 300 $) = = 33 000 $ макс. прибутку

Здебільшого компанія може вибирати серед набору моделей, адже їх є багато. Так само багато є й виробничих обмежень. Лінійне програмування може визначити найкращий план.

Техніки лінійного програмування також можна використовувати для вирішення проблем транспортування й розподілу. Наприклад, постачальник McDonald’s багато володіють численними складами, франчайзинговими закладами і обмеженим парком вантажних автомобілів. Завдання полягає в тому, щоб знайти найдешевший спосіб доставки запасів із тисячі чи більше можливих комбінацій маршрутів між складами та закладами харчування. Лінійне програмування може справитись і з цим завданням.

Планування

Генрі Гант і діаграма Ганта в плануванні. Наприкінці ХІХ століття Генрі Гант висунув гіпотезу, що стандарти потрібно встановлювати не лише для виконання завдань, а й для планування їхньої послідовності. «Містер Планування» зрозумів, що встановлювати терміни потрібно з урахуванням часу для ефективного планування, координування і впровадження послідовності виробничих завдань. Якщо планування буде невдале, виникатимуть проблемні ділянки й неефективність їхньої роботи зіпсує усю систему.

Діаграма Ганта, внесок Генрі Ганта до проблеми ефективності — це таблиця, де необхідні завдання зі складу виробничого циклу розміщені вздовж однієї осі, а часова порядковість їхнього виконання — вздовж іншої. За допомогою діаграми Ганта можна скласти графік усього виробничого процесу, і можна легко визначити завдання, що мають критично важливе значення, або проблемні ділянки.

Діаграми Ганта можна використовувати на багатьох різних об’єктах; їх використання не обмежується виробничим підприємством. Такий проект, як купівля будинку, також можна зобразити у вигляді діаграми Ганта.

Діаграма Ганта для купівлі будинку

Планування методом критичного шляху. В 1950-х з’явився складніший спосіб визначення оптимального плану: метод критичного шляху (CPM). Метод CPM використовують для складних виробничих проектів, що вимагають координації великої кількості завдань. Є й складніша форма CPM, що зветься методом оцінки та аналізу програм. Щоправда, сьогодні більшість бізнесменів використовують цих два методи як взаємозамінні.

За допомогою методу критичного шляху начальники виробництва розміщують кожне завдання або діяльність по порядку й обчислюють час, потрібний для виконання кожного з них. Щоразу, коли починається або завершується завдання, воно зветься подією. Схема CPM графічно зображує всі події проекту. Це дає виробничому інженеру можливість вирахувати час, потрібний на завершення роботи, та керувати ним. Через те, що усі завдання видно наочно, можна визначити процеси, які мають критичне значення. Критичними вважаються ті завдання, невиконання яких може затримати завершення проекту. Схема впорядковує і підкреслює критичні завдання, а також прогнозує, скільки часу потрібно на виконання усього проекту.

Візьмімо за приклад Кіпа Мустанга, виробничого інженера з General Dynamics, що хотів би виготовляти нові перемикачі для літаків-винищувачів. Ці перемикачі запускають крісло-катапульту, і, за свідченнями пілотів, під час війни в Іраку в 2003 році спрацьовували із перебоями. Кіп визначив п’ять основних типів діяльності, пов’язаних із проектом:

A: Розробити проект виробничого обладнання й підготувати креслення для виробництва — 2 тижні

B: Підготувати виробничий об’єкт до надходження нового обладнання та запчастин — 4 тижні

C: Закупити інструменти та запчастини для виробництва — 3 тижні

D: Розмістити запчастини на складі та встановити виробниче обладнання — 1 тиждень

E: Протестувати нову виробничу лінію — 1 тиждень

Схема за методом критичного шляху CPM мала б такий вигляд:

Схема критичного шляху проекту перемикача крісла-катапульти

Кожне завдання General Dynamics представлене у вигляді стрілочки для процесу й кружечка для кожної події. Як видно на схемі, найкоротший шлях до налаштування виробничої лінії для перемикача — сім тижнів. Дії на найдовшому, критичному, шляху визначають тривалість проекту. Якщо критичні завдання можна виконати швидше, це має назву скорочення критичного шляху, адже проект можна завершити раніше. Якби розробку обладнання можна було прискорити, це скоротило б критичний шлях проекту перемикача. Якщо якийсь із видів критичної діяльності, наприклад, розробка виробничого обладнання, відкладається, проект також відкладається. Некритичні види діяльності, наприклад, підготовка об’єкта, проект не затримують. Вони мають закладений часовий резерв.

У великих інженерних, будівельних та виробничих проектах необхідно контролювати величезну кількість завдань. Для таких проектів розроблено комп’ютерні програми, що допомагають із побудовою схеми й розрахунком часових термінів. Та в цього диво-рішення є один недолік — для побудови й застосування результатів трудомістких схем критичного шляху потрібен час. «Ми всі їх (схеми СРМ — ред.) складали в 1950-х роках, — пригадує Дональд Н. Фрей, головний директор Bell & Howell Co., — та складання схем вимагало багато зусиль, які можна було б спрямувати на виконання роботи». Сьогодні все комп’ютеризовано, й хоча це досі складно й забирає час, схеми CPM цілком можливо реалізувати.

Теорія масового обслуговування, або теорія черг, у плануванні. Ви колись застрягали у черзі в банку? А може, залишалися «висіти» на лінії, намагаючись замовити щось по телефону? Тоді теорія черг може вас зацікавити. Черга — це низка людей чи товарів, що чекають, поки їх обслужать. Кожна людина, що обслуговує людей у черзі, має назву каналу. МВА використовують теорію масового обслуговування для складання графіка роботи працівників і створення системи черг з метою заощадження коштів та покращення якості обслуговування. Питання ефективності полягає в тому, яка оптимальна кількість каналів потрібна для обслуговування черги. Наприклад, менеджер у банку хотів би мати водночас невелику кількість касирів і короткі черги.

Щоб відповісти на запитання щодо черг, потрібно визначити кілька показників:

A — середня кількість випадкових візитів за одиницю часу

S — середня кількість клієнтів, яких обслуговує канал за одиницю часу

M — кількість наявних каналів

Маючи ці одиниці інформації та набір таблиць, можна зробити кілька розрахунків:

Коефіцієнт використання системи = A/MS

Середня кількість відвідувачів у очікуванні обслуговування = = Загальна кількість людей в черзі — (A/S)

Продовжімо розглядати приклад із роботи банку. Припустимо, відділення Citibank в нижньому Мангеттені має одну касу експрес-обслуговування, що опрацьовує 50 депозитів за годину зі середньою швидкістю надходження клієнтів 45 людей на годину.

Одна каса:

S = пропускна здатність каси у 50 клієнтів за годину

A = 45 клієнтів, що приходять за годину

(очікуване використання однієї каси, тобто вона дуже зайнята)

Відповідно до цієї інформації та скороченої таблиці нижче, середня кількість відвідувачів у черзі мала б становити 8,1.

Здається логічним, що, додавши ще одну експрес-касу, середню кількість відвідувачів у черзі можна було б зменшити з 8 до 4, чи не так?

Дві каси:

Очікувана середня кількість відвідувачів у черзі = 0,23 клієнта (з таблиці вище). Чекати не потрібно!

Кількість відвідувачів у черзі зменшилась би на понад 97 %, якби додали ще одну касу. Коли черга дуже велика, друга каса суттєво змінює ситуацію на краще. Таку інформацію дає лише теорія масового обслуговування. Ця проблема із касами — це найпростіший із прикладів. Навколо черг вже розвинулась ціла «наука». Науковці пишуть книги з таблицями та діаграмами, що дають відповіді на чимало «чергових» дилем. І хоча ви й не експерт, але тепер знаєте про існування теорії масового обслуговування. Ось так працюють курси для МВА. Вас навчають лише основам, та очікують що ви, як МВА, шукатимете експертів для впровадження цих програм.

Товарно-матеріальні запаси

Пошук «збалансованого» рішення. Для досягнення оптимального рівня товарно-матеріальних запасів потрібно вміти балансувати. Приймати рішення щодо запасів складно, адже різні відділи однієї компанії мають різні цілі. Коли йдеться про автомобілі, маркетологи вважають, що доцільніше мати забагато запасів, аніж замало. Продавці хочуть мати стільки товарів, скільки потрібно для їхніх покупців. Вони ненавидять втрачати клієнта через відсутність у салоні популярної моделі мінівена чи спортивного авто. Фінансисти воліли би мати якомога менше запасів. Що нижчі інвестиції в запаси, то більше в них грошей для інших інвестицій чи для сплати вищих дивідендів. Виробничі відділи люблять працювати якомога ефективніше. Тривалі періоди роботи скорочують витрати на численні запуски й зупинки обладнання, та можуть, звісно, також спричиняти суттєве накопичення товарних запасів. МВА називають процес належного налагодження цього напряму управлінням ланцюгом постачання.

Термінологія зі сфери товарно-матеріальних запасів. Товарно-матеріальні запаси мають одну із трьох форм (приклад стосується заводу чи пекарні):

Сировина — борошно, цукор, кулінарний жир, готова глазур тощо.

Незавершене виробництво — тісто, випічка в духовці, випічка, що холоне на лотках.

Готова продукція — торти, печиво й пиріжки, готові до продажу.

Товарно-матеріальні запаси — це не лише інвестиції в матеріали, а також у трудові ресурси. Поки запасами володіє компанія, гроші лишаються зв’язаними. Простий і наочний спосіб аналізу рівня товарно-матеріальних запасів — це схема управління потоком запасів. Вона показує тип і вартість запасів виробничого підприємства. Процес виготовлення продукту — це поєднання сировини і трудових ресурсів задля отримання готової продукції з вищою вартістю.

Причини зберігання запасів. Є п’ять основних і закономірних пояснень, навіщо тримати запаси:

Канал постачання — запаси тримають на складі для зменшення ймовірних затримок у постачанні продукції і досягнення максимальної ефективності.

Цикл замовлень — постачальники мають саме таку кількість мінімальних замовлень, якою можна покрити безпосередній попит.

Безпека — запаси потрібні, щоб уникнути дефіциту через непевність виробничих потреб. Коли виробництво зупиняється у зв’язку з нестачею запасів, це обходиться дорого.

Випередження попиту — запаси зберігаються в очікуванні прогнозованого попиту.

Спекулятивні — товари скуповують перед підвищенням цін з боку постачальника.

В ефективних компаніях сировина надходить саме вчасно, тобто саме в той момент, коли вона потрібна для виробництва. Такий метод постачання запасів називається якраз вчасно. У цьому підході першість тримають японці. Японський працівник на заводському конвеєрі замовляє необхідні запчастини за допомогою карток замовлення запасів, що звуться «канбан». Однак підхід якраз вчасно не обов’язково значить, що постачальники запчастин виготовляють їх на точно такій швидкості, як того вимагає конвеєр автомобільного заводу.

Насправді запаси запчастин зберігаються на складах менших постачальників, аж поки не знадобляться виробникам авто. Справжній підхід якраз вчасно передбачає, що всі учасники виробничого процесу працюють узгоджено, або за усталеною схемою.

Економічний розмір замовлення. Аби дізнатись, яка кількість запасів потрібна, щоби склад не був переповнений запчастинами, сировиною і готовими виробами, МВА використовують спеціальні формули.

Формула економічного розміру замовлення базується на порівнянні двох видів витрат, пов’язаних із запасами.

Витрати на зберігання — витрати, пов’язані зі зберіганням, страхуванням та фінансуванням запасів. Слід зважити на альтернативну вартість, адже кошти компанії можна використати на інші потреби.

Витрати на замовлення — до цих витрат входить уся бухгалтерська та офісна робота й матеріали, пов’язані з поданням замовлення.

Є дві крайності. Директор заводу може вирішити замовляти великі кількості запчастин, але робити це рідко, що зумовить менші витрати на замовлення, але більші — на зберігання. Або ж він може робити замовлення потрохи і часто, щоб знизити витрати на зберігання, однак це збільшить вартість подання замовлення. Графік на наступній сторінці показує, що найменшого рівня витрат на запаси можна досягнути лише при досягненні мінімального рівня витрат як на замовлення, так і на зберігання.

Формула економічного розміру замовлення намагається знайти ту саму оптимальну точку, при якій витрати і на замовлення, і на зберігання будуть мінімальні.

Ось ця формула:

Q* — оптимальна кількість замовлення

R — річна потреба в одиницях товару (попит)

O — витрати на розміщення замовлення

C — вартість зберігання одиниці запасів протягом періоду

Уявімо дистриб’ютора автозапчастин, який постачає збиральному цеху в Канзас-Ситі запасні лампи для стельових плафонів у салоні. Його історія продажів свідчить, що найімовірніший рівень попиту — 2000 лампочок за рік. При кожному замовленні у General Electric його обробка обходиться в 14 $. Детальний аналіз витрат показує, що зберігання кожної лампочки в запасах обходиться у 0,50 $ на рік.

Відповідно до формули економічно найдоцільніший обсяг запасів становить 335 лампочок. Оскільки попит вимагає 2000 лампочок, це означає, що дистриб’ютор має робити близько шести замовлень на рік (2000/335). Звучить просто. Але насправді не так. Проста формула економічного розміру замовлення працює лише тоді, коли попит рівномірний. Коли попит суттєво змінюється протягом року (наприклад, попит на фасований лід, яєчний коктейль або пиво в продуктовому магазині), від цієї формули користі небагато. Щоб скоригувати розрахунок із поправкою на зміни у попиті, використовують комп’ютерні програми, які здійснюють модифікований розрахунок економічного розміру замовлення. В таких ситуаціях комп’ютер багато разів на рік вираховує відповідні оптимальні обсяги замовлення. Навіть попри те, що застосування формули оптимального замовлення обмежене, МВА зможе у разі потреби обговорити це з фахівцем у сфері запасів зі знанням справи. Адже коли запаси несподівано починають накопичуватись, це вже проблема.

Планування потреби в матеріалах (MRP, Material Requirements Planning): управління запасами та потужністю виробництва. Сучасний рівень виробництва неможливий без усвідомленого планування виробництва та контролю запасів. MRP — це спосіб планування та контролю запасів, необхідних для виробничого об’єкта. Дехто стверджує, що MRP — це планування виробничих ресурсів (manufacturing resource planning), але хай що означатиме ця абревіатура, MRP — це складна система покращення виробничої ефективності. MRP складає графік виробництва й розраховує оптимальну кількість запасів, необхідну для ефективного виробництва. У випадку з продуктами, що мають багато складових частин, як‑то автомобілі, прилади та електроніка, такий розрахунок можливо провести лише за допомогою комп’ютера.

Щоб налаштувати систему, програміст повинен бути знайомий із процесом виробництва та вимогами до матеріалів. Тоді комп’ютер зможе клієнтський попит на продукцію розбити на деталізовані замовлення, які подаються виробничим підприємствам, і заявки постачальникам на поставку продукції.

Процес MRP починається, коли виробничі інженери визначають найефективніший спосіб виробництва. Для автомобілів, наприклад Honda Civic, найефективніший спосіб виробництва — це конвеєр. До дослідження виробничого процесу слід вносити усі кроки процесу збирання, від шліфування корпусу з необробленої сталі до вивозу автомобіля Honda із заводу. Може виникнути потреба в дослідженнях хронометражу трудових рухів, на зразок тих, які проводив Тейлор близько століття тому. Щоби визначити потужність заводу, потрібно знати потужність обладнання і можливості працівників. Наприклад, виробничі інженери точно знають, скільки частин переднього крила може бути виготовлено за годину і скільки людино-годин потрібно для роботи преса.

Система планування потреби в матеріалах

Інженери-технологи також повинні деталізувати усі вимоги щодо частин і матеріалів, що стосуються продукту. Перелік вимог зветься специфікацією матеріалів. Його вносять у комп’ютер, щоб усі виробничі вимоги можна було розбити на точні матеріальні потреби. Для кожного автомобіля Honda Civic, у системі MRP має бути інформація про те, що він потребує дві фари, сорок шість 50-міліметрових болтів, чотири літри фарби й сотні інших запчастин. Запаси матеріалів також відстежує система MRP. Вона допомагає директору виробництва підтримувати необхідний запас матеріалів для забезпечення потреб виробничої лінії. Також ця система мінімізує рівень запасів, допомагаючи працівникам відділу постачання робити оптимальні замовлення.

«Повна» система MRP, що також має назву планування ресурсів підприємства (ERP), — це програмне забезпечення, яке координує виробничий процес: прогноз клієнтського попиту, доставка готової продукції, управління запасами в процесі доставки та доставка на стелажі складів. Введений у комп’ютер основний виробничий план сортує та зберігає всю інформацію щодо попиту, виробництва й матеріалів і розсилає замовлення, керуючи виробничим процесом та координуючи його.

СТАНДАРТИ ТА КОНТРОЛЬ

Уся інформація щодо виробничого процесу, необхідна для створення системи MRP або використання інших інструментів МВА для досягнення ефективності, забезпечує основу для стандартів, якими користуються керівники для вимірювання й контролю якості роботи. МВА називають використання стандартів модним слівцем бенчмаркінг. Саме тут втручаються бухгалтери з метою допомогти операційній діяльності бізнесу. У пункті про управлінський облік розділу «Бухгалтерський облік» я пояснював, як бухгалтери відстежують і фіксують ефективність виробництва через використання змінних. Зміни на заводі можуть бути пов’язані з більшою сумою оплати за матеріали, ніж було заплановано (зміни ціни) або з використанням більшої кількості матеріалів чи трудових ресурсів на одиницю виготовленої продукції (зміна у використанні матеріалів і трудових ресурсів). Начальники виробництва контролюють процес, встановивши стандарти і слідкуючи за їхнім дотриманням.

Якість

На заняттях з операційної діяльності проблеми стандартів досліджують трохи глибше, розглядаючи питання «якості», що має критично важливе значення для конкуренції у США. А що ж таке якість? Якість означає лише те, що продукт або послуга «відповідає стандартам», які заклав виробник або споживач. Якість необов’язково означає, що товар або послуга не мають недоліків. Як і не означає, що цей товар — найдорожчий в своєму класі, як‑то Rolls-Royce. Якісні продукти належно виконують свої функції. Такі побутові речі, як канцелярські скріпки, можна вважати високоякісними, якщо вони не іржаві й добре тримають папери.

Необхідно згадати трьох важливих «гуру із якості», чиї приписи є ліками для проблемного виробництва США: Джозеф Джуран, Вільям Едвардс Демінг та Філіп Кросбі. Кожен із них збив собі капітал тим, що писав, читав лекції та надавав консультації з питань якості.

Джуран і відповідність вимогам споживача (Fitness for Use). Фразу «відповідність вимогам споживача» Джозеф Джуран використовує щодо якості. «Споживачі повинні могти розраховувати на те, що продукт відповідатиме їхнім потребам або призначенню, для якого вони його купують». Виробники повинні виготовляти якісні продукти, при цьому добиваючись «високих доходів і мінімізації простою».

Відповідність вимогам споживача має п’ять «параметрів»: якість розробки, відповідність виробничим стандартам, відсутність поломок, задовільне виконання функцій і легкість обслуговування товару після його придбання.

Демінг, загальне управління якістю та статистичне управління процесами. Вільям Едвардс Демінг відомий тим, що проводив у 1950-х роках для японців навчання з питань якості, саме тоді, коли американська промисловість не була зацікавлена в цьому питанні. Демінг висунув досить просте припущення про те, що якості можна домогтися, якщо виявити причини виробничих проблем на всіх етапах процесу й уважно моніторити виробництво, щоб припинити допускати помилки до того, як буде виготовлено надто велику кількість одиниць продукції. Кожен крок процесу — це можливість підвищити ефективність; звідси виник термін загальне управління якістю.

Усі проблеми якості Демінг розділив на дві категорії — «загальні випадки» та «особливі випадки». Загальні випадки — це системні проблеми, які поширюються загалом на працівників, обладнання чи типи товару. Особливі випадки — це проблеми окремих працівників, машин чи поставок матеріалів.

Заручившись допомогою Джурана та В. А. Шухарта, Демінг розробив інструмент для визначення проблем під назвою статистичне управління процесами. «Дві частини, навіть якщо їх виготовив один оператор на одній машині, не можуть бути ідентичними. Тому питання у тому, щоб відрізняти допустимі відхилення від відхилень, які можуть свідчити про проблеми». Статистична ймовірність дає змогу робити такий розподіл.

Виробничі інженери здійснюють цей розподіл, вивчаючи очікувану похибку кожного виробничого завдання. Наприклад, машина з розливу на заводі Coca-Cola не наливає в дволітрові пляшки точнісінько два літри. Похибка становить плюс-мінус кілька мілілітрів. Виробничим інженерам потрібно здійснювати ретельне дослідження, щоб визначити, яка кількість рідини зазвичай вливається в кожну пляшку. В результаті вийде дзвоноподібна крива або розподіл статистичної частоти вмісту пляшки. Згадайте криву нормального розподілу, або дзвоноподібну криву, з розділу «Кількісний аналіз»: діапазон відхилень, у який вкладається 68 % випадків, називався одним стандартним відхиленням від очікуваної кількості, або однією сигмою. Будь-яка міра виробництва, що виходить за межі стандарту якості з похибкою в одну сигму, сигналізувала би про виробничі проблеми. На бажання начальника виробництва можна обрати похибку у дві або три сигми. Компанія Motorola вирішила втілювати програму, де метою є досягнення стандарту в шість сигм або 3,4 дефекта на мільйон. Чимало компаній вже впровадили програми «шість сигм», щоб зменшити кількість браку й підвищити прибутки.

У прикладі Coca-Cola виробничий інженер з’ясував, що у 68 % випадків у пляшки, вміст яких він вимірював у складі своєї вибірки, наливалося напою з похибкою плюс-мінус десять мілілітрів.

Використовуючи статистичне управління процесами Демінга, оператор розливної машини міг би щогодини знімати з конвеєра партію з десяти дволітрових пляшок. При похибці в одну сигму пляшки, вміст яких вищий за два літри й десять мілілітрів, опинилися би над верхньою контрольною межею. Пляшки із вмістом менше за 1990 мл опинилися би під нижньою контрольною межею. Наявність таких показників сигналізує про «особливу проблему» — зігнутість чи засміченість лінії підведення. Процес вважали би «таким, що вийшов з-під контролю», і оператор отримав би вказівку вжити коригуючих заходів. Якщо після коригування, нові зразки вкладатимуться у похибку в десять мілілітрів, процес вважатимуть «під контролем» і обладнання буде допущено до роботи. (Я дуже спростив свій приклад із Coca-Cola щодо вибору нижньої та верхньої контрольних меж, аби пояснити вам тему. Періодичність вибіркового контролю та кількість зразків, взятих для перевірки, суттєво впливають на результати статистичного розрахунку меж відхилень). Дивіться графік на сторінці 372.

Використовуючи статистичне управління процесами, оператор розливної машини вносить свої заміри зразків Coca-Cola у контрольні діаграми. На контрольних картах для середніх значень (Х-Bar карти) оператор записує середнє значення замірів зразка, які він вимірює щогодини. Карта для середніх значень показує будь-яку тенденцію машини — рівномірну роботу чи стрибки — протягом певного часу. Якщо показник на карті наближається до допустимої межі, оператор може перевірити розливну машину, перш ніж вона вийде з-під контролю.

Карта контролю розмахів (R-карта) відображає будь-яку тенденцію до хаотичності процесу в рамках певного часу. Вона визначає розмах між найбільшим і найменшим значеннями тієї самої вибірки, яку використовували для створення карти для середніх значень. У кожній груповій вибірці середнє значення із усіх замірів вибірки може маскувати недопустимі відхилення. Наприклад, зразок із кількістю рідини в один літр і зразок із кількістю рідини у три літри в середньому складають два літра і є прийнятними відповідно до карти середніх значень. Однак розумно очікувати, що покупці будуть незадоволені як пляшками, заповненими на половину, так і пляшками, липкими від переливу. Якщо об’єм пляшки-зразка виходить за межі карти розмахів, оператору слід вжити коригуючих заходів.

Гіпотетичні карти середніх значень і розмахи у рамках статистичного управління процесами протягом 12-годинної зміни в розливному цеху, вказують на наявність проблем (див. карти нижче).

Раптова зміна на карті середніх значень свідчить про механічні проблеми або про прихід нового працівника, який ще не ознайомився з технічними вимогами.

Статистичні карти контролю процесу цех розливу Cоса-Cola Карти контролю середнього значення і розмахів

Зростання розмаху значень може свідчити про погіршення експлуатаційних параметрів машини, тимчасове або постійне відхилення машини від технічних умов або втому працівника.

Кросбі та його «Якість безкоштовна». Філіп Кросбі отримав свою славу, проголосивши, що «якість — безкоштовна». Він вважав, що якби виробники покращували якість, «відповідно до вимог», загальні виробничі витрати знизилися б. Кросбі пропагував думку, що кінцева мета програми управління якістю — відсутність браку. Керівництво повинно докладати спільних зусиль для зміни як проекту, так і способу виробництва, щоб якість стала кращою. На його думку, усі витрати, яких вимагає покращення якості, будуть компенсовані заощадженням на матеріалах і трудових ресурсах, які треба витратити для коригування браку.

Ґеніті Таґуті і його «погана якість — це злочин». Японський експерт із якості Ґеніті Таґуті був основним захисником якості у післявоєнній Японії. Він стверджував, що з духовного погляду «створення неякісної продукції — гірше за крадійство». Адже від неякісної продукції потерпають усі.

ГАРЯЧІ ТЕМИ

Попри наявність тут базової інформації про потужність, планування, стандарти і контроль, цей розділ буде неповний, якщо не згадати кілька модних понять, які раз у раз зринають у діловій пресі.

Період циклу

Час, необхідний компанії для перетворення ідеї на продукт або для вдосконалення продукту, зветься періодом циклу впровадження товару. В компанії Detroit розробка дизайну й технологічне переобладнання для виробництва нового автомобіля може зайняти два або більше років. Час створення нового модного продукту часто займає шість місяців від моменту розробки до доставки у салон. Що швидше компанія здатна виготовляти новий продукт, що задовольняв би попит споживачів, то кращою буде її позиція на конкурентному ринку. Відповідно, короткий період циклу — це конкурентна перевага і гаряча тема для МВА. Деякі просунуті МВА називають боротьбу за швидшу діяльність конкуренцією на основі часу.

Нові технології й інтеграція

Нові технології самі по собі необов’язково добрі — такими їх робить можливість ефективного застосування. У 1980-х компанія General Motors витратила мільярди доларів на робототехніку для автоматизації своїх конвеєрів. Із такими щедрими інвестиціями GM сподівалась отримати вищу якість і нижчу собівартість. Однак GM бракувало технічних знань, щоб ефективно впровадити технології.

Японські автовиробники змогли на досаду Детройту досягнути на своїх збиральних заводах у США високої продуктивності та якості із традиційним низькотехнологічним обладнанням та американськими працівниками. А от Honda запровадила гнучкі правила роботи, роботу в командах на виробництві й управління за участю колективу — і досягнула такого рівня продуктивності та якості, на який сподівалися в Детройті, коли інвестували у високі технології.

Масове виробництво за індивідуальними замовленнями — це нове поняття вперше ввела група Strategic Horizons в 1992 році. В основі масового виробництва за індивідуальними замовленнями лежить ідея прив’язки інформаційних технологій до нових способів роботи, як‑то гнучке виробництва й підхід «якраз вчасно». Використовуючи ці пов’язані системи, компанії можуть надавати кожному покупцю ті самі привабливі переваги індивідуального виготовлення товару, що їх використовували ремісники в доіндустріальну еру за низькою ціною сучасного масового виробництва. Таким чином можна постачати взуття, журнали, книги та комп’ютери, виготовлені за індивідуальним замовленням.

Інформаційні технології (ІТ)

У багатьох школах «великої десятки» інформаційні технології викладають окремим курсом. Ця тема стала популярною, коли про неї почали писати наукові журнали й ділова преса, а також складати курси лекцій. Завдяки розвитку технологій і появі інтернету, комп’ютери стали цінним інструментом для збирання й інтегрування корисної інформації, яка забезпечує конкурентні переваги.

Компанії, які найкраще знають уподобання своїх клієнтів, мають перевагу над конкурентами. Торгові реєстри із прив’язкою до потужного комп’ютера можуть щоденно збирати інформацію про попит і вподобання споживачів. Такі універмаги, як Macy’s та Wal-Mart, можуть відстежувати щоденні пересування вішаків із одягом та виявляти «хіти продажу» й урізати замовлення невдалих товарів. Цю саму функцію виконують і сканери на касі супермаркету. Місце на полицях обмежене, тож продуктові магазини мають змогу відкидати товари, що погано розходяться, й заміняти їх на перспективніші, щоб максимально ефективно використати кожен сантиметр торгової площі. Інформація з комп’ютеризованих баз даних дає можливість надсилати поштову рекламу безпосередньо людям, які з найбільшою імовірністю стануть клієнтами.

Управління відносинами з клієнтами (CRM) — це гаряча тема у сфері автоматизації управлінських робіт. Воно складне і його впровадження високовартісне — а тому це плідний ґрунт для залучення консультантів МВА. Теоретично, воно мало б автоматизувати кожен аспект відносин компанії з її покупцями від моменту отримання клієнтських даних до утримання клієнтів. З клієнтом можна контактувати особисто, електронною поштою, в інтернеті чи телефоном. Простір застосування технологій дуже широкий: від збору клієнтських даних до надання клієнтам, у т. ч. потенційним клієнтам, відповідей на їхні запитання у режимі реального часу. Автоматизовані оператори, інтерактивні автовідповідачі можуть надавати інформацію або спрямовувати дзвінки до компетентного надавача послуг. У рамках корпорації вдало сформована база даних може визначати можливості для розробки товарів і освоювати додаткові ринки для наявної продукції. Інформація, що потенційно могла б входити у систему управління відносинами з клієнтами, охоплює всі підрозділи організації: бухгалтерію, виробництво, маркетинговий та фінансовий відділи. Ці відділи часто не можуть взаємодіяти через технологічні бар’єри, що підвищує вартість і ускладнює реалізацію проектів. Критично важливою є безпека даних кожного з відділів.

Для впровадження системи управління відносинами з клієнтами (CRM) корпорації спершу створюють стратегію CRM, а тоді обирають первинну сферу застосування CRM, що принесе найбільший прибуток від початкових інвестицій у CRM.

Цикл CRM передбачає п’ять функцій:

Розробка продукту — дослідження, розробка концепції.

Продажі — розміщення замовлення, перехресні продажі, ліди, прогнози, торги та встановлення ціни.

Найкраща якість обслуговування клієнтів — персоналізація, сервіс, управління чергою.

Утримання та повернення клієнтів — програми лояльності, вихідна активність.

Таргетинг і маркетинг — акції, встановлення цін, сегментування, моделювання поведінки, оцінки покупців, аналітика.

Як показує дослідження Gartner Group, 55 % CRM-проектів не дають результатів. Коли щорічні витрати на CRM наближаються до 100 млрд $, важливо уникати найпопулярніших помилок: зосередження винятково на технологіях, випуск клієнта з поля зору, брак підтримки керівництва, негнучкі бізнес-процеси, недооцінювання важливості управління змінами та випуск з уваги переваг CRM.

Студенти МВА вивчають чимало комп’ютерних жаргонізмів, щоб могти підтримати розмову з технічними спеціалістами. МВА схильні до професійного жаргону. Ось вам коротка вибірка термінів.

EDI — електронний обмін даними.

CAD/CAM — технологія автоматизованого проектування / технологія автоматизованого виробництва.

Онлайн / в режимі реального часу — комп’ютерна система з безперервним оновленням (системи бронювання авіаквитків).

POS-термінали — системи розрахункових терміналів, касові апарати.

Апаратне забезпечення, «залізо» — комп’ютерне обладнання (IBM, Apple, EMC).

Програмне забезпечення, «софт» — комп’ютерні програми.

Застосунки — синонім програмного забезпечення.

Мейнфрейм — великий комп’ютер.

Мікрокомп’ютер — настільний або портативний комп’ютер.

CPU — центральний процесор, мозок комп’ютера.

LAN — локальна комп’ютерна мережа із багатьох комп’ютерів.

AI — штучний інтелект, комп’ютери з людським мисленням.

Інтранет — приватна мережа.

QR-код — матричний штрих-код швидкого реагування.

RFID, чип — радіочастотна ідентифікація, мітки інвентарних запасів.

URL — уніфікований локатор ресурсів, адреса веб-сторінки.

HTTP — протокол передачі гіпертексту; спосіб, яким інтернет-браузери підтримують зв’язок із комп’ютерами-серверами.

HTML — мова гіпертекстової розмітки, комп’ютерна мова інтернет-сторінок.

Гіпертекст — система сполучення веб-сторінок.

Мережевий екран, firewall, брандмауер — мережевий захист від несанкціонованого доступу зовнішніх користувачів.

Закон Мура — гіпотеза засновника компанії Intel Гордона Мура про те, що обчислювальна потужність подвоюється що півтора року з пропорційним зменшенням вартості.

Окрім володіння термінологією, для МВА важливо вміти обирати комп’ютери. Одне й те саме обладнання може створювати конкурентні переваги або наносити шкоду, якщо обладнання чи програмне забезпечення неможливо замінити відповідно до потреб компанії. Тому купувати комп’ютери та інші технології треба з огляду на довгострокову стратегію компанії.

ПІДСУМОК ОПЕРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ

Щодо будь-яких операційних ситуацій застосовують п’ять фундаментальних тем: потужність, планування, запаси, стандарти та контроль. Найкращі школи МВА озброюють своїх студентів цією базою знань, короткими відомостями з історії, термінологічним словниковим запасом, шістьма «М» і кількома формулами — й відправляють їх у світ бізнесу. Уявіть, що ви консультант і переглядаєте операційну діяльність Onoff, Inc. — компанії, яка постачає реле до IBM. У компанії Onoff дефіцит грошових коштів. На заводі постійно виникає брак і зростають витрати. Використовуючи знання, які ви отримали в цьому розділі, вам варто розпочати свій аналіз із кількох запитань:

Який стиль управління використовують на заводі? Теорія X, Y чи Z?

Чи отримали працівники належну підготовку?

Чи відповідає потребам виробниче обладнання? Чи воно ефективне?

Чи немає проблем із постачальниками матеріалів? Проблеми, пов’язані з якістю і доставкою матеріалів?

Чи ефективна конфігурація виробничого процесу? Розгляньте її у вигляді блок-схеми.

Чи не допоможе в складанні більш прибуткового асортименту продукції лінійне програмування?

Може, варто скористатися системою MRP для координування всього виробничого процесу, або ж системою CRM для управління відносинами з клієнтами?

Чи при замовленні запасів враховують економічний розмір замовлення — щоб звести до мінімуму кількість запасів і вивільнити готівку?

Чи використовують на заводі програми покращення якості? Статистичне управління процесами, кружечки контролю якості?

Чи встановлені адекватні стандарти, чи контролюють їхнє дотримання і чи вчасно перевіряють їхні результати?

Ось такого типу запитання зринають у голові МВА. Тепер, опрацювавши цей розділ, ви також зможете ставити правильні запитання.

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «ОПЕРАЦІЙНА ДІЯЛЬНІСТЬ»

Фредерік В. Тейлор — батько «наукового» управління виробництвом (теорії X).

Елтон Мейо — батько «руху за розвиток людських відносин» в управлінні виробництвом (теорії Y).

Вирішення проблем в операційній діяльності — потужність, планування, запаси, стандарти, контроль.

Шість «М» потужності — м’язи (людські ресурси), машини (обладнання), матеріали, монети (гроші), методи, меседжі (інформування).

Блок-схеми — графічне зображення виробничих процесів з метою виявлення можливостей для підвищення ефективності.

Лінійне програмування — комп’ютерний спосіб визначення оптимальних рішень у ситуаціях з обмеженою потужністю.

Діаграма Ганта — простий інструмент для складання графіка проектів.

Метод критичного шляху (CPM) — складний метод складання графіка проектів.

Теорія масового обслуговування — математичний інструмент для ефективнішого управління чергами.

Типи запасів за етапом виробництва — сировина, незавершене виробництво, готова продукція.

Типи запасів за причиною зберігання — трубопровід, цикл, безпека, випереджувальні, спекулятивні.

Економічний розмір замовлення (EOQ) — математична формула для мінімізації витрат на запаси.

Планування потреби в матеріалах (MRP) — складний інструмент для управління операційними запасами і потужністю.

Гуру якості — Джозеф Джуран, В. Едвардс Демінг та Філіп Кросбі.

Статистичне управління процесами (SPC) — статистична техніка контролю якості.

Управління відносинами з клієнтами (CRM) — система покращення й управління усіма аспектами відносин з клієнтом.

День 8

Економіка

Теми розділу «Економіка»:

— Пропозиція та попит

— Мікроекономіка

— Альтернативна вартість

— Гранична корисність

— Еластичність

— Ринкові структури

— Макроекономіка

— Кейнсіанська та монетаристська теорії

— Бухгалтерія валового національного продукту

— Міжнародна економіка

Як королі у давнину позбувалися своїх астрологів, так і великий бізнес розганяє економічних провидців. Їхні тицяння пальцями в небо були потішними й оригінальними — та користі з них мало.

«Безрадісні дні похмурої науки» (Dreary Days in the Dismal Science), Forbes

Цей вислів може спонукати вас прогулювати заняття з економіки, але у вивченні цього предмета є певна цінність. Економіка не покаже вам усієї картини, однак дасть зрозуміти, які «незримі сили» лежать в основі світового бізнесу. І як і з усіма іншими предметами МВА, маючи принаймні поверхневе розуміння цієї дисципліни, ви можете вразити людей у офісі своїм розумом!

Наприклад, бізнес-школи при Чиказькому університеті й Масачусетському технологічному інституті приділяють багато уваги вивченню класичної хрестоматійної економіки, хоча інші переважно вивчають економіку в більш прикладному руслі. У Гарварді та Дардені економіку викладають у складі міжнародних навчальних курсів.

В економіці не так багато основних понять. То як пояснити незліченну кількість складних наукових праць, які намагаються розкласти по поличках підйоми і спади бізнес-циклів? Ідеальна економічна модель так само недосяжна, як і Святий Грааль, — спокушає багатьох ярих науковців та тисячі кандидатів наук із позанаукових кіл. За останню сотню років вони залишили світові спадок у вигляді тисяч магічних формул, графіків та діаграм. МВА варто прагнути взяти для себе основи й термінологію зі сфери економіки, й рухатися далі — а за вітряками теорій нехай ганяються теоретики Дон Кіхоти. Цей розділ сповідує такий підхід і не подає більше, ніж основи основ. Ми не станемо зациклюватися на складних формулах і важких поняттях, які ви, швидше за все, прогорнете, ніколи не використаєте й швидко забудете.

Економіка вивчає, як суспільство використовує обмежені ресурси землі при ненаситних апетитах людства. Пропозиція і попит — це рушійні сили. У точці, що зветься точкою рівноваги (E) ринкова ціна дає змогу показникам пропозиції зрівнятися з показниками попиту. Постачальники хочуть продати, споживачі хочуть купити. Пропозиція дорівнює попиту при певній ціні. Це основа всієї економічної теорії.

Візьмімо за приклад місцевий паб Porth Tavern, що варить власне пиво Duff. Уявіть, що ви п’єте Heineken, але в барі діє акція — кухоль пива Duff за спеціальною ціною 1 $. Власник має його десять бочок і розуміє, що якщо поставить на це пиво звичну ціну 4 $ за кухоль, то продасть лише бочку чи дві. Ви любите Heineken, та з ціною в долар вирішуєте спробувати значно дешевший сорт. Ось це і є «незрима рука» економіки, яка працює просто в цьому барі. Якщо ціна «правильна», десять бочок пива матимуть попит. Графік показує, що зі зростанням ціни за кухоль броварня захоче випускати більше пива, але люди менше його купуватимуть.

Якщо на основі цієї простої залежності провести паралель на всю економіку, сукупна пропозиція дорівнює сукупному попиту при рівновазі ціни та обсягу виробництва. Відповідний графік аналогічний графіку в прикладі з пивом: зберігаються такі самі відношення, однак вимірювані показники становлять значно важливішу тему для МВА.

РІВЕНЬ ЕКОНОМІКИ: МІКРО ЧИ МАКРО?

Студенти зазвичай вивчають або мікроекономіку, або макроекономіку. Мікроекономіка має справу з рівнянням пропозиції і попиту в масштабах окремих осіб, домогосподарств, компаній та галузей. Конкурентна боротьба сортів пива Heineken та Duff була прикладом конкуренції в мікроекономіці. Макроекономіка ж розглядає економіку міст, країн і усього світу, як показано в другому графіку. Простими словами, мікроекономіка має справу з «невеликими» конкретними ситуаціями; макроекономіка розглядає «велику» картину стану економіки загалом.

МІКРОЕКОНОМІКА

Мікроекономіка не така гламурна, як макроекономіка, та вона дещо практичніша. Оскільки більшість із нас навряд чи матиме макровплив на економіку загалом, краще зосередьмося на кількох базових поняттях мікроекономіки.

Альтернативна вартість

Вдовольнити наші апетити щодо товарів і послуг неможливо, тож для розподілу обмежених ресурсів доводиться робити вибір. Найчастіше буває так, що для збільшення обсягів виробництва товару чи послуги доводиться платити більше чи йти на якісь жертви. Економісти називають ці жертви альтернативною вартістю.

Наприклад, у 1990-х роках попит на мотоцикли Harley-Davidson був такий, що заводам компанії доводилося працювати із 100-відсотковою потужністю. Компанія Harley контролювала 60 % ринку дуже дорогих тяжких мотоциклів, і керівництво було змушене вирішувати, як краще розподілити обмежені виробничі потужності, щоб задовольнити попит. Вони вирішили випустити кілька моделей для продажу на американському й міжнародному ринках. В результаті, Harley-Davidson довелося заплатити суттєву альтернативну вартість, щоб не обмежуватися випуском тільки найдорожчих і найприбутковіших моделей для експорту в Японію. Якби Harley намагалась отримати максимальні прибутки в найкоротший термін, вона б ризикувала втратити аудиторію з відданих байкерів на внутрішньому ринку — ту саму групу покупців, що створила навколо мотоциклів Harley містичний ореол, на який ведуться японці. Тому альтернативна вартість — це втрати, пов’язані з вибором одного напряму з багатьох, коли обсяги виробництва, час та кошти обмежені.

Граничні дохід і витрати

Із альтернативною вартістю тісно пов’язані такі поняття, як граничний дохід і граничні витрати. Компанії прагнуть отримати максимальні прибутки, максимально збільшуючи доходи й зводячи витрати до мінімуму. Якщо підприємство має можливість продати принаймні одну додаткову одиницю товару й отримати від цього прибуток, воно повинно виготовити цю одиницю. Граничний дохід (MR) від продажу повинен перевищувати граничні витрати (MC) на виробництво.

Підприємство має продовжувати процес виробництва, допоки граничний дохід не дорівнюватиме граничним витратам. У цій точці рівноваги граничний дохід від наступної проданої одиниці товару дорівнюватиме нулю. У підсумку прибутків не залишається. Після цього рівня граничний дохід від кожної проданої одиниці товару зменшується, а граничні витрати збільшуються. Досвід показує: що більшу кількість одиниць компанії намагаються проштовхнути на ринок, то менше ринок хоче платити за ці товари. Витрати на виробництво однієї додаткової одиниці мінімальні. Та коли компанії не вистачає потужності, а вона намагається виготовити більше одиниць, їй доводиться наймати нових працівників, купувати нове обладнання та орендувати чи будувати більші цехи. Тому щойно завод сягає межі своїх потужностей, граничні витрати на виготовлення однієї додаткової одиниці стають більшими за витрати на останню одиницю, виготовлену заводом на межі максимальної потужності.

Фермер-скотар Бад Монтана зазнає мінімальних граничних витрат, збільшивши стадо на одного бичка. Загорожі все одно потрібно лагодити, як і підтримувати пасовище. Та оскільки Бад має раціональний підхід до прийняття рішень, він збільшуватиме кількість худоби, доки граничний дохід від продажу додаткового бичка покриватиме граничні витрати, пов’язані з утриманням цього бичка (MR = MC). Якщо витрати на утримання однієї одиниці товару почнуть перевищувати його поточну ринкову вартість, Бад Монтана перестане поповнювати своє стадо бичками.

Ви можете запитати, чому крива попиту пласка, а не нахилена донизу, як інші криві попиту. Це тому, що вартість яловичини встановлюють на конкурсних торгах. Кілька додаткових голів худоби, які Бад може виставити на ринку, не вплинуть на ціну, яку встановлюють обсяги виробництва тисяч скотарів та м’ясопереробних підприємств. Якби Бад міг скупити ринок і стати монополістом, він, ймовірно, завжди виготовляв і продавав би свій товар у точці, де MR = MC. В такому разі його крива граничного доходу була б нахилена донизу, як стандартна крива попиту, показана в прикладах з пивом та макроекономікою.

Поняття граничних витрат і доходу спрацює і для керівника кондитерської фабрикої, який отримав велике спецзамовлення. Одягніть на себе його фартух. Клієнт хоче купити 100 упаковок печива за ціною 1,00 $ за упаковку — продаватиме їх на благочинному церковному ярмарку. У вас є певні незадіяні потужності — тож ви йдете до бухгалтерки й питаєтесь, у скільки вашій фабриці обійдеться виконання цього замовлення. Вона стверджує, що це коштуватиме 1,45 $ за упаковку і дає на підтвердження такий розрахунок:

З цієї виписки видно, що усі граничні витрати на роботу автоматизованої конвеєрної лінії для виробництва печива — це додаткове тісто. Оператор обладнання все одно буде на робочому місці, а пекарська шафа все одно працюватиме. Фабрика потребуватиме таких самий витрат на утримання, що й завжди.

Керівнику фабрики варто прийняти замовлення, адже він може отримати граничний прибуток. Єдина причина для відмови — ймовірність, що до постійних клієнтів дійде інформація, що ви продали комусь дводоларове печиво вдвічі дешевше. Заковика в тім, що якби всі платили за упаковку печива спеціальну ціну в долар, фабрика не мала би прибутків, щоб сплачувати постійні витрати — зарплату оператора та витрати на утримання фабрики.

Як показують приклади із бичками та печивом, «граничні» витрати й доходи мають критичне значення для прийняття «граничних» цінових і виробничих рішень. Однак, щоб оцінити рентабельність усього підприємства, а не лише однієї операції, загальний дохід повинен перевищувати загальні витрати, щоб компанія отримувала чистий прибуток.

Гранична корисність

Корисність — це термін, що використовується для опису цінності продукту для споживача. Гранична корисність означає вигоду або користь від володіння додатковою одиницею продукту. У якийсь момент покупець повністю задоволений, і додаткова одиниця не становить для нього жодної цінності. Повертаючись до прикладу із пивом, уявімо, що ви хочете забути про свої клопоти і замовляєте у Porth Tavern одне пиво. Друге пиво теж було би не зайвим і, по суті, мало би суттєву граничну корисність. Через п’ять годин і дванадцять кухлів пива, гру в більярд і кілька танців ви вже точно забудете про свої клопоти. В цей момент ще один кухоль пива мав би для вас небагато цінності. Гранична корисність тринадцятого кухля пива мізерна.

Цінова еластичність попиту

У першому прикладі пропозиції і попиту любителі пива Heineken були охочі придбати Duff за певною ціною. Коли ціна знизилася, попит зріс. А якби ціна навпаки зросла, попит упав би. Сприйнятливість або чутливість покупців до зміни ціни називається еластичністю.

Еластичність попиту — це одна з небагатьох економічних теорій, використанням якої хваляться мої колишні однокурсники-МВА. Скажімо, бренд-менеджери Procter & Gamble хотіли б знати, як зміниться попит на мило їхнього бренду при зміні ціни. Начальники виробництва Ford Motor Company воліють знати, як зміна ціни вплине на їхні виробничі потреби.

Якщо споживачі чутливі до зміни ціни, їхній попит зветься еластичним. Розгляньмо купівельні звички любителів фаст-фуду Taco Bell. У 1988 році мережа Taco Bell знизила ціни на свою продукцію, запровадивши «економ-пропозицію». Споживачі відповіли активною реакцією й почали купувати більше. При ціні 59 центів за тако треба було мати лише 59 центів, щоб взяти третю або четверту порцію. Конкуренти не забарилися і взяли приклад. Комплексні пропозиції McDonald’s дали клієнтам, що вагалися з вибором, змогу замовити велику картоплю-фрі, велику порцію Coca-Cola і яблучний пиріг у вигляді «біг-мак меню» і зекономити 20–50 центів на кожному пункті, який би мали замовляти окремо.

Коли споживачі нечутливі до зміни ціни, економісти називають їхній попит нееластичним. При зміні ціни їхня купівельна поведінка не змінюється. Такі види необхідних покупок, як медичні послуги або сигарети, належать до категорії нееластичного попиту. Коли пацієнти страждають від болю через запалення апендикса, вони платять стільки, скільки скаже хірург. Люди з жорсткою нікотиновою залежністю сприймають підвищення ціни на сигарети аналогічно.

Як бачите, при встановленні ціни на продукт варто враховувати цінову еластичність попиту споживачів на цей продукт. Для визначення еластичності в кількісних термінах використовують описовий коефіцієнт еластичності:

Що вищий коефіцієнт еластичності, то вища цінова еластичність. Коефіцієнт більший або дорівнює одиниці вважається еластичним. Наприклад, дослідження еластичності ресторанних страв дали показник у 2, а медичних послуг — у 0,31. Зазвичай, щоб визначити еластичність, потрібно чимало досліджень, але, звісно, цей процес можна спростити, пожертвувавши точністю. Керівникам варто аналізувати історичні дані й намагатися визначити нецінові чинники, які могли спричинити зміну попиту — наприклад, погодні умови та конкуренцію.

Ще один важливий аспект еластичності — вона не є постійною при рівнях будь-яких змінах ціни. Еластичність може змінюватися залежно від цінового рівня. Це явище ілюструє гіпотетична таблиця (див. стор. 396), що показує, як люди реагують на зміну вартості фаршу конкретного м’ясника.

Якби ви були м’ясником, ця інформація підтвердила би ваші ймовірні очікування. При нижчому рівні цін, доступному для більшості сімей, зміна ціни не змусить господаря чи господиню перейти на інші види м’яса. Однак якщо ціни зростають до рівня 2–5 доларів за фунт, котлети втрачають свою популярність. Покупці демонструють еластичний попит, коли замість м’яса купують сосиски чи взагалі макарони. Покупці з необмеженим бюджетом не настільки сильно прив’язуються до цін і купують незалежно від вартості. Ось чому еластичність «величини попиту» — це не те саме, що еластичність «загального доходу». Закостенілі м’ясоїди, готові купувати за вищими цінами, компенсують дохід, втрачений через те, що обсяги продажу стали меншими.

Те саме поняття еластичності попиту можна застосувати й до пропозиції, щоправда з точністю до навпаки. Вищі ціни заохочують підприємства виробляти більше і водночас знеохочують споживачів купувати. Нижчі ціни знеохочують виробництво, але заохочують споживання. У точці, де величина пропозиції й величина попиту перетинаються з ринковою ціною, ринок сягає рівноваги.

Конкурентні ринкові структури

Окрім еластичності попиту, на пропозицію, попит та ціни впливає також конкурентне середовище. Що більша конкуренція на певному ринку, то більше ринкова ціна реагує на зміни попиту і пропозиції. На ринку золота є багато постачальників з усього світу й ціна на товарних біржах щоденно коливається. Така сама ситуація і на ринку м’яса, де працює Бад Монтана. Тепер, коли ви вже розумієте принцип роботи, пропоную розглянути чотири основні ринкові структури.

Чиста монополія. Якщо на ринку є лише один продавець, який пропонує унікальний продукт, кажуть, що цей продавець має чисту монополію. Національна баскетбольна асоціація контролює професійний баскетбол у США. Електроенергетичні компанії також монополісти. Вони є «ціноутворювачами», адже можуть встановлювати вартість квитків на матчі чи вартість комунальних послуг. Коли фармацевтична компанія володіє ексклюзивним патентом, наприклад, компанія GlaxoSmithKline з препаратом Азидотимідин проти СНІДу, вона може ставити на свої ліки ціни у тисячі доларів при тому, що їхнє виробництво коштує копійки. Єдиним чинником, що стримує жадібність, зазвичай є державне регулювання. Для існування монополії ринок не повинен пропонувати жодних замінників продукту, на які споживачі могли би перемкнутися.

Олігополія. Якщо продукт постачають лише кілька компаній і є небагато його замінників — на ринку переважає така структура як олігополія. В умовах невеликої кількості конкурентів, ціни можуть бути досить високими за умови, що виробники вирішують не використовувати ціну як конкурентний чинник. За інакших обставин учасники ринку можуть вести цінові війни, наслідком яких є падіння ціни. Чудовим прикладом цих двох умов є авіакомпанії. Час від часу між ними виникають цінові війни через популярні рейси, та щойно стає зрозуміло, що переможців не буде, олігополісти повертають ціни на попередній високий рівень.

Монополістична конкуренція. На ринку з великою кількістю виробників, чиї продукти можна диференціювати, може виникнути монополістична конкуренція. Така ситуація у сфері копі-центрів. Копії можуть бути однаковісінькі, а от рівень сервісу різний. Наприклад, копі-центри FedEx Kinko роблять копії по 11 центів за штуку, тоді як деякі центри економ-класу просять всього 5 центів за копію. FedEx Kinko пояснюють вищу ціну тим, що працюють цілодобово, а послуги надає вмілий і привітний персонал, та й магазин чистий. Центри із нижчою ціною мають примітивний рівень обслуговування. Але магазини з нижчими цінами накладають обмеження на ціни копій на всьому ринку. FedEx Kinko, швидше за все, втратили б усю клієнтуру, якби ставили ціни вдвічі чи втричі вищі за ціни в центрах економ-класу.

Чиста конкуренція. При чистій конкуренції багато конкурентів продають однакові взаємозамінювані продукти. Маркетинг тут не впливає на ціни. Золото, срібло, пшениця, кукурудза — це товари з цієї категорії.

На товарних біржах конкурує багато постачальників і покупців, а ціну встановлюють ринкові сили пропозиції та попиту. Виробники змушені погоджуватися з ринковими цінами, які є результатом взаємодії найкращих конкурентних пропозицій.

Отже, конкретні ринкові умови галузі, робота компанії чи поведінка покупця в процесі купівлі залежать від теорії мікроекономіки. Виробничі галузі випускають певну кількість товару, що задовольняє попит при рівноважній ціні, залежно від конкурентної ринкової структури. Компанії випускають таку кількість товару, при якій граничний дохід останньої випущеної одиниці дорівнює граничним витратам. Люди купують товар відповідно до власної еластичності попиту.

МАКРОЕКНОМІКА

МВА вивчають макроекономіку, щоб розуміти, які сили формують загалом економіку, в межах якої працюють їхні компанії. Чи не наближається економічний спад? Чи не зростатимуть відсоткові ставки? Чи не загрожує компанії інфляція? Саме такі закономірні запитання потрібно ставити й вирішувати власникам підприємств. І хоча теорія необов’язково дасть вам відповіді, знання базових принципів макроекономіки задає певні рамки, в яких можна робити мудрі прогнози на майбутнє.

Суперечка про роботу економіки: Кейнс проти Фрідмана

Економісти рідко погоджуються в тому, щó є рушієм економіки. Як у політиці США відбувається протистояння демократів і республіканців, так і в економіці сперечаються кейнсіанці та монетаристи. Кейнсіанці переконені, що втручання держави може позитивно вплинути на роботу економіки. Монетаристи ж вважають, що ринки найкраще працюють самостійно з мінімальним втручанням з боку держави.

Зачинателі цих протилежних економічних таборів сформували свої погляди великою мірою під впливом часів, у які жили. Джон Мейнард Кейнс із Кембриджа написав «Загальну теорію зайнятості, відсотків і грошей» (1936), що стала наріжним каменем сучасної кейнсіанської макроекономіки серед хаосу Великої депресії 1930-х, яка захопила весь світ. Кейнс вважав політику невтручання, якої дотримувалися світові лідери, провальною і стверджував, що раціональне і вчасне втручання держави може стабілізувати і зцілити економіку.

У період бурхливого економічного зростання після Другої світової війни Мілтон Фрідман із Чиказького університету став активним прихильником монетаристського погляду на економіку. Він стверджував, що єдине завдання бізнесу — приносити прибуток (див. розділ «Етика»). Як свідок розквіту економіки за правління Ейзенхауера та Кеннеді він вважав, що ринок спроможний зцілитися самостійно. Фрідман був переконаний, що державі не варто втручатися в економіку. На його думку, державне регулювання у таких сферах, як політика оподаткування доходів, субсидії на розвиток сільського господарства, державне житлове будівництво та інші, завдає більше шкоди, аніж користі.

Макроекономічні суперечки щодо доброї чи поганої ролі держави займають у бізнес-школах забагато часу. Консервативна республіканська більшість МВА часто розходиться у поглядах із красномовною демократичною меншістю. Використовуйте подану нижче таблицю як посібник — і, смію вас запевнити, зможете вести суперечку на будь-якому боці, як справжній MBA!

Ця досить спрощена таблиця охоплює більшість теоретичних макроекономічних аргументів.

Валовий національний продукт, інфляція й погляди кейнсіанців

Центральним пунктом макроекономіки є поняття валового національного продукту, або ВНП. Воно позначає загальну ринкову вартість усіх кінцевих продуктів і послуг, створених економікою протягом року. Зміни у ВНП є мірилом здоров’я економіки. Важливе значення має означення «кінцевий». Подвійного обліку тут немає. Наприклад, автомобіль — це сума багатьох складових. Метал враховують у вартість виробництва лишень раз, кінцевим же продуктом є машина.

Через те, що ціни щороку змінюються, економісти змушені коригувати ВНП для порівняння показників різних років. Вартість металу щороку підвищується. Якщо рівень цін зростає, це зветься інфляцією. ВНП з коригуванням відповідно до інфляції зветься реальним ВНП. Якщо коригування не провести, так званий номінальний ВНП може показати зростання економіки в грошовому еквіваленті, навіть якщо в економіці було створено таку саму кількість товарів та послуг, як і торік.

Щоб конвертувати нескоригований номінальний ВНП у реальний ВНП, економісти використовують індекс-дефлятор ВНП. Якщо взяти за основу 2005 рік, тоді індекс-дефлятор ВНП дорівнював 100. У 1950 році він дорівнював 17. Це означає, що в 1950 році вартість товарів та послуг становила 17 % від їхньої вартості в 2005-му. В часи економічних спадів і криз реальний ВНП знижується, а в часи підйомів — зростає.

Наприклад, уявімо, що в 2011 році ви виготовили на власній кухні один фунт солоних ірисок вартістю 1 $. Наступного року ви виготовили фунт точнісінько таких самих ірисок, що тепер коштують 1,04 $ у зв’язку з інфляцією. «Номінально», у «поточній» вартості долара ви в 2012 році створили на 4 % більше вартості. Але хіба ви дійсно це зробили? Ні. Обсяг виробництва був таким самим. Тому економісти проводять коригування цифр номінального ВНП за допомогою індекса — й отримують реальний ВНП. За допомогою «реальних» цифр аналітики можуть виміряти й порівняти «реальне» зростання в економіці.

Крім дефлятора ВНП в економістів є ще дві міри інфляції, за допомогою яких вимірюють вплив інфляції на економіку. Індекс споживчих цін (ІСЦ) є мірилом зміни цін на споживчий кошик — набір товарів і послуг, які люди купують найчастіше. Цей набір товарів залишається незмінним із року в рік. Індекс цін виробників (ІЦВ) є мірилом зміни цін на сировинні матеріали, найбільш популярні серед виробників. Індекс ІСЦ бере за основу 1982–1984 роки (у цих роках ІСЦ = 100). Індекс ІЦВ бере за основу 1982 рік (цього року ІЦВ = 100). У 2010 ІСЦ становив 224, а ІЦВ — 184. Це значить, що в 2010 році споживчі ціни були на 224 % вищі, ніж ціни на ідентичні товари в 1984-му.

До того ж ВНП має два допоміжних різновиди — чистий національний продукт (ЧНП) і валовий внутрішній продукт (ВВП). ЧНП враховує витрати на використання техніки, виробничих цехів та обладнання у виробництві. У бухгалтерському обліку, як пам’ятаєте, таку трату активів називають амортизацією. ЧНП — це ВНП мінус амортизація основних засобів, що їх використовують в економіці.

Валовий внутрішній продукт — це та частина ВНП, яку виготовлено всередині країни. Це важлива статистична інформація для тих економік, що активно займаються торгівлею. Наприклад, ВНП Японії включає прибутки, які приносять збиральні заводи компанії Honda у США, але до ВВП ці прибутки включено не буде. ВВП має широке застосування.

Рівняння ВНП. Валовий національний продукт, на думку кейнсіанців, складається з чотирьох типів витрат, результатом яких є дохід для інших учасників економіки. На кожен компонент може і повинно впливати прагнення держави підтримувати стійке економічне зростання та низький рівень безробіття. Коли МВА говорять про складові ВНП, вони називають їх рушіями ВНП.

ВНП = C + I + G + X, де:

C — особисті споживчі витрати,

I — приватні інвестиції,

G — державні закупівлі,

X — чиста різниця між експортом та імпортом.

Як видно з рівняння, будь-яке зростання рівня споживання, інвестицій або державних витрат призведе до зростання економіки. Китай, Японія і Тайвань використовують експорт як локомотив економічного зростання. А от економіка Сполучених Штатів Америки пасе задніх через щорічне перевищення імпорту над експортом.

Як я вже згадував, основна мета кейнсіанців — забезпечення повної зайнятості. Зниження ВНП — це погана новина, адже воно означає менше робочих місць. Якщо економіка працює на рівні неповної зайнятості, то утворюється розрив між потенційним і реальним ВНП. Якщо держава втручається у рівняння, збільшуючи витрати, то економіка зростає, кількість робочих місць збільшується і розрив нівелюється.

Аби посперечатися, монетарист заявив би, що показники економіки, визначені державною статистикою, не точні. У ВНП бракує даних про тіньовий і злочинний бізнес, не представлені доходи й економічна діяльність жінок у декреті. ВНП також випускає з уваги вартість шкоди довкіллю й величину створеного вільного часу.

Ефект мультиплікатора та фіскальна політика. Прихильники кейнсіанської теорії підтримують державні витрати на економіку, бо вважають такий вплив позитивним. Витрати однієї людини чи держави приносять дохід іншій людині чи компанії. Такі витрати поширюються економікою, як кола на воді — у повторюваному циклі витрат і доходів, що зветься ефектом мультиплікатора. Те, як Конгрес і президент вирішують витратити гроші, зветься фіскальною політикою уряду.

Кейнсіанці вважають, що фіскальна політика уряду може стимулювати до розвитку ослаблену економіку. В 2009 році члени Конгресу активно взялися за проекти інфраструктурного будівництва, щоби підняти економіку в часи глибокого спаду. Щоби побудувати дороги, потрібно закупити каміння, цемент, метал, обладнання і найняти робочу силу, а задіяні в цьому процесі люди витрачають зарплату на їжу, житло та одяг. Це створює в суспільстві ефект примноження початкових державних витрат.

Погляньмо, як працює ефект мультиплікатора на прикладі 1 000 000 $ зарплат на згаданому будівництві. Вплив працівників на економіку залежить від їхньої граничної схильності до споживання (MPC), тобто витрачання зароблених ними грошей. Якщо будівельники витрачають 80 % від заробленого, і заощаджують 20 %, кажуть, що їхня гранична схильність до споживання становить 0,8. Що вищий цей показник, то більший вплив їхніх заробітків на економіку. Вплив на економіку можна вирахувати так:

Вплив 1 мільйона заробітних плат може призвести до 5 мільйонів (1 000 000 $ × 5) загальних витрат у економіці. Кількість виборчих голосів для членів Конгресу, що відстоюють проекти інфраструктурного будівництва та військові контракти, також збільшується уп’ятеро.

Крива інвестицій та витрат і крива ліквідності та грошей на товарному та грошовому ринках. Як стверджував Кейнс, важливою рушійною силою економіки також є відсоткові ставки. Вищі відсоткові ставки зазвичай стримують інвестиції (І), що сприяють економічному зростанню. Малоймовірно, що споживачі купуватимуть дорогі товари, як‑то автомобілі та будинки, коли вони не можуть собі дозволити щомісячно сплачувати високі відсотки. Низхідна крива, що пояснює це відношення, зветься кривою інвестицій та витрат (IS).

Кейнс визнавав, що гроші мають владу й відзначав, що зі зростанням відсоткових ставок зростає попит на гроші, тобто підвищується ліквідність. 19 грудня 1980 року відсоткові ставки сягнули історичного максимуму в 21 %, і люди кинулись інвестувати в фонди грошового ринку. В 1992-му, коли відсоткові ставки зависли на рівні в 3–5 %, інвестори поспішали скидати готівку й вкладати її у цінні папери. У 2003-му, при ставках у 1–3 % і деякій ризикованості фондового ринку, інвестори накинулись на нерухомість, що погано скінчилось в 2007 та 2008 роках. Ці відношення ілюструє висхідна крива, що зветься кривою ліквідності та грошей (LM). Теоретично криві IS і LM перетинаються у точці рівноваги, де відсоткова ставка відповідає рівню ВНП.

Обидві криві не фіксовані. Вони можуть змінюватись. Якщо під час економічного спаду державні витрати зростають через надання дотацій, люди сумарно витрачатимуть більше. В такому разі вся крива інвестицій та витрат зміститься вверх, призводячи до зростання відсоткових ставок і ВНП. Якщо грошова маса в обігу також збільшиться у відповідній пропорції до збільшення урядових витрат, то відсоткові ставки не зміняться. Звісно, це теоретично.

В економіці немає єдиної відсоткової ставки, як і можливості скласти точну картину того, як відсоткові ставки вплинуть на витрати споживачів. В цьому й суть економіки. Крива IS/LM не точна, та вона ілюструє цілком логічну залежність.

Економічне зростання і погляди монетаристів

Що таке гроші? Перш ніж почати розмову про монетаристів, мушу пояснити, про що йдеться, коли вони говорять про найдорожче їхньому серцю — про гроші. Гроші — це засіб обміну для купівлі й продажу товарів і послуг. Звучить просто, однак чи гроші — це лише готівка? Ні. Коли економісти намагаються виміряти кількість грошової маси, вони також включають «грошові еквіваленти» — залишки на поточних рахунках і фонди грошового ринку.

Грошова маса позначається як М1 та М2. До М1 — найбільш доступних грошей — входить лише готівка, залишки на поточних рахунках та небанківські дорожні чеки. М2 включає складові М1 плюс заощадження і рахунки грошового ринку. В 2010 році, М1 і М2 становили 2 і 9 трильйонів доларів відповідно. Держава ретельно моніторить грошову масу М1 та М2 з метою виміряти попит економіки на гроші й, відповідно, її здоров’я.

Рівняння кількісної теорії грошей. Якщо Кейнс підходить до грошового виміру економіки з кривою ліквідності і грошей (LM), то монетаристи вважають гроші основним рушієм ВНП. Позицію монетаристів можна пояснити за допомогою рівняння кількісної теорії грошей. Зміни в кількості грошової маси безпосередньо змінюють номінальний ВНП:

M × V = P × Q

Гроші × Швидкість обігу грошей = Рівень цін × Реальний ВНП

Грошова маса = Номінальний ВНП

Монетаристські теорії розглядають грошову масу як добуток кількості грошей і швидкості їхнього обігу в економіці. Йдеться про швидкість, з якою гроші переходять з одних рук в інші. Очевидно, що долар, схований під матрацом, має невелику цінність для економіки. Його швидкість обігу дорівнює нулю. Якщо б той самий долар переходив із рук в руки багато разів — хтось його витрачав би, а комусь він приносив би дохід — швидкість економічного зростання була би вищою. Хай там як, монетаристи притримуються дивного переконання, що швидкість обігу грошей — це постійна величина.

Припущення про постійну величину швидкості обігу грошей зручно використовувати у рівнянні кількісної теорії грошей. Якщо швидкість обігу є постійною величиною, то грошова маса єдиним чинником, що впливає на економічне зростання. Кейнсіанці вважають це твердження абсурдним. Вони дотримуються погляду, що швидкість обігу грошей змінна — залежить від переважання настроїв у різні періоди: страху чи ейфорії. Наприклад, у кризові часи люди намагаються економити якомога більше, побоюючись, що наступний платіжний чек може стати для них останнім.

На підставі рівняння ви могли б зробити висновок, що запустивши друкарську машину, держава увімкне механізм стрімкого зростання економіки. Ця думка слушна. Номінальний ВНП можна вивести на високий рівень, але з поправкою на інфляцію реальний ВНП в результаті може залишитися на тому самому рівні або й узагалі знизитися.

Монетаристів найбільше турбують зміни цінового рівня, тобто інфляція. Якщо в результаті зростання цін гроші знецінюються, реальна вартість випущеної в економіці продукції знижується. Секрет у тім, що грошову масу мудрі урядовці повинні збільшити рівно настільки, скільки потрібно для зростання економіки з незначною інфляцією.

Кейнсіанці люблять незначну інфляцію. Цю симпатію поділяв А. В. Філліпс із Лондонської школи економіки, чиї дослідження показали, що зі зростанням інфляції, знижується рівень безробіття. Відношення між інфляцією та працевлаштуванням видно на графіку, що зветься кривою Філліпса. Монетаристи з цим не погоджуються. Вони вважають, що економіка з низьким рівнем інфляції також може мати низький рівень безробіття. Історичні дані з економіки США показують, що кейнсіанське відношення й справді зберігається. Особливо це стосується періоду з 1950 по 1985 роки, хоча ця ситуація вже давно — з 1985 року — не є однаковою.

Інструменти монетарної політики. Я вже згадував, що кількістю грошової маси можна маніпулювати. У США президент визначає групу із семи осіб, які становлять Раду керуючих Федеральної резервної системи (ФРС) й засідають у Вашингтоні. Рада ФРС має в розпорядженні три монетарні інструменти для управління економікою.

Зміна дисконтної ставки. Банки позичають гроші у Федеральної резервної системи за певною ставкою дисконту і дають їх у позику своїм клієнтам за вищою ставкою. Якщо дисконтна ставка знижується, маржа між ставкою позики, яку дає банк, і вартістю, за якою банк бере цю позику в ФРС, є вищою. Це, своєю чергою, заохочує банки більше кредитувати бізнес і споживачів на придбання будинків, автомобілів і відкриття кредитних карт. Банки видають своїм найкращим клієнтам кредити на умовах найнижчої ставки, що зветься базовою ставкою. Більша кількість кредитів збільшує кількість грошової маси в економіці й запускає ефект мультиплікатора. Після 11 вересня 2001 року, рада ФРС знизила ставку до 1 %, щоб уникнути глибокого спаду, який міг початися за тих надзвичайних обставин, та й та впала до нуля після фінансової кризи 2008 року.

Торгівля державними цінними паперами. ФРС здійснює торгівлю державними цінними паперами на фінансових ринках. Вона купує й продає казначейські облігації, випущені урядом. Ці торговельні операції звуться операціями на відкритому ринку. Коли ФРС купує у людей державні цінні папери, вона дає людям, що їх продають, більше грошових коштів; кількість грошової маси збільшується. Це називається кількісним пом’якшенням. Окрім безпрецедентного зниження ставок ледь не до нуля, в 2008–2010 роках ФРС викупила понад 2 трильйони державного боргу, намагаючись витягнути США з кризи. Коли інвестори купують державні цінні папери, що їх продає ФРС, гроші йдуть з їхніх запасів готівки; кількість грошової маси зменшується.

Зміна норми обов’язкових резервів фінансових установ. Федеральна резервна система вимагає, щоб фінансові установи — банки та брокери — тримали в наявності певний відсоток коштів, внесених у вигляді депозитів клієнтів. Ці кошти називаються резервом. Норма обов’язкових резервів потрібна банку для здійснення щоденних операцій і задоволення побажань вкладників, які хотіли б забрати свої гроші. Резерв є засобом забезпечення. Решту грошей вкладників видають клієнтам у вигляді позик. Коли регулюючі структури вимагають підвищення рівня резервів, кількість грошей, яку банки можуть надавати в кредит, зменшується; це знижує кількість грошової маси в економіці.

За допомогою цих трьох інструментів, ФРС може змінювати не тільки грошову масу, а й вартість отримання грошей — відсоткові ставки. ФРС намагається збільшувати кількість грошової маси поступово, в міру зростання економіки. Якщо це робити грамотно, інфляція та відсоткові ставки можуть залишатися на низькому рівні, а економіка — зростатиме. Якщо кількість грошової маси буде надто обмеженою, це може призвести до глибокого економічного спаду, як було на початку 1980-х років. Якщо зростання інфляції не стримувати, вона може вирватися з-під контролю, як це було в країнах Південної Африки і може у майбутньому відбутись у США.

Який бік обрати? Якщо ви консерватор, то пристанете до табору Фрідмана. Якщо ж ви дотримуєтеся ліберальних підходів до політики, вас, напевно, привабить кейнсіанська економіка, яка закликає до активнішої участі влади. Хай до якої позиції ви пристанете, знайте: жодному з таборів так і не вдалося досягнути стабільної економіки. Сполучені Штати однаково переживають кризи.

І монетаристська теорія, і теорія державних витрат відіграють велику роль у формуванні економічних систем. Це як суперечка про те, хто був перший — курка чи яйце. Монетарна політика визначає кількість грошової маси, яка впливає на державні витрати та ВНП. Чи, може, «хвіст» державних витрат (кейнсіанці) крутить «собакою» (монетаристи)? Якщо з’ясуєте відповідь на це запитання, напишіть книгу — хай економісти врешті-решт розберуться.

Ще кілька економістів, про яких вам треба знати

Крім підходів Фрідмана та Кейнса, вам як МВА варто знати хоч трішки про ще п’ятьох економістів. Їх часто згадують як людей, які надали сучасній економіці того вигляду, в якому ми її бачимо.

Адам Сміт і «Багатство народів». Адам Сміт — це один із найперших економістів в історії, та про нього досі багато говорять. У своїй книзі «Багатство народів» (1776) він описав «невидиму руку» конкуренції, яка спрямовує економічну систему відповідно до особистої вигоди. Він вбачав збільшення «багатства народів» у розподілі праці. На прикладі фабрики, що виготовляє шпильки, Сміт описував, як підвищується продуктивність, коли різні завдання виконують різні працівники з відповідними навичками. Він описував приклад, коли десять працівників, кожен із яких виконував певну частину завдання, виготовляли 48 тисяч шпильок на день — тоді, коли люди, які робили всю роботу самотужки, могли виготовити хіба кількадесят шпильок.

Йозеф Шумпетер і «Креативне руйнування». Цей гарвардський економіст давно помер і пішов у забуття, але в 1980-х його «повернули до життя». Шумпетера воскреслили через те, що він вважав підприємця ключовою особою в житті економіки. Якщо ви останнім часом читали якусь пресу, то, мабуть, помітили, як часто в ній зустрічається слово «підприємець» і його похідні.

Шумпетер вважав капіталізм «неконтрольованим і дезорієнтуючим, системою радше потоку, ніж рівноваги». У книзі «Капіталізм, соціалізм і демократія» (1942) він писав, що капіталізм — це процес «креативного руйнування». «Підприємці створюють нові галузі, що займають місце інших, і цей процес болючий та неспокійний». У 1980-х, в часи лихоманки поглинань та викупів боргових зобов’язань, рейдери виправдовували свої дії й свої прибутки, цитуючи Шумпетера, — називали це діяльністю з оздоровлення й очищення капіталістичної системи. Для МВА, які не мають духу взятися за це самотужки, теоретики вигадали термін «інтрапренери» — як утішливий приз для людей, які звикли працювати в корпораціях і все ж хотіли би бути агентами змін.

Джон Кеннет Гелбрейт і ліберальні погляди. Гелбрейт, гарвардський економіст, відомий не так своїми визначними теоріями чи технічними дослідженнями, як широкими політичними поглядами. Він не висунув жодних принципово нових теорій, але його вміння запалювати аудиторію й продавати книги зробили його знаменитістю в економіці. 1951 року Гелбрейт обґрунтував роботу профспілок у книзі «Американський капіталізм: концепція протидіючої сили». В книзі «Суспільство достатку» (1958) він закликав економіку приділяти менше уваги виробництву, а більше — державним послугам для населення. В 1967-му, в книзі «Нова індустріальна держава», Гелбрейт писав про поступовий перехід до соціалізму в США.

Артур Оукен і закон Оукена. Артур Оукен досліджував проблеми економічного зростання та безробіття так само, як А. В. Філліпс. Оукен, випускник Єльського університету, був одним із найвпливовіших економістів у президентській Раді економічних консультантів у часи правління Кеннеді та Джонсона. Він з’ясував: що вищий рівень економічного зростання, то нижчий рівень безробіття. Його історичні дослідження показали — на кожних 2,2 % зростання реального ВНП припадає 1 % падіння рівня безробіття. Цим універсальним правилом часто виправдовували політику стимулювання, до якої вдавався Вашингтон у 1960-х.

Артур Лаффер і прихильники теорії «економіки пропозиції» 1980-х. Артур Лаффер — один із найвідоміших економістів 1980-х років, що ставили в центр уваги пропозицію. Прихильники теорії «економіки пропозиції» вірять, що зниження податків має ефект стимуляції. Податкові стимули та скорочення державних витрат відіграють дуже важливу роль у стимулюванні економічного зростання, адже підвищують рівень заощаджень та інвестицій. Коли люди й підприємства залишають собі більше заробітку, вони можуть заощаджувати й інвестувати в проекти, а це підвищує продуктивність економіки. Такий приріст продуктивності сприяє підвищенню рівня достатку й економічному зростанню.

Працюючи в Університеті Південної Каліфорнії, Лаффер розробив теорію, знану під назвою крива Лаффера, що пояснює ефект стимуляції від зниження податкових ставок. Ні, я не жартую. В 1981 році крива Лаффера змотивувала адміністрацію Рейгана й Конгрес зменшити податки. Відповідно до його теорії, податкові надходження залежать від податкової ставки. Його крива показує, що загальні податкові надходження зі збільшенням податкових ставок збільшуються, та у певний момент збільшення ставок починає зменшувати податкові надходження. Вищі ставки сприяють податковим махінаціям. Вищі податкові ставки знеохочують людей працювати більше. Коли ставки зависокі, їх зниження заохочуватиме людей працювати, адже це приноситиме їм більші прибутки. Це призведе до збільшення валових податкових надходжень, хоча граничний податок на кожен долар доходу буде нижчий. Проблема цієї теорії полягає в тому, що вона занадто абстрактна. Теоретично, існує якась оптимальна податкова ставка, та ніхто точно не знає яка.

Інші «радикальні» прихильники «теорії економіки» із часів Рейгана, імена яких можуть бути згадані у вашій бесіді з економістами, — це Джордж Гільдер («Багатство та бідність», 1981) та Джуд Ванніскі («Як працює світ», 1978).

Гері Беккер і поведінкова економіка. Гері Беккер був одним із найперших економістів, що застосували економічну теорію до тем із галузі соціології. Він стверджував, що у багатьох проявах людської поведінки є момент раціональності та отримання максимальної вигоди. Його найвідоміші дослідження стосувалися таких питань, як расова дискримінація, злочинність, організація сімей та наркотична залежність. Його колега із Чиказького університету, професор Стівен Левітт розвинув цю тему в своїй книзі «Фрікономіка».

МІЖНАРОДНА МАКРОЕКОНОМІКА

У бізнес-школах полюбляють розглядати ширшу картину — й вивчають макроекономіку в міжнародному масштабі. В умовах глобалізації світової економіки, міжнародна економіка стала популярною складовою програми МВА. Приймальні комісії найкращих бізнес-шкіл докладають особливих зусиль, щоб у кожній групі було «потрібне» співвідношення іноземних студентів — це додає заняттю «родзинки» міжнародності.

Порівняльна перевага країн

1817 року Давид Рікардо написав свою працю «Початки політичної економії і оподаткування», де окреслив принципи порівняльної переваги. Порівняльна перевага країни — це її здатність виготовляти продукт із нижчою собівартістю, ніж це роблять її торговельні партнери. Теоретично, нації повинні у максимальній кількості випускати товари, які вони виготовляють найефективніше (через наявність земель, робочої сили чи кліматичних ресурсів). Навіть якщо країна здатна виготовити якийсь продукт із абсолютно низькою собівартістю, порівняно з іншою країною, їй слід прагнути до максимального збільшення обсягу виробництва тієї продукції, яку вона виготовляє ефективніше за інші нації. Рікардо запропонував Португалії експортувати вино до Англії, а звідти імпортувати шерсть, попри те, що обидва продукти виготовляють у Португалії з абсолютно низькою собівартістю. Аргументація полягає в тому, що Португалії ефективніше виходить виготовляти вино, ніж шерсть, а її виробничі потужності обмежені. Тому її потужності краще використати для виробництва вина, а шерсть імпортувати з Англії.

У торговельних відносинах між США та Японією Сполученим Штатам варто максимально розвинути свою здатність виготовляти харчові продукти за нижчою собівартістю. В Америки багато гарних земель, обладнання, добрив, технічних навичок і трудових ресурсів. Продуктивність фермерських господарств США втричі перевищує японську. Японії ж добре вдається виготовляти електроніку й автомобілі. Теоретично, якби в світі не було інших країн, окрім цих двох, США могли би припинити випуск електроніки й змістити свою увагу на харчове виробництво. А японці мали би припинити своє неефективне харчове виробництво. Однак, в реальності, у держав бувають інші цілі й особливе зацікавлення в певних видах роботи, через що країни зводять торговельні бар’єри. Тому порівняльну перевагу використовують неефективно. Торговельні бар’єри, наприклад, податки на імпорт, квоти на імпорт та інші торговельні правила, — це спроби уряду захистити промисловість своєї країни й робочі місця, створені нею. У бізнес-школах постійно стверджують, що митні збори й торговельні бар’єри — це «недобре» і що для довгострокового економічного зростання бажаною є вільна торгівля.

Платіжний баланс

Компанії відслідковують свої операції за допомогою фінансових звітів, а країни загалом ведуть облік своїх міжнародних операцій через ведення платіжного балансу. Платіжний баланс фіксує зміни фінансових претензій країни та її зобов’язань у відносинах з усіма іншими країнами. Це як бухгалтерський звіт про рух грошових коштів. Бухгалтерія балансу платежів показує зміни в іноземній валюті протягом часового періоду. Іноземна валюта — це баланс ліквідних активів, як‑то готівка й золоті резерви, які можна використовувати для здійснення міжнародних розрахунків.

Джерела надходження та способи використання, представлені вище, показують загалом статті, що найчастіше вносять до журналу обліку іноземних валют. Сюди не внесено міжнародну наркоторгівлю й інші приховані види діяльності. ЗМІ зазвичай випускають з уваги загальну картину платіжного балансу й зосереджуються винятково на дефіциті товарної торгівлі. Легко сказати, що в 2010 році в США дефіцит товарної торгівлі становив 650 млрд $. Журналісти ігнорують той факт, що США має 150 млрд $ залишку на балансі торгових послуг, як‑то консалтинг та проектування, а чистий залишок інвестиційного доходу становить 160 млрд $. Виходить, що економіка вартістю в 14 трлн має 340 млрд $ чистого торгового дефіциту.

Дуже важливо мати достатню кількість іноземної валюти. Валютний колапс у Зімбабве 2008 року виник в результаті браку в центральному банку країни іноземної валюти на здійснення закупівель, як урядових, так і приватних. Коли іноземці прийшли конвертувати свої грошові вимоги у долари США, в центральному банку зовсім не було іноземної валюти. За умов неконвертованості усі скидали свої практично нічого не варті зімбабвійські долари. Один долар США коштував трильйон зімбабвійських доларів, і уряд ліквідував свою національну валюту.

Обмінний курс та паритет купівельної спроможності

Обмінний курс — це ставка, за якою валюту однієї країни конвертують у валюту іншої. В липні 2011 року за 1 долар США можна було купити 6,5 китайських юанів, 80 японських єн, 66 % від 1 британського фунта або 68 % від 1 євро ЄС. На початку та в середині 1980-х років долар мав більшу цінність. Американцям було дуже вигідно їздити в Європу. В 2000-х долар США мав вже слабші позиції, й подорожувати Європою американцям було вже дорого. Що робить валюту однієї країни дорожчою за валюту іншої? Це відома нам залежність пропозиції та попиту. Продавцям валюти, що прагнуть передбачити різкі коливання кон’юнктури ринку світових валют, слід пам’ятати про такі фактори:

• Торговельний попит на валюту для оплати за товари та послуги

Коли Сполученим Штатам потрібно придбати французьке вино, імпортери продають долари США й купують євро, щоб здійснити оплату в валюті ЄС.

• Попит на валюту для привабливих капіталовкладень

Вищі відносні відсоткові ставки в США спонукають іноземців купувати облігації.

Вищі відносні ставки економічного зростання США спонукають іноземців до придбання акцій.

• Попит на надійні інвестиції в часи невизначеності

У часи війни та хаосу інвестори шукають валюту стабільних держав. Під час війни в Перській затоці в 1991 році інвестори скуповували американські долари, бо були переконані, що в умовах нестабільності Сполучені Штати виявляться надійнішими за інші країни. Після війни в Іраку в 2003 році інвестори скуповували євро ЄС.

• Нижча інфляція порівняно з іншими країнами

У 1987 році рівень інфляції в США становив 3,6 %, а рівень інфляції в Лівані — 723 %, що відображало хаос через громадянську війну в цій країні. Ліванські інвестори, звісно ж, прагнули тримати інвестиції в доларах США, адже вартість їхнього фунта стрімко знецінювалася. Теорія паритету купівельної спроможності описує, як грошові одиниці різних валют змінюються одна відносно одної через інфляцію. Якщо в одній країні інфляція вища, ніж в іншій, тоді її валюта коригується в бік зменшення, щоб компенсувати щорічну девальвацію. Під час ліванської війни в 1986 та 1987 обмінний курс країни знизився від 38 до 496 фунтів за долар, тобто впав на 86 %, компенсуючи втрати через інфляцію. У 2011 році за долар можна було купити 1510 ліванських фунтів — інфляція на фоні політичної нестабільності тривала, але все ж ситуація не була такою скрутною, як у Зімбабве.

Зміна обмінного курсу має величезне значення для компаній, які займаються міжнародною торгівлею. Якщо обмінний курс змінюється у часовому проміжку між підписанням контракту та його виконанням, валютні коливання можуть звести очікувані прибутки нанівець. Уявімо американського фермера, який хоче продати в Японію шматок м’яса вартістю в один долар. При обмінному курсі 2011 року ціна становила би 80 єн, а це 5 % прибутку. Та коли фермер отримав оплату, вартість покупки одного долара становила вже 100 єн, тому що курс змінився. Хоча сума оплати в єнах лишилася незмінною — 80 єн, коливання валюти могли привести до 25-відсоткової втрати купівельної спроможності у доларах. Компанії та окремі люди використовують ринки ф’ючерсів та опціонів, аби компенсувати або хеджувати втрати у валютних операціях такого типу. Це схоже на хеджування біржових опціонів, про яке ми говорили в розділі «Фінанси».

Система обмінних курсів

Обмінні курси регулює система обмінних курсів країни, де здійснюються операції. Якщо обмінний курс плаваючий, вартість валюти країни легко змінюється, з огляду на чинники, описані вище. Якщо система обмінних курсів фіксована, уряд країни, в яких здійснюються операції, намагається змінювати відсоткові ставки або купувати-продавати валюту інших країн, щоби зберігати їхню вартість фіксованою відповідно до долара США, євро чи валютного кошика. Це зветься прив’язкою вартості однієї валюти до іншої. У 1945–1971 роках, відповідно до Бретон-Вудської системи, долар США був прив’язаний до певної кількості золота, а всі інші валюти — до долара США. Така система перестала діяти в 1971 році, коли багато країн вирішили дозволити своїм валютам плавати.

Країни не можуть робити зі своєю валютою що їм заманеться. Концепція неможливої трійки стверджує, що уряд може обрати лише два із трьох варіантів:

Незалежна монетарна політика.

Фіксований обмінний курс.

Вільний рух капіталу.

Наприклад, якщо країна обирає фіксований обмінний курс, як це зробив Китай, їй доведеться відмовитися від незалежної монетарної політики або ввести контроль за рухом капіталу, щоб зберегти фіксовану прив’язку відносно іншої незалежної валюти. Якщо країна вирішує зберегти прив’язку в нестабільні часи, підтримання фіксованого обмінного курсу обходиться дорого. Коли фіксована система починає занепадати, як це було в Мексиці в 1994 та Південно-Східній Азії в 1998, наступає валютна «криза», коли курс валют знижується до свого реального рівня, що призводить до занепаду торгівлі та інвестицій.

Зібравши докупи теми внутрішніх відсоткових ставок, міжнародного руху капіталу та валютних ставок, Ґреґорі Менк’ю з Чиказького університету створив трипанельну діаграму, яка представляє світову економічну систему (див. с. 420).

В межах кожної країни, наприклад США, пропозиція та попит на позикові кошти визначають рівень внутрішніх реальних відсоткових ставок. У точці рівноваги відсоткових ставок люди розміщують свої заощадження й створюють пропозицію, задовольняючи грошовий попит інвесторів.

Відсоткова ставка, яку виплачують на доларові інвестиції, може бути привабливою чи непривабливою на міжнародному ринку. Готовність країни ризикувати, валютний попит міжнародної торгівлі та сама відсоткова ставка визначають чистий відплив капіталу країни. Завдяки таким відпливам на міжнародний валютний ринок надходять долари. Відповідно до міжнародних пропозицій та попиту на долари встановлюють обмінний курс долара.

Ці три змінні — внутрішні відсоткові ставки, рух капіталу та обмінні курси — одночасно взаємодіють у міжнародній макроекономічній системі при постійно змінній точці рівноваги, як видно на трипанельній діаграмі. Такий вигляд має макроекономіка в двох словах.

Аналіз країни

У бізнес-школах студентів навчають, щó варто брати до уваги, намагаючись передбачити майбутнє країни. Оскільки школи МВА претендують на випуск президентів багатонаціональних корпорацій, вони мусять готувати цих майбутніх промислових магнатів до оцінки інвестиційних можливостей за кордоном.

Аналіз країн, розроблений у Гарвардській школі бізнесу, — це процес із чотирьох кроків, який має на меті зорганізувати всі наявні економічні, соціальні, політичні та географічні дані для розробки стратегії.

1. Проаналізувати попередні показники діяльності

Зовнішні критерії — платіжний баланс, обмінний курс.

Внутрішні критерії.

Загальні: ВНП, інфляція, зайнятість населення.

З точки зору пропозиції: відсоткові ставки, інвестиції, виробничі потужності.

З точки зору попиту: споживання, розподіл доходу.

З соціальної точки зору: переміщення, приріст населення, освіта.

2. Визначити стратегію країни

Цілі: незалежність, продуктивність, рівність.

Політика: фіскальна, монетарна, торговельна, соціальна.

3. Проаналізувати контекст країни

Фізичний: розмір, кількість населення, географія.

Політичний: тип уряду, стабільність, корупція, керівництво.

Установи: урядові агенції, бізнес, професійні, релігійні організації, сільськогосподарські установи.

Ідеологічний: роль держави, сім’я, культура, індивідуалізм.

Міжнародний: торговельні переваги, конкурентне середовище.

4. Скласти прогноз з урахуванням кроків 1, 2 і 3

Візьмімо країну в глибоких боргах та жорсткій політичній безвиході — наприклад, Сполучені Штати Америки в 1990-х. Припустимо, зараз 1990 рік, а ви — Франц Денінгер, швейцарський банкір із Банку Цюриха. Ви зважуєте доцільність інвестування грошей ваших клієнтів у Сполучені Штати як частину глобального портфеля інвестицій. Далі ви проводите загальний аналіз, якого МВА навчають у бізнес-школах.

1. Проаналізувати попередні показники діяльності Сполучених Штатів Америки.

Зовнішні критерії. У 1990 році торговельний дефіцит США зменшився до 60 млрд $, порівняно з гігантською сумою в 150 млрд $ у 1987. Долар США демонстрував незначне, проте невпинне послаблення на фоні інших основних валют. Інфляція стабільно трималася на рівні 2–5 % останніх п’ять років з мінімальними ознаками зростання. Аналогічно низьким зберігався і рівень безробіття — 5–6 % за рік.

Внутрішні критерії. ВНП в економіці вартістю в 5,4 трлн $ зріс на якийсь нещасний 1 %. А йдеться про найбільшу в світі економіку, яка вдвічі перевищує економіку Японії, вчетверо — економіку Німеччини, й усемеро — економіку Великобританії.

З точки зору пропозиції. Відсоткові ставки стабільно знижувалися при базовій кредитній ставці 8–9 %. При низькому рівні інфляції такі ставки вважаються високими.

З точки зору попиту. Особисті споживчі витрати не набагато, проте упевнено зросли на 6 % у 1990. Розподіл доходу серед населення був нерівномірний. Частка національних меншин на ринку праці була менша, ніж у попередні роки.

З соціальної точки зору. Масової еміграції чи припливу населення не було. Рівень народжуваності був низьким, а приріст населення — майже нульовим, що є ознакою успішної нації з добре розвиненою промисловістю. Усі діти мали доступ до державної освіти, однак серед студентів і дорослого населення траплялося чимало неграмотних.

На основі таких статистичних даних можна зробити висновок, що економіка країни була інертна. Вона потерпала від певних проблем, але загалом не було нічого катастрофічного. Озброївшись дещицею історичних даних, нашим наступним кроком був би погляд на те, куди американські лідери прагнуть завести свій народ.

2. Визначити стратегію Америки.

Цілі. Сполучені Штати славляться своїм лідерським становищем у веденні справ на міжнародній арені. Після економічного спаду 1981 та 1982 років, політики й бізнесмени зосередилися на підвищенні продуктивності промислових об’єктів країни. З 1983, в результаті автоматизації, застосування нових управлінських технік і скорочень, продуктивність заводів зростала на 3,1 % на рік. Керівництво у Вашингтоні не ставило пріоритетом досягнення економічної рівності. Очільники вели розмови про економіку «просочування благ згори донизу»; ця теорія припускає, що при успішній роботі економіки, в результаті виграють усі.

Політика. У 1990 році законодавча та виконавча гілки влади продовжували політику мінімальних фіскальних обмежень. Дефіцит бюджету становив аж 220 млрд $. Десятиліття стабільно надмірних витрат додало тривожних 2 трлн $ додаткового боргу. В 1990 році 14 центів із кожного державного долара йшло на сплату відсотків за цим боргом. Монетарна політика, яку контролювала незалежна Федеральна резервна система, демонструвала суттєве обмеження, стримуючи кількість грошової маси, підтримуючи низький рівень інфляції при високих відсоткових ставках. Через те, що США вважали себе країною вільної торгівлі, державний уряд не дотримувався офіційної торговельної політики. Проблеми вирішувалися в індивідуальному порядку.

3. Проаналізувати контекст Сполучених Штатів Америки.

Фізичний. Сполучені Штати — це одна з найбільших країн світу. Вона багата на природні ресурси, але нафту й деякі метали змушена імпортувати.

Політичний. Уряд США вважається найбільш стабільною конституційною демократією в світі. Це федеральна республіка, де влада розділена між центральним урядом і урядами 50 штатів. Корупція є, але зведена до мінімуму через суворий контроль.

Установи. Сполучені Штати — прогресивна країна з добре розвиненою промисловістю. Інфраструктура у вигляді урядових агенцій, бізнесу, професійних і релігійних організацій та сільськогосподарських установ існує й працює у вигляді бюрократії найвищого рівня.

Ідеологічний. Уряд у США вважається слугою народу. Їхня конституція дає громадянам чітко визначені 10 поправок, які уряд порушувати не може. Культура США відображає її емігрантське минуле й капіталістичну економіку. Вона різноманітна. Через усе суспільство червоною ниткою проходить глибинне захоплення матеріальними благами.

Міжнародний. Як один із найбільших ринків споживання у світі, США відіграють домінуючу роль у світовій торгівлі. Стабільний долар і низький рівень інфляції свідчать про сильну економіку.

4. Скласти прогноз та прийняти інвестиційне рішення.

У ролі Франца Денінгера ви, здійснивши аналіз, могли б зробити такий прогноз: як і Швейцарія, Сполучені Штати Америки — це стабільна країна з добре розвиненою промисловістю, що переживає в своєму бізнес-циклі період повільного зростання. Я, Франц Денінгер, припускаю, що Банку Цюриха потрібно й надалі мати справу з економікою США. Нам варто й далі інвестувати в акції та облігації США. Я не бачу надійнішої гавані для грошей наших клієнтів.

Якби Францу довелося зробити кілька прогнозів на майбутнє, МВА назвали б це аналізом сценаріїв. Ті самі факти, які допомагають зробити прогноз у кризові часи, також можуть допомогти прорахувати сценарій економічного підйому чи провалу в США. Далекоглядний керівник мав би складати запасні плани дій на випадок, якщо один із цих альтернативних сценаріїв почне втілюватися.

Аналіз країн — це універсальний інструмент, що дає змогу розібратися в усьому масиві наявних економічних даних, які характеризують країну. Тепер ви, як новоспечений МВА маєте базу, яку стратеги глобального масштабу використовують у конференцзалах багатонаціональних корпорацій і до якої вдаються найпрестижніші інвестиційні компанії світу.

ОГЛЯД ЕКОНОМІЧНИХ ПИТАНЬ

Як бачимо з цього розділу, мікроекономіка та макроекономіка — не такі вже й складні, якщо обмежитися базовими знаннями МВА.

Мікроекономіка. Пропозиція дорівнює попиту при рівноважній ціні. Споживачі прагнуть звести до мінімуму альтернативну вартість, отримавши максимальні граничні прибутки й максимальну корисність. Якщо їхня поведінка змінюється при зміні ціни, економісти називають цю поведінку еластичною.

Макроекономіка. Кейнсіанці схильні довіряти уряду і покладаються на його дотації для споживачів. Фрідман з друзями-монетаристами покладають надії на контроль грошової маси. Схоже, що і ті, і ті мають переконливі аргументи, та ніхто з них не може дати єдиного пояснення принципам роботи економіки. В будь-якому разі, пропозиція дорівнює попиту при рівноважній ціні. Принаймні в цьому вони погоджуються.

Глобальна макроекономіка. Економіки країн світу відстежують власну діяльність за допомогою бухгалтерії платіжного балансу. Якщо їхній стан задовільний, інфляція лишається на низькому рівні, економічні показники стабільно зростають, валютні резерви залишаються у великій кількості, а місцева валюта зберігає свою вартість. Якщо ж ні, країна може дійти до економічної прірви, як це трапилося з Ліваном. Як хочете побавитись у віщуна й передбачити, куди прямує ваша улюблена країна, скористайтесь у своїх прогнозах системою аналізу країн.

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «ЕКОНОМІКА»

Мікроекономіка — вчення про економічну поведінку окремої людини, сім’ї, компанії або галузі.

Макроекономіка — вчення про поведінку економіки загалом.

Рівновага — точка, у якій пропозиція дорівнює попиту і встановлюється взаємоприйнятна ціна.

Граничні дохід і витрати — дохід від продажу та витрати на виробництво однієї додаткової одиниці.

Еластичність — зміна попиту покупців внаслідок зміни ціни.

Ринкові структури — конкурентне середовище у галузі, що визначається кількістю продавців і характеристиками продукту.

Кейнсіанська теорія — витрати та споживання є основними рушіями економіки.

Монетаристська теорія — обсяг та зростання грошової маси визначають зростання економіки. Світ обертається навколо грошей.

Валовий національний продукт — загальна вартість товарів і послуг, вироблених економікою протягом певного періоду.

Множник витрат — економічний ефект «кіл на воді», що виникає, коли гроші циркулюють в економіці: те, що для однієї людини витрати, для іншої — доходи.

Фіскальна політика — політика державних витрат.

Монетарна політика — державна політика контролю грошової маси та відсоткових ставок.

Адам Сміт — економіст, який описав «невидиму руку» капіталізму в своїй книзі «Багатство народів» у 1776 році.

Артур Лаффер — економіст 1980-х років, автор кривої Лаффера, яка ілюструє підвищення податкових надходжень внаслідок зниження податкових ставок.

Платіжний баланс — облік притоків і відтоків іноземної валюти в країні.

Аналіз країн — систематична структура для впорядкування економічних даних та прогнозування перспектив країни.

День 9

Стратегія

Теми розділу «Стратегія»:

— Модель семи «S»

— Ланцюг створення цінності

— Стратегії інтеграції та розширення

— Галузевий аналіз

— Стратегії конкуренції

— Сигналізування

— Стратегії управління портфелем

— Глобалізація

— Синергія

- Інкременталізм

Стратегія — це найцікавіший курс у програмі МВА, адже він дає змогу застосувати всі набуті знання на практиці. Здебільшого викладачі наполягають, щоб стратегію викладали після завершення більшості основних курсів, адже ця тема вимагає попередніх знань із усіх предметів МВА. На заняттях зі стратегії студенти мають змогу посидіти в кріслі голови правління — МВА люблять це відчуття. Як казав нам викладач із цього предмета, знайомство з питаннями стратегії змінює ваш погляд на компанію. Стратегічне мислення передбачає всебічний аналіз підприємства відносно галузі, конкурентів та бізнес-середовища, як у короткостроковій, так і в довгостроковій перспективі. Врешті, стратегія — це план компанії щодо досягнення її цілей.

Керівництво корпорацій часто не має чіткого бачення своєї мети або ж шляхів, якими можна до неї дістатися. В такій ситуації обговорення в конференцзалі схоже на сценку з «Аліси в Країні Чудес» Льюїса Керрола:

АЛІСА: Підкажіть, будь ласка, яким шляхом мені звідси йти?

ЧЕШИРСЬКИЙ КІТ: Це залежить від того, куди ви хотіли б потрапити.

АЛІСА: Мені неважливо куди.

ЧЕШИРСЬКИЙ КІТ: Тоді однаково, яким шляхом іти.

Корпораціям потрібні продумані стратегічні плани, інакше вони точно стануть жертвами ринку, замість бути його творцями.

СТРАТЕГІЯ ЯК ЧАСТИНА ОРГАНІЗАЦІЇ: МОДЕЛЬ СЕМИ «S»

Стратегічні плани не формуються у вакуумі; вони мають пасувати організаціям так само, як маркетингові плани мають відповідати продукції. Стратегічне планування має два окремих етапи: формування і впровадження. Розробляючи плани, стратегам варто завжди пам’ятати про їхню реалізацію. Томас Дж. Пітерс, що прославився своєю книгою «У пошуках досконалості», розробив модель семи «S», яка свідчить: стратегію варто вплітати в тканину організації. Насправді, Пітерс розробив цю модель спільно з Робертом Ватерманом та Джуліеном Філліпсом, але як визначний оратор, Пітерс зазвичай отримує більшу частину лаврів. Їхня модель забезпечує структуру, відповідно до якої можна розглянути компанію як ціле й діагностувати проблеми в ній, а також розробити й впровадити стратегію. Якщо стратегія потребує радикальної реорганізації, вона називається реінжинірингом. Якщо ж ні — то зветься трансформація організації. Модель семи «S» охоплює:

• Структуру (Structure)

• Системи (Systems)

• Навички (Skills)

• Стиль (Style)

• Персонал (Staff)

• Вищі цілі (Superordinate goals) або спільні цінності (Shared values)

• Стратегію (Strategy)

Схема, подана на наступній сторінці, ілюструє «множинність» і «взаємопов’язаність» елементів, які впливають на здатність організації до змін. Ще одна риса, примітна у схемі, — це «відсутність початкової точки чи ієрархії в основі». У кожній організації рушіями бізнесу можуть бути різні чинники. В організації, яка працює на «відмінно», кожне «S» доповнює інші й незмінно сприяє руху до досягнення мети компанії. Це дуже схоже на маркетинговий план, який має бути внутрішньо узгодженим і взаємопідтримуваним, як про це йшлось у першому розділі. Модель семи «S» — це інструмент для впорядкування думок з метою виявити й ефективно вирішувати складні проблеми.

Якщо пригадуєте базову модель організації, окреслену в розділі «Організаційна поведінка», сім «S» мають бути вам знайомі. Стратеги-теоретики беруть ідеї й концепції з інших дисциплін МВА та приєднують їх до стратегії. Ось вам ті самі «S», але дещо доповнені й видозмінені.

Структура. Структура корпорації впливає на її стратегічне планування і здатність до змін. Як пояснювалось у розділі «Організаційна поведінка», структура компанії може бути зосереджена навколо клієнта чи за географічним принципом. Наприклад, якщо компанія вирішує змінити стратегію й краще реагувати на потреби клієнтів, їй, мабуть, доведеться, впровадити структуру, орієнтовану на клієнта, при якій усі навички компанії будуть спрямовані на задоволення конкретних потреб клієнтів. У випадку з виробником електроінструментів конкуренція може вимагати зміни із функціональної форми організації, де виробництво, продажі та фінанси виділені в окремі відділи, на організацію з двома клієнтськими підрозділами. Один підрозділ обслуговував би побутових споживачів, а інший — промислових. Ці ринкові сегменти мають різні потреби, що їх найефективніше задовольняли б два підрозділи, зосереджені на цільових споживачах. В особливих ситуаціях можна було б накласти тимчасову структуру — наприклад, матричну, — і формувати команди для проектної роботи, виходячи з їхніх навичок розробки нових продуктів.

Стратегія. Це стосується дій, які планує здійснити компанія у відповідь на зміни або в очікуванні змін в її зовнішньому середовищі, у клієнтів чи конкурентів. Спектр стратегій, які може використовувати компанія, і є лейтмотивом цього розділу.

Стиль. Звучить як додатковий елемент базової моделі організації, та цей пункт більше стосується культури. Культура, або стиль, — це суміш моделей поведінки, думок, переконань та символіки, що з часом поширюється на людей по всій організації. Коли культура компанії вже закорінена, змінити її важко, тож важливо про це пам’ятати, розробляючи нову стратегію. Якщо компанія-виробник споживчих товарів схильна до консерватизму, її, поза всяким сумнівом, доведеться переконувати в дієвості чи доцільності нового продукту. Procter&Gamble на початках належала до категорії компаній з повільним упровадженням інновацій, але зрештою її поведінка змінилася. На пробне тестування пом’якшувача для тканин Bounce P&G пішли роки, перш ніж компанія наважилась випустити його на ринок по всій країні. А тепер на запуск продажів нового товару їй достатньо кілька місяців.

Персонал. Без кадрових резервів немає й самої компанії. Під словом «персонал» Пітерс має на увазі системи управління людськими ресурсами; оцінювання, навчання, оплата праці та нематеріальні активи, як‑от мотивація, настрій і стосунки працівників. Мотивована робоча сила компаній дає їй ресурси для адаптації і конкурування. Вище керівництво часто ігнорує цей пункт, бо вважає його, з одного боку, неважливим, а з іншого — надто емоційним. Традиційно, позиція керівництва звучить так — «нехай із цим розбирається відділ персоналу». Однак цей «м’який» чинник надзвичайно важливий, бо якщо працівники не бажатимуть співпрацювати, компанія не зможе досягнути успіхів.

Навички. Із персоналом тісно пов’язане питання окремих навичок і талантів, якими володіє компанія. Навички мають широкий діапазон: від уміння працівників розмовляти іспанською до статистичних знань чи комп’ютерної грамотності. Впевнені в собі компанії сильні у конкретних напрямах. Du Pont та 3 M відомі своєю неперевершеною здатністю проводити дослідження й розробки. Сильна сторона IBM та General Electric — це їхня здатність забезпечувати найвищий рівень сервісного обслуговування своїх продуктів. Міжнародні компанії потребують людей зі знанням мов, культури та звичаїв інших країн. От American Express забезпечує себе такими навичками, наймаючи на роботу грамотних місцевих на тих ринках, де компанія веде конкурентну боротьбу.

Системи. Формальні й неформальні процедури, відповідно до яких організація здійснює діяльність і збирає інформацію, складаються в системи компанії. Як я вже згадував, Пітерс вважає системи, що стосуються працівників, частиною категорії персоналу. Ця «S» для Пітерса означає системи, що розподіляють і контролюють гроші й матеріали, а також збирають інформацію.

Коли компанія наштовхується на серйозні виклики на ринку, керівництво повинно мати дані про її діяльність, клієнтів і конкуренцію, щоб зрозуміти серйозність ситуації. Системи управлінського обліку надають операційні дані про виробництво та витрати. Системи маркетингових досліджень і відстежування продажів дають інформацію про клієнтів. Системи збору конкурентної інформації дають зрозуміти, на що здатні інші компанії.

Вищі цілі. Цей останній пункт є ядром організації. Як стверджує Пітерс, слово «вищі» буквально означає «вищого порядку». Вищі цілі — це керівні принципи: цінності й прагнення, часто неписані, — що виходять за межі заявлених цілей організації. «Вищі цілі — це основоположні ідеї, навколо яких будується бізнес». Наприклад, у 1980 році Пітерс писав, що вищою ціллю Hewlett-Packard було мати «людей-новаторів на всіх рівнях організації». Вищою ціллю 3 M був випуск «нових продуктів», а IBM — «обслуговування клієнтів».

Корпоративна місія. Компанії часто згадують це поняття, описуючи свої цілі. Місія має бути коротким і стислим визначенням цілей та пріоритетів. На жаль, часто це довгі, сухі й нудні документи. Коли керівники компанії повертаються до роботи після навчання на дорогих курсах для управлінців у школах «великої десятки», вони зазвичай створюють робочу групу з формування корпоративної місії або наймають з цією метою консультанта. Це заняття — це великою мірою намагання «не пасти задніх». Якщо компанія вносить корпоративну місію до свого річного звіту, усі її конкуренти також беруться за цю справу. Річні звіти компаній Chrysler та Campbell (виробник супів у консервних банках) можуть похвалитися добре сформульованими місіями:

«Основне завдання компанії Chrysler — задоволення клієнтів. Ми виконуємо це завдання через відмінне виконання технічних робіт, інноваційні продукти, високу якість і найвищий рівень обслуговування. І робимо ми це як команда».

«Наші цілі — досягнення максимальної рентабельності й акціонерної вартості через продаж споживачам харчових продуктів найкращої якості за найкращою ціною; а також отримання і відстоювання першого або другого місця в усіх конкурентних категоріях нашої компанії».

Їхні цілі визначені дуже чітко. Chrysler зосереджена на задоволенні споживачів, а основною метою Campbell є задоволення її акціонерів. Текст місії компанії нерідко майстерно звернений до аудиторії, яка для неї на час цей момент має найбільше значення. Chrysler хотіла збільшити свої обсяги продажів. А Campbell, контрольний пакет акцій якої належав родині Дорранс, складала свою місію в часи, коли компанію звинувачували у задоволенні винятково інтересів цієї родини й нехтуванні інтересами публічних акціонерів. Окрім політичних мотивів її створення, корпоративна місія може виступати заміною вищих цілей компанії, якщо у неї таких немає.

Приклад моделі семи «s»

За умови злагодженості всіх «S»-елементів компанії, вона може бути серйозним конкурентом. Кажуть, що компанія Apple Computer завдячує своїм раннім успіхом балансу своїх «S». Її засновники працювали над її підприємницьким стилем, і це принаджувало яскравий і творчий персонал. Компанія володіла суперактуальними технологічними навичками, тож її засновники зорганізували Apple у вигляді вільної матричної структури, що пасувала особистостям її працівників та завданню — створювати нові продукти. Apple розробила систему заохочення для винагородження інновацій та систему відстеження операційної діяльності. Її винагороди відповідали спільним цінностям командної роботи в Apple, а також радості від досягнення вищої цілі компанії — створення комп’ютера, найзручнішого для користувача, яким би користувались у кожному домі. Стратегія Apple полягала в створенні запатентованої і зручної в користувані системи для споживачів на побутовому, навчальному та професійному рівнях. Усі «S» компанії добре поєднуються й спільно працюють над досягненням цілі.

Проведіть власний МВА-аналіз вашої улюбленої організації. Випишіть сім «S» на аркуш паперу і беріться до роботи. Стратегічний консультант зі ступенем МВА зробив би те саме, що робите зараз ви, озброївшись моделлю семи «S». Щоправда, консалтингова фірма оформила би це дослідження привабливою комп’ютерною графікою, склала б його у папку й виставила б вашій компанії чималий рахунок.

ЛАНЦЮГ СТВОРЕННЯ ЦІННОСТІ ТА ІНТЕГРАЦІЯ

Коли МВА починає стратегічний аналіз будь-якої компанії, одним із найперших запитань має бути: «У якому бізнесі вона працює?» Ланцюг створення цінності та інтеграція допомагають дати відповідь на це запитання.

Ланцюг створення цінності

Після відповіді на основне запитання, стратег-аналітик має зробити другий крок — визначити цінність, яку компанія надає своїм продуктам. Ланцюг створення цінності у швейній промисловості мав би такий вигляд:

Шерсть → Нитки → Пряжа → Тканина → → Сукня → Збут → Магазин → Споживач

У міру просування до споживача на кожній ланці ланцюга учасник каналу додає до продукту відповідну цінність. Спершу сировину потрібно виготовити, зібрати чи добути. Ці чинники виробництва — шерсть, бавовна й хімічні речовини — поєднуються при виробництві сукні. Коли її буде виготовлено, маркетологи повинні забезпечити її просування, дистриб’ютори — транспортування, а продавці в магазині — продаж її кінцевому споживачеві.

Інтеграція

Інтеграція вперед і назад. Компанія може працювати в будь-якій ланці ланцюга створення цінності. Коли компанія працює у сфері, що в ланцюзі створення цінності ближча до кінцевого споживача, кажуть, що вона має інтеграцію вперед. Скажімо, якщо власник фруктового саду вирощує й продає свої фрукти людям, він має інтеграцію вперед, у напрямку покупця. Садівник може прийняти рішення продавати свої фрукти дешевше, ніж у магазині, або за такою самою ціною, як в магазині, й отримати додатковий прибуток.

Якщо компанія працює в сфері, що ближча до сировини, вона має інтеграцію назад. Компанія International Paper, яка володіє лісами й підприємствами з виготовлення паперових виробів, відповідно до цієї класифікації є компанією з інтеграцією назад.

Ви можете розглядати компанію як таку, що має інтеграцію вперед або назад, залежно від того, на якій ланці ланцюга створення цінності ви її бачите. Якщо розглядати власника саду насамперед як садівника, його бізнес можна вважати інтегрованим уперед відносно роздрібного кінця ланцюга. Якщо ж вважати, що його основний бізнес — гуртовий продаж фруктів, то можна сказати, що його бізнес інтегрований назад, бо він вирощує те, що продає. Компанія International Paper інтегрована назад до обробки деревини й уперед до виробництва й продажу паперової продукції споживачеві.

Лісозаготівля ← Інтеграція назад ← International Paper →  → Інтеграція вперед → Споживчі паперові вироби

Вертикальна та горизонтальна інтеграція. Галузі також можна розглядати у вертикальній та горизонтальній перспективі. Вертикальна інтеграція — термін, який застосовують до компаній, що беруть участь у багатьох ланках ланцюга створення цінності в галузі. International Paper має вертикальну інтеграцію, адже компанія володіє як лісами, так і паперовими заводами. Цей термін може застосовуватись як до компаній з інтеграцією вперед, так і до тих, що інтегровані назад. Головне, що кілька функцій, які додають продукту цінності, виконує одна і та сама компанія.

Коли компанія Exxon придбала Mobil в 1999 році, вона придбала конкурента із того самого рівня ланцюга створення цінності. Це має назву горизональної інтеграції. Exxon вирішила не переходити на інший вид діяльності, що додавало би цінності. Натомість Exxon перемістилась убік, або горизонтально. Якщо б новітня компанія ExxonMobil придбала Apache Oil Exploration, вона мала б вертикальну інтеграцію. У такому гіпотетичному випадку, діяльність ExxonMobil з виробництва товарів для автомобільної промисловості отримала б функцію додаткової цінності.

Стратеги-аналітики переглядають ланцюги створення цінності галузевих компаній з метою визначення існуючих і майбутніх джерел конкуренції. Коли хімічні компанії прагнули отримати вищі прибутки, вони використовували інтеграцію вперед до продуктів з вищою «доданою цінністю», наприклад від ниток до тканин і килимів. З такими компаніями, як Du Pont, зросла конкурентоспроможність ланки ланцюга «Нитки». Аналогічним чином компанія The Limited ввела до ланцюга створення цінності ланки, пов’язані з виробництвом, збутом і продажем, що вивільнило ще більше конкурентоспроможності у безпощадній і без того сфері виробництва одягу.

Стратегії інтеграції можуть надати безумовних переваг, як‑от забезпечення виробничих ресурсів і зниження собівартості, а серед недоліків — сильну залежність від спадів в окремо взятій галузі. Корпорація тримає всі яйця в одному кошику. У складні часи нафтопереробний завод ExxonMobil не може змусити свого постачальника нафти до поступок, адже постачальником є ExxonMobil. Аналогічно, General Motors не може скинути надлишкові запаси двигунів на своїх клієнтів, якщо єдиним їхнім користувачем є сама компанія.

РІВНІ СТРАТЕГІЇ

Стратегія — це поняття широке. Зазвичай цим словом описують будь-який спосіб мислення схожий на «загальну картину». Насправді все складніше. У складі стратегії варто розглянути три рівні:

Функціональна стратегія — види діяльності зі створення цінності.

Стратегія бізнесу — як вести конкурентну боротьбу, тактика.

Корпоративна стратегія — якими видами бізнесу нам варто займатися?

Одягаючи на себе капелюх стратега, вам варто спитати себе «Який рівень я хочу проаналізувати? Функціональний, корпоративний чи рівень бізнесу?»

Функціональна стратегія

Функціональна стратегія — це ті способи ведення справ та види діяльності з «додавання цінності», які компанія обирає для свого бізнесу. Наприклад, функціональна стратегія компанії Philip Morris зі складу Altria Group — зменшити собівартість шляхом використання передових технологій обробки. Якщо б Philip Morris видавалося, що єдиний постачальник тютюну робить її вразливою, хорошою функціональною стратегією для неї було би збільшити кількість постачальників.

Стратегія бізнесу

Стратегії бізнесу — це плани боротьби з конкурентами у галузі, в якій компанія працює на теперішіній момент. Їхній рівень вищий, ніж рівень функціональної стратегії, але, безперечно, є значний зв’язок між тим, як компанія працює, і тим, як вона конкурує.

Стратегія бізнесу Philip Morris полягає в тому, щоби подолати конкурентів завдяки різноманіттю брендів на магазинних полицях і значними витратами на рекламу задля просування власних брендів. Використовуючи ці стратегії, великі тютюнові компанії зберігають свою частку ринку й не дають новим конкурентам утвердитись у галузі.

Корпоративна стратегія

Корпоративна стратегія розглядає увесь діапазон бізнес-можливостей. Зміна назви Philip Morris на Altria все прояснила. Корпоративна стратегія компанії Altria — здійснювати диверсифікацію, віддаляючись від тютюнової продукції і наближаючись до споживчих товарів. Керівництво Altria оцінило потенціал до зростання тютюнової галузі, юридичне середовище та підвищене усвідомлення цінності здорового способу життя серед споживачів і вирішило, що було б мудро займатися більш «здоровими» видами бізнесу. Корпорація придбала General Foods, Kraft, Nabisco та Miller Brewing, маючи на меті саме таку корпоративну стратегію. Але до 2009 року Altria продала усі ці підприємства, щоб максимально збільшити вартість акцій для своїх акціонерів, оскільки нові закони дедалі сильніше стискали в кільце сферу тютюнових виробів і ринок почав позбавлятися акцій Philip Morris. Корпоративна стратегія завжди динамічна.

СТРАТЕГІЇ РОЗШИРЕННЯ БІЗНЕСУ

Науковці люблять створювати діаграми, аби похизуватися своїми теоріями й полегшити їх використання. Одна із найпростіших стратегічних діаграм — матриця Ансоффа. І. Г. Ансофф створив її у 1957 році як простий спосіб класифікувати шляхи розширення бізнесу. Класифікацію стратегії визначає новизна продукту для компанії і досвід фірми на бажаному ринку. «Новизна» продукту чи ринку визначається тим, наскільки продукт чи ринок є новим для компанії, а не на якому етапі свого існування він перебуває.

Ця матриця сильна тим, що її можна застосовувати до будь-якої сфери. Ансофф створив словник для позначення стратегічного напряму кількома словами. Якщо Hershey Foods Corporation бажає продавати більше шоколадних батончиків у Сполучених Штатах, це буде стратегія проникнення — існуючий продукт, існуючий ринок. Якщо компанія має намір продавати шоколад у Східній Європі, це стратегія експансії — існуючий продукт, новий ринок. Використовуючи стратегію пов’язаної диверсифікації, Hershey може випустити нову жувальну гумку й продавати її в США — новий продукт, існуючий ринок. Якщо ж вона захоче продавати автомобілі до Непалу — новий продукт, новий ринок — це буде непов’язана диверсифікація. Компанія завжди має перед собою меню з кількома варіантами розширення бізнесу. Та є заковика — для ефективного розширення бізнесу потрібно мати достатньо грошей та управлінського часу. Якщо б керівництво Hershey вирішило розширювати діяльність в усіх чотирьох напрямах, описаних вище, наслідком такого рішення було би виникнення багатьох компаній з поганим управлінням. У робочому дні керівника годин не додалося. Навіть якби керівники й були спроможні управляти новими підприємствами, в компанії могло б забракнути готівки для їхнього належного фінансування.

ГАЛУЗЕВИЙ АНАЛІЗ

Для розмов про розширення бізнесу (інтеграцію й диверсифікацію), вам, окрім словникового запасу, також потрібно знатися на інструментах, які допомагають розробити стратегію виживання. Майкл Портер із Гарварда розробив теорію п’яти сил, що впливають на структуру галузі, яка мала би допомогти компаніям вижити в конкурентному середовищі. Його книги — «Стратегія конкуренції» та «Конкурентна перевага» — це справжні наріжні камені стратегічного мислення. Якщо вам і варто купувати якісь книги з бізнесу (окрім цієї) — то саме вони. Теорії Портера можна використати як для формулювання стратегій виживання вашого поточного бізнесу, так і для оцінки «привабливості» інших сфер щодо розширення бізнесу. Портер пропонує інструменти для дослідження п’яти сил, які визначають рівень конкуренції і, відповідно, рівень прибутків у сфері.

На конкуренцію у сфері впливають такі п’ять сил:

• Загроза з боку продуктів-замінників.

• Загроза з боку нових гравців.

• Ринкова влада постачальників.

• Ринкова влада покупців.

• Рівень конкурентної боротьби.

Приклад п’яти сил

Розгляньмо цю модель на прикладі сфери виробництва консервних бляшанок, яку Портер визначив би як надзвичайно конкурентну через велику кількість сил, що діють у цій галузі. Постачальники металу можуть продавати свій продукт багатьом іншим галузям. Тому консервна промисловість має невисокий рівень фінансового важеля на ринку. Портер зосереджує свою увагу на владі, здатності одного учасника в ланцюзі створення цінності змушувати інших учасників ланцюга діяти так, як потрібно йому.

Користувачі консервних банок — це переважно незначна група великих підприємств харчової промисловості. Щоб змусити консервну промисловість знизити ціни, користувачі можуть застосувати свою владу, віддаючи перевагу конкурентові.

Такі великі підприємства харчової промисловості, як Del Monte, також можуть погрожувати, мовляв, вони замінять консервні бляшанки пластиковими упаковками. На пластикові упаковки перейшло чимало виробників харчових продуктів. Відповідно, конкуренція зростає разом зі зменшенням попиту на бляшанки.

Ситуацію погіршує те, що обладнання для виготовлення бляшанок можуть легко купити нові гравці на ринку. Заробляти на виготовленні бляшанок можна з низькою собівартістю й відносно невеликими обсягами виробництва. Це відкриває двері галузі для нових конкурентів, якщо рентабельність продажів буде на привабливому рівні. Del Monte при бажанні могла б купити відповідне обладнання й виготовляти упаковку самостійно. Через широкий доступ до технологій виробництва та їхню помірну ціну, бар’єри входу на ринок є низькими. Легкість входу на ринок підвищує рівень потенційної конкуренції.

Через те, що ці чотири сили роблять галузь висококонкурентною, п’ята сила, конкурентна боротьба серед існуючих фірм, також посідає високі позиції. Продавці знають своїх конкурентів, адже вони борються за замовлення клієнтів, кількість яких зменшується. Ця конкурентна сила передбачає й імовірні жорсткі цінові війни. За певних обставин конкуренти встановлюють штучно занижений рівень цін, незалежно від впливу цього кроку на прибутки, тому що хочуть будь-якою ціною отримати великих клієнтів. Рівень конкурентної боротьби у галузі є наслідком тиску на цю галузь усіх п’яти сил, як видно із моделі Портера.

Що ж робити компанії у такому конкурентному середовищі? Компанія Crown Cork & Seal з Філадельфії дотримується стратегії додавання цінності своєму продукту. Вона пропонує експертні консалтингові послуги для вирішення клієнтських проблем з упаковкою, швидку доставку, щоб зменшити витрати клієнтів на утримання запасів, а також індивідуальні та інноваційні зміни до пакування для задоволення специфічних потреб клієнтів.

Що стосується витрат, Crown Cork & Seal зосереджена на низькому рівні виробничих витрат, що дає змогу ставити конкурентні ціни на продукцію. Компанія не лише вижила на ринку, а й домоглася процвітання.

Якщо ви плануєте стати новим гравцем у галузі виробництва консервних банок, вам варто спитати себе:

Чи ця галузь приваблює мене як нового гравця?

Чи можу я реалізувати стратегію Crown Cork & Seal?

Чи зможу я виграти цінову війну, якщо вирішу увійти на цей ринок?

Який прибуток я можу отримати, якщо вирішу увійти на цей ринок?

Чи я маю кращі можливості інвестувати гроші?

Якщо керівник, незалежно від галузі, хоче розширювати свою діяльність у новому напрямі, він повинен ставити собі ці запитання. Навіть якщо ви не плануєте розширювати бізнес, модель Портера дає розуміння для ефективнішої конкурентної боротьби в галузі, де ви вже працюєте. Будь ласка, дуже уважно перегляньте детермінанти п’яти сил у деталізованій моделі Портера. МВА роздумують над цими питаннями, щоб отримати конкурентну перевагу.

Сили, які діють у галузі — динамічні. Суть стратегії в тому, щоб зрозуміти поточні сили й використовувати їх на свою користь. У сфері сміттєпереробки, компанія Waste Management Inc. посилено проштовхує положення про суворе природоохоронне законодавство. Чому? Бо виконати ці положення може лише кілька компаній. Так, законодавство водночас і допомагає компанії Waste Management, і заважає її конкурентам. Суворе законодавство створює бар’єри входу для нових гравців і, що найважливіше, збільшує прибутки решти гравців на ринку сміттєпереробки. З тієї самої причини фармацевтичні компанії наполягають на законодавстві, яке регулювало б ринок вітамінів і харчових добавок.

ЗАГАЛЬНІ СТРАТЕГІЇ

Є багато способів, якими компанія може проаналізувати свої конкурентні виклики. Один із способів — систему п’яти сил, окреслену Портером, — ми вже обговорили. Але більшість варіантів дій належать до так званих загальних стратегій. Загальна стратегія — це та, яку можна використовувати у багатьох галузях: від виготовлення кухонних рушників до складання комп’ютерів. Портер влучно виділив три основні стратегії у матриці можливих функціональних та бізнес-стратегій:

Лідерство по витратах.

Диференціація.

Фокусування.

Лідерство по витратах і крива навчання

Найпростіша стратегія — це лідерство по витратах. Досягнувши найнижчого рівня виробничих витрат у галузі, компанія може або знизити ціни, або продовжувати отримувати вищі прибутки, інвестуючи в дослідження для розробки нових і кращих продуктів.

Виробники з низькими виробничими витратами також можуть обрати варіант використання прибутків на рекламу й просування продукції.

З погляду операційної діяльності лідерство по витратах пов’язане із питанням економії за рахунок масштабу. Це значить, що коли підприємець виробляє більше, витрати на одиницю зменшуються. Із нарощенням обсягів виробництва підприємство навчається й стає ефективнішим у кількох аспектах.

Ця «навчальна» ефективність може виходити із шести джерел:

Продуктивність праці — навчання шляхом повторення або автоматизаціЇ. Автоматизація заводів суттєво покращилася, коли почали залучати роботів і технології автоматизованого виробництва.

Нові процеси й покращені методи — дешевші способи виконати те саме завдання.

Перепроектування продукту — зміна проекту задля зниження вартості матеріалів і трудових ресурсів. Якщо для створення проекту продукту використовують комп’ютер, це називається технологією автоматизованого проектування.

Стандартизація продукту — скорочення складових компонентів продукту.

Ефект масштабу — подвоєння потужностей виробництва не означає подвоєння витрат. Додати обладнання чи розширити площу дешевше, ніж почати з нуля.

Заміна — використання дешевших аналогів.

Концепція навчання корисна тільки тоді, коли її можливо виміряти кількісно. Саме для цього потрібна крива навчання, яку ще іноді називають кривою досвіду. Розробила її Бостонська консалтингова група (БКГ) в 1960-х, щоб окреслити в цифрах ймовірну користь від економії за рахунок масштабу. Вона виявила, що кожного разу, як подвоювався «сумарний» обсяг виробництва, вартість виробництва знижувалася на постійний і прогнозований відсоток.

Наприклад, дослідження консультанта щодо виробничого завдання виявило «80-відсоткову криву навчання». Це значить, що кожного разу, як сумарне виробництво подвоюється, вартість наступної випущеної одиниці становитиме 80 % від першої одиниці, тобто буде на 20 % нижчою. Для математичних розрахунків розроблені моделі у вигляді електронних таблиць. Важливо пам’ятати, що «сумарне виробництво» починається з першої одиниці — не першої, виготовленої за місяць чи рік, а найпершої, що зійшла з конвеєра за цим методом виробництва.

Щоби проілюструвати математичні розрахунки, я припускаю, що 80-відсоткова крива навчання вплинула б на вартість виробництва одноразових бритв Gillette.

Розрахунки показують, що після того, як обсяг виробництва бритв збільшиться в двадцять один раз, вартість виробництва одиниці зменшуватиметься щоразу на 20 % й знизиться від 10,00 $ до 0,09 $.

Ефект кривої навчання Вартість виробництва бритв для гоління

Графічно просту криву навчання можна відобразити так:

Крива навчання для виробництва бритв

З точки зору стратегії варто зрозуміти, що по кривій навчання потрібно спуститися до того, як це зроблять конкуренти. Фірма, яка бажає зберегти лідерство по витратах, намагатиметься випустити більше одиниць, ніж її конкуренти. Так її виробничі витрати зменшаться швидше.

Японці використовували тактику демпінгу цін, продаючи свою продукцію за цінами, нижчими від собівартості, щоб завоювати лідерство по витратах у галузі електроніки. Ці передбачливі компанії продавали відеомагнітофони за низькими цінами, очікуючи отримати прибутки після того, як у них збільшиться обсяг виробництва за нижчою ціною. Японські виробники розраховували свої прибутки, використовуючи не однорічний, а п’ятирічний часовий проміжок. Тому на перший рік вони запланували втрати, щоб мати змогу отримати більші прибутки на третій і четвертий роки. Американські конкуренти вважали, що ця галузь неприваблива й страждає від ірраціонального ціноутворення, тоді як японські компанії мислили стратегічно й легко завоювали ринок. Коли старіші продукти виходили на стадію зрілості, японці використовували прибутки від їхнього продажу для розробки нових продуктів — таких, як DVD-програвачі.

Коли продукт проходить у своєму життєвому циклі через етап зрілості й отримує широке визнання, як це описано у розділі «Маркетинг», крива втрачає свою корисність. Для подвоєння сумарного виробництва потрібно надзвичайно збільшити обсяги, що є просто нереально. Ймовірно, прибутки також будуть низькими. В цій ситуації, конкуренти, які ще залишились, мають шанс вас наздогнати, якщо досі не облишили своїх намагань.

Криві навчання не статичні. Новий процес або матеріал може підвищити продуктивність працівника і цим змінити криву. У випадку з бритвами може працювати нова крива, скажімо, у «75 % навчання», через наявність нового збирального обладнання, замість 80 %, як було показано. Це зветься переходом на нову криву. В цій ситуації проміжна сума випущених одиниць встановлюється на нуль, і початок бере нова крива. Коли виробництво зростає вдвічі, ціна наступної виготовленої одиниці становитиме вже 75 % від першої одиниці, виготовленої з використанням нової технології, тобто буде на 25 % нижчою. Якщо продукти постійно оновлюються, із кривої навчання користі мало. Увесь час формуються нові криві, і щоб «спускатися донизу» по будь-якій із них, часу є небагато.

Диференціація

Як ми вже згадували, диференціація — це першочергове завдання маркетингу. Воно передбачає зміну образу товару чи послуги, щоб по-новому представити його споживачеві. У випадку з товарами це може бути покращення дизайну, якості, сервісу та доставки. У випадку з послугами, точкою диференціації може бути ввічливість, доступність, обізнаність чи місцерозташування. Товари та послуги можна диференціювати за допомогою реклами, навіть якщо вони майже однакові. Медіа-кампанія може переконати споживача, що йому пропонують щось краще. Скажімо, споживачів можна переконати, що взуття Nike краще за Converse, за допомогою реклами із участю знаменитостей.

Фокусування

Обираючи стратегію фокусування, компанія зосереджує свою увагу або на районі збуту, або на ринковому сегменті, або на продукті. Стратегія фокусування може бути сильною за умови знання свого споживача та категорії продукту. Компанії створюють на ринку «франшизи». На ринку пива, де домінують такі титани, як Anheuser-Busch, Coors та Miller, є невеличка пивна компанія Hudepohl Beer («Hudy»), що панує над штатом Огайо. Гіганти можуть взяти собі за заслугу нижчу вартість і віртуозний маркетинг, але вони не мають того «культового» статусу, що його має місцеве пиво. Бренд Hudy роками збільшує ряди своїх вірних послідовників, працюючи в межах місцевості й приваблюючи місцеві громади. Hudy фокусується на штаті Огайо.

Стратегія блакитного океану

У книзі «Стратегія блакитного океану», що вийшла в 2005 році, автори розвинули думку, що організація зростає і отримує великі прибутки, коли створює новий попит у ринковій ніші, де немає конкурентів, цей незайнятий ринок називається «блакитним океаном». Мета — уникнути прямої конкуренції серед існуючих товарів і споживачів у конкретній галузі. Поєднуючи стратегії лідерства по витратах та диференціації, компанії можуть створювати нові галузі. Кажуть, що компанія Nintendo використовувала стратегії «блакитного океану» при розробці портативного ігрового пристрою Nintendo DS та гральної консолі Wii, що відслідковує рухи тіла користувачів.

ТАКТИКА КОНКУРЕНЦІЇ: СИГНАЛІЗУВАННЯ

Сигналізування — це ключовий стратегічний інструмент. Його суть у тому, щоб дати вашим конкурентам зрозуміти, що у вас на думці. Учасники протистояння сигналізують про те, що вони планують зробити або які кроки планують вжити у відповідь на дії конкурента. Звісно, компанія також може блефувати. Сигналізування використовують, щоб уникнути руйнівних (до того ж, недешевих) цінових воєн. Прямі ж контакти з конкурентами для встановлення цін і розподілу ринку — поза законом! Така діяльність заборонена антимонопольним законодавством. А обережно сигналізуючи, компанії можуть досягнути бажаного результату і не потрапити за ґрати.

У сфері авіаперевезень, сигналізування — буденна річ. У віконечках бронювання авіаквитків по всій країні щоденно розгортаються ігри в кота і мишку. Скажімо, авіакомпанія Delta може ненадовго знизити тарифи на свій дорогий маршрут з Атланти до Лос-Анджелеса у відповідь на зниження ціни на цей же маршрут компанією United Airlines. Цінові зміни Delta промовляють: «United, якщо хочете позмагатися за цей маршрут, легко не буде». Якщо United у відповідь підніме ціни — це, по суті, сигнал: «Пропонуємо перемир’я». Якщо ж United і далі триматиме тарифи на низькому рівні, це сигналізуватиме про її намір вести боротьбу. Це щось схоже на покер.

Є шість основних типів законних сигналів:

Зміна ціни — повідомити про наміри та покарати за неприйнятну поведінку.

Попереднє анонсування — висловити загрозу, перевірити рішучість конкурентів та уникнути несподіванок. У роздрібній торгівлі анонсування про те, що сильна компанія «підтримає або зіб’є будь-яку ціну конкурента» чітко сигналізує про її рішучість. Меншому й слабшому конкурентові, мабуть, не варто конкурувати самою ціною.

Обговорення у ЗМІ — повідомити причину, що обумовила певні дії, та донести ваші думки до конкурентів. Оскільки керівництву компаній-конкурентів заборонено спілкуватися безпосередньо, вони роблять це опосередковано, через ЗМІ. Наприклад, генеральний директор ExxonMobil може висловити думку про те, як його виснажили марні цінові війни, і надію, що колись основою для конкуренції будуть «маркетингові послання». Так він доведе до відома керівництво ChevronTexaco та BP, що їм варто чекати на зростання цін ExxonMobil і діяти відповідно.

Контратака — вийти на внутрішній ринок вашого конкурента з нижчою ціною або акцією у відповідь на його посягання на вашу територію. Скажімо, Нью-Йорк був найкращим ринком для кави Maxwell House, а для Folgers найкращим ринком була Каліфорнія. Якщо бренд-менеджер Maxwell House вийде на територію Folgers з агресивною ціновою і рекламною політикою, його колега у Folgers зустріне цю ідею, м’яко кажучи, в багнети. В нього буде два варіанти дій: один — агресивно захищати Каліфорнію; інший — перейти в наступ і атакувати ринок Maxwell House в Нью-Йорку. Обравши другий варіант, він надішле сигнал про своє обурення, а також запевнить конкурента, що найкращим рішенням для обох буде перемир’я.

Оголошення про результати — чітко донести до конкурентів результати якоїсь діяльності, щоб уникнути непорозуміння, що обійдеться дорого. У випадку з пробним виходом на ринок виробник може чітко заявити про провал із надією утримати конкурента від контратаки на інші його продукти, що вже вкорінилися на ринку. У цінових війнах конкурент може оголосити, що ціни знижуються тільки на певний період часу, щоб не сигналізувати про свій довгостроковий намір зберігати низький рівень цін.

Судовий процес — затягати конкурента по судах. Коли компанія Kodak вийшла на ринок миттєвої фотографії, Polaroid звернулась у суди, аби дати конкурентові зрозуміти, що вона вважає камеру та плівку Kodak посяганням на її патенти. Polaroid також зробила публічну заяву про те, що збирається кинути на підтримку своїх претензій усі ресурси, якими володіє. Врешті-решт, Kodak із ринку вийшла й у 1991 році погодилась сплатити Polaroid 1 млрд $ за мирне врегулювання та відмовитися від ринку миттєвого фото.

Сигналізування. Дилема в’язня і теорія ігор

Із поняттям сигналізування пов’язана дилема в’язня, про яку часто згадують у корпоративних війнах. Є історія про те, як двох людей арештували за вбивство і помістили в окремі камери, щоби вони не спілкувалися. Поліції бракувало доказів, аби висунути обвинувачення проти когось із них, але якщо би їм вдалося переконати котрогось розколотись і дати свідчення проти іншого, у них була би справа, підкріплена доказами та підозрюваним. Кожному із них поліція пообіцяла легший вирок, якщо він дасть показання проти іншого. Якщо ж вони обоє відмовляться йти на угоду і звинувачуватимуть в усьому в’язня № 2, то вийдуть через брак доказів. Але ж жоден в’язень не знає, як діятиме інший. Чи можна сподіватися на те, що він мовчатиме?

Дилема в’язня

У ситуаціях із високою конкуренцією, як в авіагалузі, цей сценарій має подібний вигляд: дві компанії підтримують високий рівень цін, при чому кожна з них покладається на те, що інша поводитиметься аналогічно. Порушити цю мовчазну угоду завжди спокусливо, та цінова війна може призвести до того, що іншого перевізника з ринку викинуть. Якщо вони вирішать співпрацювати у такій непевній домовленості, то обидві стануть бранцями дилеми в’язня.

Якщо ж дії конкурента «ірраціональні», то сигналізування, хай якої форми воно набуде, приречене. В такому випадку будь-яка спроба закликати конкурента до перемир’я пройде непоміченою, адже в ірраціональному мозку конкурента ціллю є не отримати максимальний прибуток, а перемогти.

Теорія ігор — це офіційне дослідження конкурентної взаємодії. Вона аналізує ймовірні результати у ситуаціях, коли люди намагаються заробити один поперед іншого бали — в бриджі, в політиці, на війні чи в бізнесі. В процесі такої гри ви намагаєтеся передбачити реакцію суперника на ваш наступний крок, а тоді врахувати цю реакцію, приймаючи фактичне рішення. Розрахункові потужності комп’ютера дали змогу теорії ігор стати практичним інструментом для бізнесу. В 1994 році досліднику теорії ігор дали Нобелівську премію.

Того ж року теорія ігор здобула широку популярність, адже її інтенсивно використовували учасники аукціону федерального уряду з продажу частоти 120 МГц для систем персонального зв’язку. Федеральна комісія зі зв’язку США створила таку складну систему торгів, що без хитромудрих інструментів для прийняття рішень обійтися й не могло. Велика кількість учасників торгів і п’ятдесят один аукціонний ринок змусили учасників використовувати прикладні програми теорії ігор, щоб аналізувати конкурентів і робити ставки. Торги тривали 112 раундів, і уряд заробив на них 7,7 млрд $.

СТРАТЕГІЇ УПРАВЛІННЯ ПОРТФЕЛЕМ

Якщо вам здається, що сигналізування — це весело, то задоволення від нього — це ніщо порівняно з тим, яке отримують МВА від ігор із портфелями. Стратегія управління портфелем належить до сфери стратегічного планування на рівні корпорації, що доступне лиш обраним. Це рівень МВА та елітних управлінських консалтингових фірм з головним офісом у Бостоні та Нью-Йорку. В 1960-х багато науковців та керівників вважали, що якщо корпорація скомпонує правильний портфель незв’язаних між собою та контрциклічних бізнесів, економічні спади будуть їй не страшні. Відповідно, лихоманкою того десятиліття стала концепція диверсифікації. Яскравий приклад — General Electric: в 60-х компанія була задіяна в 160 різних бізнесах.

Та в 1970-х, коли прибутки знизилися й на Уолл-Стрит почали висловлювати невдоволення незв’язаною диверсифікацією, ради директорів кинулися шукати допомоги у консультантів. Вони хотіли знати, в яких бізнесах їм варто бути, які варто залишити, а які краще продати. Грошей бракувало й потрібно було знайти стратегію, що допомогла б спрямувати їхній обмежений капітал до найперспективніших потенційних покупців.

Ви, мабуть, розумієте, що кожна консалтингова фірма мала власну теорію й матричну модель, з якими підходила до вирішення проблеми управління портфелем. Грамотні МВА обізнані з чотирма основними моделями портфелів, ознайомтеся з ними і ви.

Матриця «зростання — частки ринку» Бостонської консалтингової групи

Модель Бостонської консалтингової групи (БКГ) використовує темпи росту ринку та відносну частку ринку для поділу компаній на чотири категорії. Їхні дослідження показують, що висока частка ринку має високу кореляцію з вищим коефіцієнтом ROI (коефіцієнт рентабельності інвестицій) та нижчими витратами через ефекти кривої навчання. Тому є теорія, що найкраще мати стабільно високу частку ринку в одних компаніях для фінансування грошових потреб інших компаній. Відповідно до цього припущення бізнес ділять на чотири категорії.

Схема бізнес-портфелів БКГ

Зірка — це компанія з високою часткою ринку, що працює в галузі з високими темпами росту. Зірки ростуть і фінансують власну діяльність. Взірець зростаючої компанії, що сама себе фінансує, — пошукова інтернет-система Google. Прибутку 33 % від продажу, що в 2010 становив 29 млрд $, з головою вистачило на те, щоб покрити її грошові потреби на реалізацію нових та вже існуючих проектів. Що характерно, такі типи компаній існують на конкурентних ринках і вимагають ретельного контролю, аби зберігати своє завидне становище в матриці БКГ.

Дійні корови — це компанії з високою часткою ринку в галузі з низькими темпами росту. Вони забезпечують кошти для фінансування інших компаній. Учорашні зірки — тютюнові компанії — це сьогоднішні корови. У випадку з Altria гроші, отримані від Marlboro, пішли на придбання продовольчих компаній і сплату дивідендів. Само собою, мета Altria — зберігати панівну частку у тютюновій сфері з низьким рівнем росту в США і продовжувати «доїти корову», поки це можливо.

Собаки — це компанії з низькою часткою ринку в галузі з низькими темпами росту. Ці підприємства буксують на місці й споживають гроші корпорації та час її управлінців, намагаючись залишатися конкурентними. В сталеплавильній промисловості багато компаній — це «собаки». Їхні виробничі потужності й обладнання потребують дорогої модернізації, та через в’ялий попит і посилену конкуренцію з-за кордону вони не виправдовують додаткових інвестицій своїх материнських компаній. Внаслідок цього ради директорів, що погоджуютьсяй з такою ситуацією, покидають свої сталеливарні заводи на поталу іржі.

Знаки питання — це компанії з низькою часткою ринку в галузі з високими темпами росту. Щоб рости, їм потрібні гроші. Деякі стратеги називають їх «важкими дітьми». Якщо вони досягають успіху, то стають «зірками», а пізніше — «дійними коровами». Якщо ж ні — припиняють своє існування або стають «собаками» відповідно до того, як їхня галузь досягає зрілості. Такі молоді компанії в галузі біотехнологій і нанотехнологій, як Human Genome Sciences та Nanophase Technologies відповідно, належать до категорії «знаків питання». Надія на відкриття диво-препарату потребує фінансування дорогих досліджень.

Усі ці тваринні порівняння звучать кумедно, поки консультанти не називають «собакою» вашу компанію. Собаки — це не обов’язково погані компанії. Це просто не ті компанії, що їх великі корпорації хотіли би бачити у складі власного портфеля. Інвестори з Уолл-Стрит вимагають такого рівня продажів і надходжень, який «собакам» забезпечити не під силу. Багато мільйонерів з’явилося, коли керівники компаній-«собак» і прихильники скуповувати контрольні пакети вирвали ці компанії з лап більших корпорацій. Коли я вивчав курс із поглинання, читати лекції до нас приходили кілька «професорів», які непогано заробили на виведенні небажаної «живності» із великих корпорацій.

Стратегії управління портфелем мають свої хиби. Вони припускають, що компанії в складі портфеля не мають серйозних прив’язок, а це часто не так. Чимало компаній поєднані між собою технічними, маркетинговими функціональними обов’язками, а також підтримкою. Використовувати спільні ресурси при застосуванні портфельних підходів складно, адже спільні ресурси вимагають постійного жонглювання компаніями, щоб отримати максимальне зростання та заробіток. Історично склалося так, що, окрім рідкісних винятків, лише інвестиційні банкіри й консультанти-радники вигравали від жонглювання діяльністю компаній-тварин БКГ. Ще від жонглювання компаніями вигравало керівництво цих портфельних компаній. Якщо бізнес не працює, лагодити його без потреби. Просто продайте його їм!

Багатофакторний аналіз McKinsey & Company

McKinsey & Co. має інакший підхід до жонглювання портфелем. Через те, що у 1970 році компанія General Electric була невдоволена моделлю БКГ із двома змінними, компанія McKinsey розробила власну модель. Інструкція для обох моделей однакова: продавати, утримувати або інвестувати в бізнес у складі портфелю. Відповідно до словничка McKinsey, ви доїте або збираєте врожай з «дійної корови» та позбуваєтеся «собаки», тобто виводите з такої компанії інвестиції.

Модель має дві загальні змінні, від яких залежить розвиток бізнесу: привабливість галузі та стійкість бізнесу. Модель McKinsey непроста. На кожну змінну впливає низка чинників, притаманних галузі. В кожній окремій галузі одні чинники будуть важливіші за інші.

Модель McKinsey має дев’ять секторів на противагу чотирьом секторам БКГ. Модель пропонує шість загальних варіантів дій:

• Інвестувати й утримувати.

• Інвестувати, щоб зростати.

• Інвестувати, щоб перебудувати.

• Вибірково інвестувати в перспективні напрями бізнесу.

• Збирати врожай, доїти «корову».

• Позбутися «собаки».

Модель McKinsey приваблює тим, що враховує багато чинників, і все ж ця оцінка суб’єктивна. Як видно з матриці, окремі чинники можуть привести до «високої», «середньої» або «низької» оцінки. Наприклад, дізнатися про зростання продажів Wal-Mart можна з її щорічного звіту, а як можна об’єктивно представити в кількісній формі «імідж» Wal-Mart? Це та складова, яку McKinsey використовує при оцінці місця компанії у її матриці. Все суб’єктивно.

Схема стану компанії / привабливості галузі McKinsey

І — інвестувати й ростити; В — вибірковий підхід і прибутки;

З — збирати врожай і дивестувати

Система СБО компанії Arthur D. Little

Компанія Arthur D. Little (ADL) — це ще один осередок МВА-експертів щодо роботи з портфелем. Компанія ADL розробила систему, що крутиться навколо стратегічної бізнес-одиниці (СБО). Коли однакові компанії зі складу корпорації групуються у бізнес-одиниці, стратегії управління портфелем спрощуються, адже одиниць, які потребують уваги, стає менше. Компанії в складі різних СБО не мають між собою особливого зв’язку, окрім фінансового, створеного між ними материнською корпорацією.

Процес управління портфелем в ADL складається з чотирьох кроків:

1. Класифікувати усі компанії корпорації по стратегічних бізнес-одиницях.

2. Впорядкувати СБО у вигляді матриці.

3. Оцінити умови в галузі, у яких працює кожна СБО.

4. Прийняти рішення.

Матриця ADL має двадцять чотири сектори на противагу дев’ятьом McKinsey. Дві змінні, що впливають на модель ADL — це рівень зрілості галузі та конкурентне становище. Само собою зрозуміло, що ця модель подібна до моделей McKinsey та БКГ. Однак компанію ADL на розробку моделі надихнув не тваринний світ, а радше світлофор.

Стратегічні бізнес-одиниці, які володіють великою часткою ринку або працюють на привабливому ринку, класифікуються як зелені. Посередині — це жовті. А низькоперспективні СБО з малою ринковою часткою або на зрілому ринку маркуються червоним, як бачимо нижче.

Відповідно до своєї світлофорної класифікації, консультанти розробляють для кожної бізнес-одиниці, якою володіють, відповідні стратегії: збільшувати, підтримувати чи ліквідувати. Для зелених СБО є багато різних стратегій. Для червоних наявні варіанти залежать від того, наскільки погані їхні «умови». Після класифікації СБО консультанти звертаються до своєї палітри загальних стратегій, як‑от фокусування, проникнення чи диверсифікація й розробляють відповідні тактичні плани.

Модель стратегічних бізнес-одиниць ADL

ІНШІ ФІШКИ СТРАТЕГІЧНОГО КОНСАЛТИНГУ, ЯКІ ВАМ ВАРТО ЗНАТИ

При проведенні будь-якого стратегічного маркетингового аналізу, як вже згадувалось у розділі «Маркетинг», вам слід оцінити ключові компетенції вашої компанії в контексті оцінки вашої конкурентоспроможності. Починаючи з 1990-х консалтингові фірми роздувають запит на дослідження того, що у вашої компанії виходить добре, до масштабів цілої місії. Скажімо, у Frito-Lay головне — це система збуту.

Ще одним популярним підходом у 1990-му була зосередженість на утриманні клієнтів. Компанія Bain & Co., основний прихильник цієї теорії, вивела цей підхід на рівень цілковитої практики. Мета такого підходу — зрозуміти, як можна отримати лояльних клієнтів і утримати їх. Для цього компанії та консультанти проводять масштабне дослідження споживачів, щоб зрозуміти купівельні звички й задоволеність клієнтів. Консультанти перевіряють клієнтську базу, щоб дізнатися, хто є найкращими клієнтами, виділити їх і надавати їм особливі послуги. Часто «найкращі» клієнти, що приносять найбільше продажів, відрізняються від клієнтів, які приносять найбільше прибутків. Крім того, створюються цілі системи для збору й зберігання клієнтських даних, аби маркетологи могли просто й оперативно зв’язатися з клієнтом. Краще утримувати існуючих хороших клієнтів, ніж весь час битися над завоюванням нових.

У 1993 році вийшла книга Джеймса Чемпі та Майкла Гаммера під назвою «Реінжиніринг корпорації», вона запустила новий тренд у консалтингу. Їхня компанія CSC–Index з консалтинговими послугами «реінжинірингу» відпрацьовувала успіх книги й надавала експертні послуги щодо переосмислення усієї діяльності корпорації. Як написала The Boston Globe у квітні 1995 року, «керівникам варто відмовлятися від ієрархічних структур на користь груп працівників, аби перетинати традиційно феодальні володіння, як‑от продажі й маркетинг, й використовувати комп’ютерні технології для зменшення кількості бюрократії й бюрократів».

Компанія Stern Stewart & Co. внесла інновації до фінансової сфери, розробивши спосіб перегляду доходу компанії, щоб керівництво могло зосередитися на покращенні динаміки акцій. Економічна додана вартість (EVA), або ринкова додана вартість (MVA) була новим стратегічним консалтинговим поняттям, що стало актуальним 1993 року. EVA — це різниця між чистими операційними доходами компанії після оподаткування та вартістю її капіталу. Бухгалтери роками називали це «залишковим доходом», але Stern Stewart змінила це й увела термін EVA.

EVA = ANOPAT — Вартість капіталу в % × × (Скоригована сума активів — Поточні зобов’язання)

ANOPAT — це скоригований чистий операційний прибуток після оподаткування (Adjusted Net Operating Proﬁt After Taxes)

Суть у тому, щоб оцінювати фінансову діяльність компанії за доходами, отриманими після того, як було віднято вартість капіталу, наданого акціонерами. Мірило бухгалтерського обліку відповідно до норм GAAP — «чистий дохід», що використовується у фінансовій звітності, цього не робить. У процесі консалтингу компанія-клієнт вивчила б нову методологію, а її керівництво було б скероване у напрямі стратегій зосередження на чинниках, що могли би підвищити вартість її акцій.

ГЛОБАЛІЗАЦІЯ ТА СТРАТЕГІЯ

Світ стає дедалі взаємозв’язанішим в економічному аспекті. Тому стратегічне планування в глобальному масштабі саме набуває актуальності. МВА використовують модне слово глобалізація. Цей термін досить розмитий, однак це «гаряча» тема, тож корінь «глобал» намагаються втиснути у кожен курс чи книгу для МВА.

Ймовірність глобалізації залежить від класифікації галузі, в якій працює компанія. Якщо галузь по своїй суті національна, вона може успішно працювати і не відчувати загрози з боку великих багатонаціональних корпорацій, що могли б накинутися на неї або задля того щоб вороже поглинути, або щоб так чи інакше скласти конкуренцію. Пекарські послуги та послуги з автоперевезення — це національні галузі. А от автомобілі й комп’ютери — зразки галузей глобального масштабу. Необхідність суттєво витрачатися на дослідження і значний вплив кривої навчання більше свідчать на користь великих БНК. У будь-якій галузі діють сили, які або сприяють, або перешкоджають глобалізації.

Сили, що сприяють глобалізації:

Покращений зв’язок і транспортні послуги — факс, кабельне ТБ, супутники, надзвукові потоки.

Менше торгових обмежень — нижчі митні тарифи, збори, єдині правила.

Уподібнення потреб споживачів — люди по всьому світу дедалі частіше мають однакові смаки.

Зміни й ускладнення технологій — поява високотехнологічних галузей вимагає більших інвестицій та зусиль на глобальному рівні, щоб рухатись у такт зі швидкими змінами.

Суперництво серед БНК — БНК борються за те, щоб домінувати у своїй конкретній сфері по всьому світу.

Сили, що перешкоджають глобалізації:

Витрати на координаційну діяльність — більша кількість керівників, витрати на зв’язок.

Географічні обмеження — транспортні обмеження та логістичні бар’єри для здійснення діяльності на ширшій території.

Національні відмінності — відмінності в смакових уподобаннях, способах використання, майданчиках для просування, мові, каналах збуту.

Протекціонізм — тарифи, урядові дотації, офіційні дозволи.

Суперечка про те, до якої класифікації — глобальної чи міжнародної — належить галузь, не настільки важлива, як дослідження сил, які сприяють або не сприяють тому, щоб галузь належала до цієї класифікації. Якщо компанія працює в галузі, що набуває глобального масштабу, їй варто діяти, або ж її захоплять інші. Оскільки в основі класифікації лежить діапазон впливу від національного до глобального, то ймовірний порядок дій також лежить у межах цього діапазону. Виробник автомобілів, який відчуває загрозу, може проштовхувати в уряді ініціативи щодо закриття його ринку для іноземців, щоб галузь стала національною. Або ж, опинившись у такій ситуації, виробник може вести агресивну стратегію розширення бізнесу, як це зробили китайські виробники.

У розмовах про глобалізацію МВА часто згадують книгу «Плаский світ» Томаса Фрідмана (2005). Він розглядав світ як пласке ігрове поле, що стало єдиним полем торгівлі завдяки науково-технічному прогресу. Фрідман розглядає чинники, які зробили це поле пласким і доклались до створення інтегрованого, гіперконкурентного, глобального торгового майданчика.

СИНЕРГІЯ ТА СТРАТЕГІЯ

Синергія — це перевага, яку дає спільна діяльність двох чи більше компаній: результати діяльності цього поєднання кращі за сумарні результати кожної з них зокрема. Коли ви здійснюєте поглинання та відділення в рамках портфеля, синергія стає ключовим питанням. Коли синергетичний ефект від поєднання компаній не має чіткого визначення й кількісного вираження, часто допускаються помилок. У компаній може існувати ймовірність спільного виробництва, збуту та маркетингових дій, однак перш ніж включити ці прив’язки чи взаємозалежність у ціну злиття або поглинання, їх слід ретельно перевірити. У випадку зі злиттям, потрібно належно оцінити цільову компанію — щоб обміняти відповідну кількість акцій з фонду материнської компанії на акції цільової.

Є чотири типи прив’язок компаній:

Ринкові прив’язки

Клієнтські бази — одні й ті самі покупці.

Канали збуту — один і той самий шлях до споживача.

Ідентифікація бренду — перенесення імені бренду та бренд-капіталу на інші продукти.

Технологічні прив’язки

Технології операційної діяльності — заводські процеси.

Технології виробництва нової продукції — дослідження.

Інформаційні технології — збір даних, бази даних.

Продуктові прив’язки

Можливості розширення асортименту продукції.

Додаткові потужності виробництва — щоб використати їх для виготовлення іншої продукції.

Матеріальне забезпечення — посилення позицій у відносинах із постачальниками.

Функціональні обов’язки працівників — одні й ті самі бухгалтери й працівники можуть надавати послуги у різних категоріях продукції.

Нематеріальні прив’язки

Обмін управлінськими навичками: досвід роботи з покупцями одного типу.

Однакова конфігурація ланцюга створення цінності.

Однакові загальні стратегії.

У листопаді 1994 року компанії Quaker Oats здалося, що вона знайшла ідеальне доповнення для свого спортивного напою Gatorade — фруктові соки й холодні чаї Snapple. Вартість поглинання була 1,7 млрд $. Вже лідер у виробництві негазованих напоїв зі своїм брендом Gatorade, Quaker застрибнула на третє місце серед найбільших виробників напоїв — після Coca-Cola та Pepsi. Аналітики Quaker думали, що їхня потужна система збуту, спільне виробництво й економія за рахунок масштабу виведуть цей напій Snapple в стилі New Age на нові вершини продажів і прибутків. У неї було багато прив’язок, що вказували на це. Однак і Coca-Cola, й Pepsi агресивно вивели на ринок напої Lipton та Nestea на основі чаю і продавали їх за зниженою ціною. Бренд Fruitopia компанії Coca-Cola теж ударив по Snapple зі свого боку. Врешті-решт, до 1997 стиль New Age вийшов із моди, і продажі Snapple суттєво скотились. Керівництво Quaker втратило 1,4 млрд $ й продало компанію за 300 млн Triarc Companies, виробнику фруктових соків RC Cola та Mistic. Попри всі прив’язки, трендовий характер самого продукту перекрив будь-які синергії, які могли б існувати для цієї операції. А от Triarc вирішила, що варто повернутися до стратегій, завдяки яким цей бренд було створено, й у 2000-му продала Snapple за 1,5 млрд $ виробнику газованих напоїв Cadbury Schweppes.

Навіть якщо синергія й виникає, перехід двох організацій на спільні рейки вимагає чималих вкладень. Процес прийняття рішення можуть гальмувати тривалі процеси його затвердження. Побічним наслідком більшої організації може бути зменшення організаційної гнучкості. На дуже мінливих ринках ця негнучкість, з точки зору стратегії, може бути вадою.

СТРАТЕГІЧНИЙ СКЕПТИЦИЗМ

Наведені вище пояснення могли створити враження, що корпорації досягають успіху в результаті експертного стратегічного планування. З точки зору, яку я називаю стратегічним скептицизмом, стратегічне планування — це не зовсім той аналітичний процес, який сповідують науковці.

Як стверджує Джеймс Браян Квінн зі школи Слоун при Масачусетському технологічному інституті, стратегія вважається процесом логічного інкременталізму. На його думку, стратегія — це результат великої кількості маленьких рішень протягом тривалого періоду. Інші теоретики також стверджують, що стратегія — це процес не такий формальний, як ми бачили на попередніх сторінках. Стратегія може бути п’яти форм, п’ять «П»:

• План (Plan).

• Прийом (Poy).

• Паттерн, закономірність (Pattern).

• Процес (Process).

• Перспектива (Perspective).

В одній компанії стратегія — це результат формального плану. General Electric купує й продає свої підрозділи, оперуючи техніками управління портфелем, розробленими McKinsey. В іншій компанії стратегія — це реалізація вдалого тактичного прийому. Каву можна було б продавати суто в продовольчих магазинах, але Kraft Foods продає свій бренд Gevalia через поштові замовлення.

Стратегія також може бути шаблоном (закономірністю), процесом або перспективою щодо ведення бізнесу й прийняття рішень. Коли я працював у невеличкому ювелірному бізнесі, ми дотримувалися простої філософії: добре обслуговували покупців, давали їм найкращі ціни і були повністю відвертими, представляючи товар. Цей, свідомо обраний, шлях ведення бізнесу був успішною стратегією.

Стратегія може бути плодом роздумів підприємця, який раптом побачив швидкий хід свого корабля, або ж може бути серією спеціальних планів, які розвиваються з часом. Хай там як, формальні процеси планування, що їх продають консультанти, — це не завжди відповідь.

Історію часто переписують, аби вона вписувалася в теорії стратегічного планування. Одна версія успіху мотоциклів Honda розповідає про вільний дух Соічіро Хонда, що слідував власним бажанням і мріям. Він не мав великого плану. Успіх компанії прийшов внаслідок його палкого бажання створити майстерний спортивний мотоцикл і повільного, покрокового виводу цього мотоцикла на американський ринок у 1958. На щастя для Соічіро, у Сполучених Штатах було небагато обмежень для його «малозначущого» імпорту з Японії.

Консультанти із БКГ розповідають своїм британським клієнтам із мотогалузі дещо інакшу історію про Honda. В їхньому баченні Honda розраховувала спуститися вниз по кривій навчання, щоб досягнути нижчих витрат і отримати частку на світовому ринку завдяки низьким цінам. Панівна ринкова частка компанії давала змогу робити великі інвестиції в дослідження й передові виробничі технології. БКГ заявляє, що ринкове лідерство компанії Honda також дало їй змогу рекламувати та просувати мотоцикли Honda при нижчих витратах на одиницю продукції. Який варіант історії правдивий? Я особисто схиляюсь до більш барвистої історії, хоча принцип лідерства по витратах, безумовно, зіграв велику роль в успіху Honda незалежно від того, заплановано це було чи ні. По суті, якщо теорію використовують спільно з тверезим розрахунком і здоровим глуздом керівника, стратегія може бути вдалим поєднанням науки та мистецтва.

СТРАТЕГІЯ Й КИТАЙСЬКІ ПРИЙОМИ ВЕДЕННЯ ВІЙНИ

Заняття зі стратегії було б неповним без згадки про Сунь-цзи, китайського військового стратега IV ст. до н. е. Його постулати якимось чином часто проникають у розмови МВА на тему стратегії. Думаю, запальний пан Хонда міг цитувати його досить часто. Книга Сунь-цзи «Мистецтво війни» навіть була настільною книгою в мого колишнього боса. Цитування Сунь-цзи точно надасть вам напрочуд розумного вигляду або ж створить імідж такого собі брутального трейдера Гордона Гекко з фільму «Уолл-Стрит». Ось вам кілька відбірних цитат для наступної ділової зустрічі — якщо наважитеся їх використати:

Війна — це мистецтво брехні.

Запропонуй ворогу приманку, щоб заманити його; вдавай себе неорганізованим і нападай.

Той, хто здобув сто перемог у ста поєдинках — не герой. Геройство — підкорити військо ворога взагалі без боротьби.

Сама чисельність на війні переваги не має. Не покладайтесь на саму воєнну міць.

Тому на війні особливо важливо — атакувати стратегію ворога.

ВПРОВАДЖЕННЯ СТРАТЕГІЇ

Як я зауважив на початку цього розділу, розробка стратегії без урахування її впровадження — це марна втрата часу. МВА можуть легко вдаватися розмови про стратегічні зміни, та не так просто їх реалізувати. Розумних цитат для цього не достатньо. Я не можу в одному розділі розповісти вам, як вивести компанію зі стану занепаду, але можу викласти основи стратегічного мислення на перспективу. Хай у чому вас намагаються переконати деякі науковці, жодна тактика чи прийом стратегією не є; натомість стратегія — це те, як уся компанія працює для досягнення цілей.

Керівництво не розробляє й не впроваджує стратегію за один день.

Лідерам доводиться обміркувати, які чинники вони контролювати можуть, а які ні. МВА називають ці чинники в зоні їхнього контролю важелями впливу. Стратегам також доводиться мати справу з реальністю у вигляді людського опору змінам. Вони повинні ставити реальні цілі, складати план дій і обдумувати запасні плани на випадок непередбачених обставин. Це та сама послідовність планування дій, яку ми обговорювали в розділі «Організаційна поведінка».

Стратегія динамічна. Керівникам варто повсякчас переглядати свою стратегію й переконуватися, що вона відображає зміни в діловому середовищі, компанії та її цілях. Щоби мати конкурентоспроможну стратегію, треба розробити її так, щоб конкурентам було непросто її повторити.

ГОЛОВНІ ІДЕЇ ТЕМИ «СТРАТЕГІЯ»

Модель семи «S» — стратегія є відображенням взаємодії усіх «S» компанії.

Ланцюг створення цінності — процес виробництва й доставки товарів та послуг до споживача.

Інтеграція — спосіб розширення бізнесу: назад, вперед, вертикально, горизонтально.

Матриця Ансоффа — чотири стратегії розширення бізнесу.

Теорія п’яти сил Портера — п’ять сил, що обумовлюють рівень конкурентної боротьби у галузі.

Крива навчання — що більше одиниць виготовляє компанія, то нижчою стає собівартість одиниці через підвищення ефективності виробництва.

Сигналізування — непряме спілкування з конкурентами.

Дилема в’язня — обмежувальний характер конкурентних відносин усередині галузі.

Стратегії управління портфелем — теорії, якими послуговуються великі мультибізнесові корпорації, щоби прийняти рішення, які компанії їм варто купити, продати чи утримувати.

Глобалізація — конкуренція на світовому рівні, властива певним галузям через низку чинників.

Синергія — додаткові вигоди від спільної роботи двох компаній зі спільними ресурсами.

Інкременталізм — концепція про те, що стратегія не є від самого початку великою схемою, а розвивається в часі, крок за кроком.

День 10

Мінікурси МВА

— Дослідження та збір інформації про конкурентів

— Публічний виступ

— Переговори

— Зовнішньоекономічна діяльність

— Економічне право

— Ділове листування

- Інвестування в нерухомість

— Розвиток лідерських навичок

— Фінансове планування

Десятихвилинний мінікурс із дослідження та збору конкурентної інформації

Кажуть, що знання — це сила. Саме тому в бізнес-школах студентів навчають дослідницькій діяльності. А щоб дослідження було ефективним і дієвим, треба знати, де інформацію шукати. Вклавши у свою роботу трішки більше зусиль, ви як МВА за 10 днів можете отримати виняткове розуміння або факти, які ваші менш підприємливі колеги могли випустити з уваги. З усіх розділів цієї книги найбільш вартісним для вас може виявитись саме цей, тому я ним і закінчую. Припустімо, що вам потрібно щось дізнатися про конкурента, про якусь людину чи про певну галузь; ось вам кілька джерел, де варто шукати.

Інтернет

Те, що раніше можна було знайти хіба що в університетській бібліотеці, тепер доступне кожній людині, яка має вихід в інтернет. Реальні обсяги інформації про продукт, сферу або галузь, яку можна там знайти, просто вражають. Однак пошук в інтернеті потребує терпіння, адже там відповіді на ваші запитання не будуть чітко організовані. Свій пошук, аби він був вдалий, варто обмежити кількома сайтами. Наприклад:

Google.com

Yahoo.com

Bing.com

Wikipedia.com

Realtime.com

BlogSearch.com

Заходячи на ці сайти, дізнайтеся, як оптимально вводити пошукові запити, щоб зменшити кількість результатів пошуку від тисячі до мінімуму. Якщо вводити пошукові запити за відповідними правилами, можна зекономити купу часу.

Ще один варіант для збирання інформації через електронні засоби — форуми та блоги за інтересами окремих груп користувачів. Там можна без проблем ставити запитання людям, які цікавляться потрібними вам темами, або ж читати повідомлення, залишені членами груп. На сайті Amazon є корисна та ще й безкоштовна опція «пошуку всередині книги».

Чудовий доступний сервіс для дослідження бізнес-суб’єктів — функція Factiva на сайті WSJ.com. Ця база даних містить тисячі джерел з баз Dow Jones та Reuters, переважна більшість яких недоступні в безкоштовному інтернет-просторі.

Торгові марки та патенти можна шукати на сайті uspto.gov. Це чудове джерело інформації про конкурентів, яке може допомогти вам з підбором назви для вашого продукту та з його розробкою.

КНИЖКОВІ ТА ОНЛАЙН БАЗИ ДАНИХ

Галузеві огляди компанії Standard & Poor’s — ця багатотомна підбірка містить вичерпні, вчасні, деталізовані дослідження двадцяти основних галузей.

Інвестиційні огляди Value Line — це джерело містить детальну актуальну інформацію для інвесторів про компанії із сімдесяти шести галузей.

Галузеві альманахи Планкета — багатотомна підбірка з описом галузей та компаній (www.plunketresearch.com).

Gale Research — компанія Gale Research видає серію книжок, що становлять фундамент усіх хороших економічних бібліотек:

• Market Share Reporter — ця книга подає дані про частки на ринку, що з’являються у відкритих джерелах інформації. Це зекономить вам масу часу!

• Business Rankings Annual — ця книга подає дані про рейтинг компаній, що з’являються у відкритих джерелах інформації. Це хороше джерело галузевих даних.

• Енциклопедія асоціацій — більшість галузей і продуктових категорій мають асоціації, галузеві групи та клуби. Ці організації з радістю допомагають людям більше дізнатися про них, про членство у них та про їхні зацікавлення. Багато з них публікують дослідження, списки членів та бюлетені. Їхні працівники також можуть вказати вам на інші джерела інформації. Не випускайте «Енциклопедію асоціацій» з уваги.

Енциклопедії — джерело швидкої, попередньо обробленої інформації, яке чи не найчастіше випускають з уваги. Ніколи не пізно заглянути в Британіку (Encyclopedia Britannica ) або ж Вікіпедію.

Lifestyle Market Analyst — щорічне дослідження, яке публікує National Demographics and Lifestyles, одне з найкращих джерел маркетингової інформації. Тут поєднується інформація про демографію, спосіб життя та медійні звички. Вони також випускають Zip Code Analyst.

Щоквартальний довідник Конгресу Washington Information Directory — ця книга містить усі ресурси, які стосуються бюрократії у Вашингтоні. Дописи, що стосуються Міністерства торгівлі США, стануть в пригоді для міжнародної торгівлі. Якщо ви сплачуєте податки зі своїх доходів, то за цю послугу ви заплатили. Чому б нею не скористатися?

Google Scholar — база даних університетських наукових робіт.

Зовнішньоекономічна діяльність

Ведення бізнесу в (Doing Business in) — цю серію випускають PricewaterhouseCoopers та Ernst & Young, і це чудове джерело інформації для людини, яка веде бізнес на міжнародній арені. Тут є відомості про митницю, а також інформація щодо низки делікатних питань із зовнішньоекономічної діяльності.

ДОРОГІ ДОСЛІДЖЕННЯ

Nexis Research Database — це дорогий комп’ютерний сервіс у режимі «онлайн», доступ до якого мають окремі бібліотеки та компанії. Він надає доступ до цілої бібліотеки новин, фінансових і маркетингових даних. Слід ретельно добирати ключові слова для пошуку, адже в бібліотеці є дуже багато даних. Якщо ви обмежені у фінансах, пошукайте спершу безкоштовні джерела інформації. Якщо ж ні, ця база даних — найпотужніша на сьогодні. Вона зекономить вам чимало часу.

Find/SVP — містить дані про наявні продукти у більшості категорій. Ціновий діапазон їхніх добре сформульованих звітів — від кількасот до кількох тисяч доларів. Їхні дослідження містять багато інформації, доступної безкоштовно з інших джерел, а також деякі власні дослідження.

Фінансові бази даних — Factset, Capital IQ, Factiva, Bloomberg, Investex та SDC є дорогими фінансовими базами даних, що доступні в корпоративних і бібліотечних установах.

Інтерв’ю

Інформацію завжди можна зібрати, поговоривши з людьми. Найбільша помилка — завершувати інтерв’ю, не запитавши, до кого ще можна звернутися за інформацією. Поспілкувавшись із кількома інсайдерами компаній або галузі, ви зможете сипати іменами потрібних людей, щоб дістатися до інших людей. Коли ви згадаєте ім’я знайомої їм людини, ваші співрозмовники трохи розслабляться і щедріше ділитимуться інформацією.

Галузеві виставки

Якщо ви справді хочете знати галузь, щороку відвідуйте її галузеву виставку. Ви зможете в одному місці побачити всіх великих гравців галузі та нову продукцію. Довідник учасників виставки слугує енциклопедією галузевих контактів. В інтернеті є кілька джерел з інформацією про національні й міжнародні виставки. Я регулярно відвідую виставки техніки, господарських товарів, іграшок, подарунків та автомобілів.

Бути в курсі новин

МВА повинні знаходити час на читання низки газет та журналів, щоби бути в курсі новин. Ці видання надають їм інформаційні переваги. Як інакше МВА можуть підтримувати інтелектуальні розмови й спосіб мислення, якщо не знають, що діється в світі? Щоби бути успішним, треба читати.

Wall Street Journal — якщо вам бракує часу, щоб читати більше, читайте лише першу сторінку. Так ви дізнаєтесь необхідні новини зі світу бізнесу.

Forbes, Bloomberg Businessweek і Barron’s — це найкращі бізнес-журнали. Щоб дізнатися новини, є Journal, а ці журнали ознайомлять вас із тенденціям і такими історіями та аналізом, що досяжні тільки для читача інтелектуальної літератури.

Advertising Age — більшість бізнес-журналів мають фінансовий ухил, та Advertising Age  розглядає бізнес у суто маркетинговому аспекті. Це економічний журнал рекламного світу. Він розширює діловий кругозір людини. Оскільки більшість продуктів рекламуються, це добре джерело інформації про конкурентів.

Місцеві ділові газети/журнали — якщо ви не знаєте бізнес-гравців у своєму регіоні, то й вони про вас, мабуть, не дізнаються.

ДЕСЯТИСЕКУНДНИЙ МІНІКУРС ІЗ ПУБЛІЧНОГО ВИСТУПУ

1. Знайте свою аудиторію, її інтереси, особливості.

2. Знайте власні можливості. Ви зможете пожартувати?

3. Не ускладнюйте.

Детальну інформацію найкраще подавати в письмовій формі.

Промови повинні давати уявлення про тему та мотивувати.

KISS — говоріть коротко і просто (Keep It Short and Simple).

ОДНОХВИЛИННИЙ МІНІКУРС ІЗ ПЕРЕМОВИН

1. Знайте свого опонента.

Темперамент, історія, можливості, ресурси.

2. Знайте себе.

Темперамент, історія, можливості, ресурси.

Коли бажання у двох осіб протилежні, виникає напруження, яке одні люди вміють вирішувати краще за інших. Найкраще не тішити себе ілюзіями щодо власного темпераменту. Або вдосконалюйтесь у вмінні вирішувати конфлікти, або компенсуйте це чимось іншим.

3. Готуйтеся завчасно.

Розумійте наслідки можливих сценаріїв перемовин.

4. Завчасно визначайтесь зі своєю стратегією і встановлюйте межі.

Не потрапляйте в пастку бажання перемогти будь-якою ціною.

5. Після кожних перемовин аналізуйте їх і робіть висновки для наступних.

Що я можу покращити? Чому можу повчитись у свого опонента?

ОДНОХВИЛИННИЙ МІНІКУРС ІЗ ВЕДЕННЯ ЗОВНІШНЬОЕКОНОМІЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ[8] (Й ІНОЗЕМНОЇ ПОЛІТИКИ)

1. Знайте культуру, цінності, звичаї та панівні погляди іноземної країни, з якою ведете справи. Не варто самовпевнено припускати, що тут розділяють ваші цінності.

2. В іноземній державі ви — гість. Головні в ній ті, хто вас приймає.

3. Ви чужинець, і ви ніколи не збагнете їх до кінця.

4. Багатонаціональні корпорації мають конкурентну перевагу, тому що вміють поширювати власний досвід через кордони й уникати помилок.

5. Міжнародні інвестиції — це довгострокові інвестиції. Величина прибутку від них також має бути довгострокова.

6. Якщо ви не поважаєте країну, з якою співпрацюєте, та її народ, на великий успіх не розраховуйте. Вони відчуватимуть, що ви їх не поважаєте.

7. У зовнішньоекономічній діяльності є багато моментів, що вимагають приймати рішення з урахуванням етики. Зауважуйте свої помилки до того, як це зробить хтось інший.

ДВАДЦЯТИХВИЛИННИЙ МІНІКУРС З ЕКОНОМІЧНОГО ПРАВА (ЮРИСТ ЗА ДВАДЦЯТЬ ХВИЛИН)

Можна називати цей розділ курсом юриста за двадцять хвилин, але це, по суті, повторення більшості базових понять з економічного права. Сімейного права тут немає. Оскільки закон можна трактувати по-різному, чітке тлумачення цих понять або відповідні формулювання могли б перевантажити книгу, а правознавці могли б із ними сперечатися, та все ж я коротко подам їх у дусі «МВА за 10 днів». Про організаційно-правові форми, як‑от партнерства й корпорації, ми вже говорили в розділі «Фінанси».

Загальне право

Загальне право — це базове право Сполучених Штатів Америки. Його часто називають прецедентним правом. Загальне право — це система законів і положень, розроблених з урахуванням рішень у попередніх справах та їхньої мотивації. В англійській мові рішення суду називають словом holding. Принцип stare decisis (лат. — «стояти на вирішеному») означає, що суд повинен дотримуватися позицій попередніх судових рішень, а надто постановлених судами вищих інстанцій. Для американської правової системи характерні передбачуваність, гнучкість, зрозумілість і логічність. Ключові ролі в системі відіграють два типи права, зосереджені на платформі загального права.

Матеріальне та процесуальне право

Матеріальне право — це фактичні правила та норми, які визначають поведінку в межах закону. До нього входять права й обов’язки, які люди мають у суспільстві. Процесуальне право визначає способи реалізації правил і норм або доступу до них у межах системи правосуддя, намагаючись справедливо й ефективно встановити порядок використання системи.

Коли юристи фактично вдаються до закону, то звертаються до державних і федеральних кодексів, що мають назву статути. Статутні закони — це буквальні матеріально-правові норми, видані державними та федеральними законодавчими органами або урядовими установами. До цих законів належить кримінальне право, податкове право та державне регулювання. Щоби дізнатися, яке застосування мали ці статути у фактичних процесах, юристи звертаються до тексту постанов або рішень, що звуться процесуальним правом. Зводячи воєдино статути та рішення, юрист може створити доказову базу для свого клієнта в суді, відповідно до судових процесуальних норм.

Для МВА важливими є бізнес-операції, тому ви часто чуєте про Єдиний комерційний кодекс (ЄКК) (Uniform Commercial Code, UCC). Це спеціальне зведення правових норм, що поєднує як статутне, так і прецедентне право для ділових потреб. Це універсальний статут, прийнятий кожним штатом, що охоплює основні сфери бізнес-операцій, у т. ч. договори купівлі-продажу та торгові документи. Його «однорідність» забезпечує стійкий набір правил для торгових відносин між штатами. Без Єдиного комерційного кодексу бізнес-діяльність кожного штату відрізнялася б так само, як бізнес-діяльність різних країн.

Судове провадження

Стандартний судовий процес складається з дев’яти кроків:

1. Юрисдикція — суд може розглянути справу, лише маючи юрисдикцію для розгляду таких питань і повноваження накладати зобов’язання на сторони процесу.

2. Клопотання — це документи, необхідні для початку судового процесу. Позивач першим подає документ, що зветься позовною скаргою або заявою. Позивач стверджує, що відповідач вчинив неправомірні дії і вимагає покарання або відшкодування. В юридичних записах позивач позначається грецькою літерою «пі» (π), а відповідач — грецькою літерою «дельта» (∆).

3. Досудове пред’явлення доказів — юристи збирають необхідну інформацію й свідків і пред’являють їх у процесі досудового пред’явлення. Кожна зі сторін має право побачити докази, якими володіє інша сторона. На відміну від того, що ви бачили в кіно, сюрпризів тут бути не повинно.

4. Попереднє судове засідання — часто відбувається у федеральних цивільних справах. На цьому засіданні юристи та суддя намагаються впорядкувати й звузити питання, які стосуються справи, до найважливіших, щоб зробити слухання справи ефективнішим. На цьому етапі часто укладають мирові угоди.

5. Слухання справи — розгляд справи в суді. Якщо вибирають присяжних, то процес відбору має назву voir dire. Місце слухання справи зветься місцем розгляду. Присяжні приймають рішення щодо спорів по фактах, а суддя трактує закон і проводить інструктаж для присяжних. Якщо справа позивача не має суті, суддя може винести рішення в порядку спрощеного судового провадження, і справа буде завершена без подальшого слухання.

6. Суддівський інструктаж присяжних та винесення вироку — суддя проводить інструктаж для присяжних щодо тих моментів закону, які стосуються прийняття рішення. Присяжні приймають рішення щодо фактів і покарання, наскільки це дозволяють їхні повноваження.

7. Клопотання, заявлені після слухання — цей крок передбачає звертання до суду з проханням про повторне слухання з тих чи інших причин із поясненням, для чого потрібне ще одне слухання. Правові та процесуальні помилки, неналежне виконання своїх обов’язків присяжними або нетипові суми, визначені для відшкодування збитків, можуть стати основою для апеляції. Інколи хороший результат розгляду апеляції забезпечують нові докази.

8. Апеляція — зазвичай кожна зі сторін у позові має право подати одну апеляцію до апеляційного суду. Документ, у якому викладені підстави для апеляції, зветься викладом матеріалів справи. До нього вносять розгорнуті аргументи та цитати з рішень, прийнятих попередніми судами, і відповідні статути, щоб скласти справу для нового слухання.

9. Виграти справу або домогтись виконання судового рішення — відправити когось до в’язниці або стягнути гроші.

Вирішення спорів у бізнесі без залучення судів

Якщо сторони хочуть вирішити спір, не звертаючись до суду, вони можуть звернутися до незацікавленого посередника.

Медіація — медіатор має рекомендаційні повноваження спрямовувати сторони до справедливого врегулювання конфлікту. Однак сторони можуть відмовитись, якщо рішення їх не задовольняє.

Арбітраж — арбітр має повноваження накладати зобов’язання на сторони спору. Рішення є остаточним і апеляцій не передбачає. Такі арбітри мають відповідну реєстрацію та професійну підготовку.

Злочини і делікти

Закон крутиться навколо однієї людини, що вчинила якесь злодіяння щодо іншої. Це злодіяння можна класифікувати як злочин або як делікт.

Злочин — це злодіяння, спрямоване проти суспільства. За нього можна покарати ув’язненням, випробувальним терміном або штрафом відповідно до статутного права. Покаранню підлягають злочини, вчинені умисно, які мають назву злочинного наміру, або з необережності. Серед виправдань — самозахист, моральна необхідність або психічні розлади.

Делікт — це особисте злодіяння, вчинене щодо людини або майна. До деліктів належать такі дії, як сувора відповідальність за якість продукції, шахрайство, напад і крадіжка, що також зветься присвоєнням. Делікти трапляються внаслідок умисних злодіянь або з необережності. Покаранням за делікти є виплати грошових сум відповідно до цивільного законодавства. Порушника звинуватять у халатності, якщо він порушив своє зобов’язання перед позивачем або порушив стандарт турботи, відповідно до якого він повинен діяти як розсудливий спеціаліст середнього рівня компетенції. Якщо людину наймають через її спеціалізовану компетенцію, міру необхідного піклування визначають вимоги професії або галузі. Крім того, щоб людину було звинувачено, вона повинна вчинити дію, у якій її звинувачують, прямим або опосередкованим чином. Роботадавця можуть притягнути до відповідальності за дії його працівників у межах їхніх професійних обов’язків. Ця відповідальність працедавців має назву відповідального керівництва.

Тягар доказування — у кримінальних процесах провина повинна бути «поза межами розумного сумніву». У цивільних справах провина базується на «наявності більш вагомих доказів».

Часто у справах є і кримінальна, і цивільна складова. Наприклад, у справі про злочинну розтрату майна відповідача можуть відправити до в’язниці за крадіжку. У цивільному судочинстві, позивач може спробувати повернути гроші й домогтися фінансового відшкодування через суд. У делікатних позовах виправдання включають правду (спростування необґрунтованої підозри), згоду («зроблено з мого відома») та психічні розлади.

Контракти та майнове право

Переважно у ділових стосунках люди укладають між собою контракти для отримання вигоди. Хоча слово «контракт» дуже звичне, у праві воно має чітке визначення. У правових записах контракт позначається літерою «К».

Контракт — це пряма чи опосередкована домовленість між двома або більшою кількістю сторін, що має юридичну силу. Щоб контракт був дійсним, повинно бути дотримано чотирьох умов:

1. Дієздатність сторін. Сторони повинні мати юридичні повноваження та психічну здатність укладати угоди. Неповнолітні можуть анулювати свої контракти, а от повнолітні не можуть анулювати контракт із неповнолітнім. Єдиний виняток — щодо предметів першої необхідності, як‑от їжа та притулок.

2. Взаємна згода (схвалення) або спільне волевиявлення. Повинні мати місце дійсна пропозиція та її прийняття. Пропозиція повинна чітко вказувати на намір укласти контракт, бути чіткою в тому, що стосується термінів і її повинні повідомити іншій стороні. Зазвичай, рекламні повідомлення дійсними пропозиціями не є; вони є радше «запрошеннями до співпраці». Пропозицію можна відкликати в будь-який час до її прийняття. Відсутність відповіді не свідчить про те, що пропозицію прийняли.

3. Зустрічне відшкодування. Щоб обіцянка мала юридичну силу, має бути рівноцінна зустрічна пропозиція.

4. Законність. Забезпечити виконання контракту, предметом якого є нелегальні товари чи протизаконні дії, неможливо.

Майно

Бізнес крутиться навколо майна й намагань зібрати його якомога більше. Майно — це не лише речі, а й низка прав та обов’язків, що стосуються майна. Є кілька класів майна:

Реальне майно — земля.

Персональне майно — майно, не прив’язане до землі чи будівель. Персональне майно також називають рухомим майном.

Рухоме майно, прив’язане до нерухомого — персональне майно з прив’язкою до реального.

Інтелектуальна власність — майно у вигляді творчості, що не має фізичної форми.

Патенти — це двадцятирічні права на досі не існуючі, корисні та незвичайні винаходи або процеси. До червня 1995 року патенти видавали на 17 років.

Авторське право — це права на письмові роботи, що діють упродовж життя автора і ще сімдесят років після його смерті. До січня 1978 року авторські права діяли упродовж 75 років.

Торгові марки — це двадцятирічні права з можливістю подовження, на марки, які використовують у торговельній діяльності.

Єдиний комерційний кодекс (ЄКК), Стаття 2: Договори купівлі-продажу

ЄКК, про який я вже згадував, охоплює багато аспектів операцій і контрактів, що стосуються майна. Це така велика частина законодавства, що я вирішив висвітлити її детальніше і присвятити їй тут кілька окремих невеликих розділів. Частина документа, що стосується майна, подає визначення «торговця» як особи, яка регулярно здійснює операції з товарами, про які йдеться в контракті. Операції між торговцями вважаються особливими й мають різні рівні документації, необхідні для юридичного забезпечення контракту.

Залежне утримання — це тимчасова передача володіння, не власності, на майно, від поклажодавця до зберігача на обмежений період часу і з конкретною метою. Коли ви здаєте одяг у пральню, ви передаєте його на залежне утримання.

Коли людина передає персональне майно на залежне утримання, стандарт піклування, якого вимагає зберігач, залежить від взаємної вигоди цих відносин. Якщо від залежного утримання виграє лише поклажодавець, достатньо буде «незначного рівня піклування». «Зроби мені послугу: потримай це в себе, поки мене не буде» — приклад саме такого випадку. Якщо від залежного утримання вигоду отримують обидві сторони, як у випадку з оплачуваним зберіганням на складі, потрібен «помірний стандарт піклування». Якщо вигоду отримує лише зберігач, стандарт піклування має бути «граничним». («Можна взяти в тебе машину на вихідні?»)

Продаж — це остаточна передача власності в обмін на будь-яку компенсацію або плату. Продавець не може передавати більше прав, ніж кількість, якою він володіє, з трьома винятками:

1. Бездоганний правовий титул може переходити до «добросовісного покупця». Ви як покупець не знаєте про існування дефектного правового титулу.

2. Якщо ви купуєте в роздрібного продавця, що вже продає товари такого самого типу іншим, то ви «звичайний покупець». Покупець може мати бездоганний правовий титул, навіть якщо у роздрібного продавця такого титулу немає.

3. Якщо ви купуєте в дилера, що займається цим типом товарів, то навіть якщо дилер отримав товари на залежне утримання, ви є «звичайним покупцем». Покупець може мати необмежений правовий титул, навіть якщо дилер не є власником товару.

Договори на постачання товару. Є кілька термінів, що вказуються на транспортних документах і рахунках, і зазначають, коли ризик втрати товару переходить від продавця до покупця: найчастіше використовують позначення FOB, франко-борт. У точці FOB ризик втрати товару переходить до покупця. Також на рахунках може стояти термін CIF. У ціну CIF входить вартість товару, страхування та фрахту.

Відповідальність за якість продукції. Відповідальність за якість продукції пов’язана з гарантіями, які виробники та продавці дають на свою продукцію. Прямі гарантії — це письмові або усні обіцянки щодо якісних характеристик продукту. Непрямі гарантії — це обіцянки, які надаються в процесі продажу товару й не потребують письмової фіксації чи проговорення. Придатність для продажу — непряма гарантія, що свідчить про придатність товарів для стандартного використання, для якого їх було створено. Ручка створена для письма, а не для хірургічних операцій. Гарантія придатності — це ще одна непряма гарантія, що більш прицільно стосується конкретного призначення, для якого продавець свідомо продає цей товар. Якщо продавець свідомо продає товар для певного призначення, цей товар повинен виконувати таку функцію. Сувора відповідальність — також непряма гарантія, що поширюється на непридатність товару при належному використанні функціонувати безпечним та ефективним чином, як того очікують від нього у розумних межах.

Закон про шахрайство. Положення цього закону вимагають укладення певних важливих договорів у письмовій формі з метою запобігання шахрайству. Договори, що стосуються шести тем, поданих далі, мають бути складені письмово:

1. Продаж товарів вартістю у 500 $ і вище.

2. Продаж землі.

3. Контракти на надання послуг із терміном виконання понад рік.

4. Обіцянка сплатити борг іншої людини.

5. Обіцянка розпорядника майна сплатити витрати на утримання майна із власної кишені.

6. Обіцянки щодо посагу у шлюбному договорі.

Договір не обов’язково має бути одним письмовим документом. Якщо сторона, до якої пред’являють позов, підписала кілька документів, які можна з’єднати воєдино, то їх можна трактувати як діючий договір.

Правило усного свідчення. Правило усного свідчення забороняє сторонам оскаржувати письмовий договір наведенням доказів, що не є частиною цього договору. Однак це правило має багато винятків, що робить його радше рекомендацією, ніж суворою нормою.

Скажімо, свідчення про те, що договір було укладено під тиском або шахрайським способом, може бути допустимим доказом, який суд розгляне окремо від договору.

Правило невтручання третьої сторони. Це правило дає можливість висувати позов, що стосується договору, лише сторонам цього договору. Рамки можна розширити для людей, яким передають права, створені цим договором, або для бенефіціарів третіх сторін, що отримують продукти виконання договору.

Форс-мажор. Стихійні лиха, наприклад, урагани чи повені, можуть слугувати прийнятним виправданням невиконання умов договору. Форс-мажор часто описують у договорі окремим розділом.

Новація. У договорі між двома сторонами одна сторона може передати свої зобов’язання третій стороні і звільнитися від виконання контракту. Нововведена третя сторона перебирає ці зобов’язання та обов’язки щодо виконання умов договору. Коли людина бере на себе чужу іпотеку — це приклад новації.

Елементи договірного судочинства. Судові справи повинні містити такі складові:

1. Підтвердження існування договору.

2. Порушення або невиконання договору.

3. Підтвердження нанесених збитків.

Якщо у договір внесено пункт із покаранням за невиконання його умов, він має назву штрафної пені.

Єдиний комерційний кодекс (ЄКК), Статті 3 та 4: Комерційні цінні папери

Комерційні цінні папери — це документи, які власник може продавати незалежно від того, хто їх випустив. Такими короткостроковими грошовими зобов’язаннями є банківські чеки. Щоб виконувати функцію короткострокового грошового зобов’язання, документ повинен мати такі характеристики:

1. Він повинен бути у письмовій формі.

2. Він має бути підписаний стороною, що обіцяє здійснити оплату.

3. Він має містити безумовне зобов’язання щодо оплати.

4. Він повинен визначати чітко встановлену грошову суму.

5. Він має підлягати виплаті на вимогу чи до певного моменту часу.

6. Він має підлягати виплаті за розпорядженням певної людини або на пред’явника.

Ці короткострокові грошові зобов’язання часто стають об’єктами незаконної торгівлі, потрапляючи в руки людей, які продають їх добросовісним покупцям. Законний власник може мати більше прав, ніж має продавець, якщо під час купівлі зобов’язань покупець не підозрює про те, що продавець не є законним власником.

Договори про посередництво

Посередництво — це правові відносини двох сторін, де одна людина здійснює щось від імені іншої. Хоч посередництво і не входить до ЄКК, воно є ключовою складовою економічного права. Посередництво як правові відносини може відбуватися чотирма шляхами:

1. Договір. У межах письмового, усного чи мовчазного договору сторони укладають домовленість про посередництво, і перша особа відповідає за дії свого посередника, вчинені від її імені.

2. Ратифікація. Особа приймає результати дій іншої особи, яка діє замість як посередник. Ця особа відповідає за діяльність посередника.

3. Неспростовна правова презумпція. Особа дозволяє іншій особі діяти як її посередник і дає іншим знати про існування таких відносин. Відповідальність виникає, коли інша сторона виконує якісь дії замість цього агента на основі посередницьких відносин.

4. Необхідність. Якщо особа в певній ситуації не може діяти самостійно, а інша особа добросовісно їй допомагає, це домовленість про посередництво.

Закон про банкрутство

Боржників більше не саджають у тюрми. Закон про банкрутство надає людям і компаніям механізм, завдяки якому можна почати спочатку або здійснити оплату на більш вигідних умовах.

Глава 7. Фідуціар розпродує залишки активів компанії, щоб сплатити борги якомога ефективніше. Після банкрутства борги, за винятком спеціальних боргів — аліментів та допомоги на утримання дитини, — погашаються.

Глава 11. Службовець, назначений судом, утверджує план реструктуризації, щоб виплатити борги із часом. Особа або компанія продовжує свою діяльність із реструктуризованим борговим навантаженням. Виплати кредиторам теоретично не повинні бути меншими, ніж вони були б відповідно до розділу 7 Закону про банкрутство.

Глава 13. Ця форма банкрутства фізичних осіб стосується фізичних осіб, які мають регулярний дохід, а також до 100 000 $ незабезпеченого боргу і до 350 000 $ забезпеченого боргу. Боржник подає до суду план виплат із максимальним періодом виплат у п’ять років.

Єдиний комерційний кодекс (ЄКК), Стаття 9: Операції із забезпеченням

Це зведення правил поширюється на дії кредиторів з метою захисту їхніх майнових прав на персональне майно та рухоме майно, прив’язане до нерухомого, від претензій інших третіх сторін. Ці захищені права мають назву забезпечувальних інтересів.

Кредитор може мати забезпечувальний інтерес, якщо боржник надасть кредиторові забезпечення, подавши йому на зберігання. Хороший взірець забезпечення — віднесення речі в ломбард.

При тому, що кредитор фактично не володіє майном, наприклад ювелірним виробом, він надає цьому майну підтверджене забезпечувальне право на випадок посягань третіх сторін. Кредитор може підтвердити своє право двома шляхами:

1. Забезпечувальний арешт. У цьому процесі кредитор отримує підписаний письмовий договір з описом боргу та майна. Боржник мав би отримати кошти за забезпечувальне право і боржник має юридичні права на майно.

2. Фінансове зобов’язання. Забезпечувальне право можна надати, склавши фінансове зобов’язання з підписом боржника та кредитора. Заяву потрібно зареєструвати у відповідних державних, регіональних або місцевих органах влади, що діють у штаті, де розташоване майно або мешкає боржник. Банки зазвичай здійснюють реєстрацію відповідно до ЄКК, щоби захистити свої інтереси із забезпеченням непогашених кредитів. Реєстрація — це публічний запис, що повідомляє інших про те, що майно арештоване.

Окремий тип забезпечувального права — забезпечувальне право у вигляді кредиту (PMSI). У цих операціях продані споживчі товари (наприклад, автомобілі, меблі й інші побутові речі) є забезпеченням для кредиту, який дає продавець на фінансування покупки. В цих випадках реєстрація не потрібна.

Порушення зобов’язань виникає, коли боржник не здійснює оплати чи не виконує договірних зобов’язань. Коли суди арештовують майно для виплати боргів, права на майно надаються відповідно до пріоритету вимог. Сторона, що першою підтвердила своє право на майно, має пріоритет над іншими кредиторами.

Кілька законів, які потрібно знати підприємцям

Закон про Федеральну торгову комісію. В обов’язки Федеральної торгової комісії (FTC) входить контроль за недобросовісним і нечесним здійсненням економічної діяльності. ФТК найчастіше займається претензіями щодо реклами та маркування виробів.

Антитрестовий закон Шермана. Цей закон регулює ті види діяльності, що «фактично» обмежують торгівлю. Фіксація цін, встановлення квот на продукцію в галузі з метою маніпуляції цінами, поділ території задля обмеження торгівлі, зумисне усунення підприємств із галузі та договірні обмеження між постачальниками — всі ці види діяльності під забороною. (Договірні обмеження — це коли підприємство має договірне зобов’язання купувати продукцію тільки у певного постачальника, інгоруючи усі інші.)

Антитрестовий закон Клейтона. Цей закон забороняє монополістичну діяльність та злиття, що «призводять» до послаблення конкуренції. Так, суди не дають дозволу на деякі злиття, бо вони «можуть призвести» до послаблення конкуренції. Скажімо, коли в кількох пов’язаних компаніях із певної галузі до складу ради директорів входять ті самі люди, це може призвести до послаблення конкуренції й потрапить під заборону антитрестового закону Клейтона.

Закон Робінсона-Патмана. Відповідно до цього закону, встановлювати нижчі ціни на продукцію, якщо фактична ціна її виготовлення та доставки до споживача нижчою не була, забороняється.

Це був стислий огляд конспектів із стандартного курсу економічного права, який викладають у бізнес-школах. При потребі ви можете проконсультуватися з юристами, але тепер ви принаймні зможете говорити з ними однією мовою.

ОДНОХВИЛИННИЙ КУРС ІЗ ДІЛОВОГО ЛИСТУВАННЯ ДЛЯ МВА

1. Викладайте зміст свого листа чітко і якомога ближче до першого речення. Не гайте часу своїх читачів. Чітко усвідомлюйте мету написання кожного зі своїх повідомлень.

2. Тон вашого листа має бути особистим, доступним і висловлювати повагу. Пишіть так, ніби отримувач листа сидить поруч. Не зловживайте технічними термінами й не намагайтеся вразити когось розумними словами. Не пишіть у стані роздратування чи невдоволення: настрій зміниться, а лист нікуди не зникне. Не звинувачуйте й не пишіть негативних речей про людей, з якими працюєте, якщо це не є абсолютною необхідністю і у вас немає всіх фактів.

3. Використовуйте активний, а не пасивний стан — якщо це взагалі можливо.

Активний: Стів Сільбігер написав цю книгу.

Пасивний: Ця книга була написана Стівом Сільбігером.

4. Видаляйте зайві слова, факти й довгі речення. Використовуйте підзаголовки для відокремлення непов’язаних між собою думок й уникнення об’єднувальних абзаців. Намагайтеся обмежити обсяг свого повідомлення однією сторінкою. Додаткову інформацію можна надіслати в додатку.

5. Перед тим, як надіслати лист, двічі перевірте правопис і граматику. Перед надсиланням перечитайте остаточний варіант.

ЯК СТАТИ ІНВЕСТОРОМ У НЕРУХОМІСТЬ ЗА ДЕСЯТЬ ХВИЛИН

Найбільші багатії світу стали заможними великою мірою завдяки інвестуванню в нерухомість, тож знати основи нерухомості варто кожному МВА. Мета інвестування в нерухомість полягає в тому, щоб заробити статки, максимально використавши початкові інвестиції, скориставшись податковими перевагами, які дає держава, та обравши хороші й недооцінені об’єкти нерухомості.

Ключовий елемент інвестування в нерухомість — це грошові потоки. Грошові потоки уможливлюють сплачувати рахунки й щось залишати собі. Грошові потоки — це різниця, що лишається, якщо відняти від отриманої вами орендної плати внесок за іпотеку та інші операційні витрати. Завдяки грошовим потокам ви утримуєте та поповнюєте свій портфель об’єктів нерухомості та щось заробляєте. У випадку з житловою нерухомістю, оренда — це простий договір помісячної оплати. Оренда комерційної нерухомості буває двох типів. При брутто-оренді орендатор сплачує орендну плату, а власник покриває усі операційні витрати, окрім комунальних послуг. У випадку з тричі чистою орендою орендатор сплачує орендну плату, податки, страхування, комунальні послуги та покриває утримання об’єкта нерухомості.

Для орендних платежів є три типи операційних витрат. Операційні витрати мають постійну, змінну та заплановану частки. До постійних витрат належать податки та страхування, що їх нерідко сплачують одразу великою сумою за рік або квартал. До змінних витрат належать комунальні платежі, які не покриває орендатор, ремонт, обслуговування та втрата доходу в період відсутності нового орендатора. Крім того, є заплановані витрати, розраховані на довший період — перекриття даху, ремонт опалення, відновлення чи фарбування зовнішніх стін.

Ваш прибуток від інвестицій зростатиме разом зі зменшенням основної суми іпотеки, яку покриватимуть орендарі. Коли позика сплачується, ваш власний капітал поступово зростає, навіть якщо вартість майна залишається незмінною.

Як ми вже згадували у розділі «Фінанси», позиковий капітал збільшує дохід від ваших інвестицій. Це одна з небагатьох операцій із великим позиковим капіталом, доступна звичайній людині. Якщо перший внесок за іпотеку становить 5 %, співвідношення фінансового важеля буде 20:1. Якщо перший внесок 20 %, співвідношення — 5:1. Так можна отримувати величезні прибутки, інвестуючи досить незначні суми. Коли нерухомість дорожчає, ви можете позичати кошти під заставу власного капіталу та інвестувати у нову нерухомість або забирати гроші. Коли ціни на нерухомість зростають, люди накопичують статки. Коли ціни на ринку падають, інвестиції сходять нанівець. Хоча ринок нерухомості все ж таки надійніший за акції біотехнологічних компаній. За винятком випадків із серйозною загрозою для довкілля, те, що для одного інвестора стане провалом, для іншого — буде проривом.

Зростання вартості нерухомості залежить від інфляції, пропозиції та попиту на ринку, а також від того, чи можливо цю нерухомість використовувати з іншою метою. Якщо житлову нерухомість можна використовувати як комерційну, її вартість може зрости. Це має назву «найкращого та найефективнішого використання» нерухомості. Інвестування в нерухомість — це місцевий бізнес. Ціни можуть дуже коливатися залежно від міста, району й житлового масиву. Якщо ви вважаєте, що після ремонту приміщення воно коштуватиме дорожче, варто провести фахову оцінку необхідного ремонту.

Усі власники нерухомості мають змогу врахувати відсоток за кредитом у суму податку, що дає податкове послаблення й дотацію для вашої покупки. Ваш відсоток за кредитною карткою такому врахуванню не підлягає, та в інших випадках держава допомагає, знижуючи вартість кредиту вирахуванням податків. У США також діють державні програми Міністерства житлового будівництва й міського розвитку, Федеральної адміністрації з житлового будівництва та Міністерства у справах ветеранів, що можуть допомогти вам отримати фінансування для купівлі нерухомості.

Ще один спосіб, який уряд використовує, щоб дотувати вашу покупку через скорочення податкових внесків — це податкова амортизація. Податкова амортизація для житлової нерухомості в США становить 27,5 року, для нежитлової — 39 років. Вартість землі потрібно відняти від вартості нерухомості, на яку поширюється амортизація. Перевірте, чи в рахунку ваших майнових податків вказано вартість будівлі та загальну вартість. Помножте цей коефіцієнт на ціну вашої покупки, щоб вирахувати ту частку ваших інвестицій, яка підлягає амортизації.

Прибутки, отримані від операцій із нерухомістю, можна «влити» в нову нерухомість без сплати податку на прибуток. Це справді унікальна можливість. У розділі 1031 Кодексу внутрішніх доходів США йдеться про обмін нерухомості з відкладеним оподаткуванням, тобто ви можете «переливати» власний капітал з рахунку на рахунок так само, як накопичення з одного пенсійного рахунку на інший. Так ваші інвестиції у нерухомість можуть створювати суттєвий фінансовий резерв без особливого ризику. При такому обміні ви маєте «вливати» усі доходи в нерухомість такого самого класу й не виводити звідти ніяких коштів, не погашати боргів і не отримувати іншого зиску з таких операцій «переливання».

Оцінити нерухомість можна кількома способами. Простий спосіб оцінити вартість інвестиційної нерухомості — розрахувати ставку капіталізації. Вартість нерухомості можна обчислити діленням чистого доходу від нерухомості (оренда мінус операційні витрати) на ставку капіталізації. Ставка капіталізації — це відсоток заробітку, який інвестори планують отримати від своїх інвестицій, враховуючи типові відсоткові ставки, зростання цін і ризики оренди. В 2011 році всі прагнули до ставки капіталізації у 8 %. Якщо чистий дохід від об’єкта нерухомості становить 10 000 $, його вартість за цим методом було б оцінено у 125 000 $. Звісно, якщо задля збільшення чистого доходу достатньо зробити ремонт, вартість цього об’єкта в іншого господаря може бути вищою.

Інший спосіб оцінювання — простий мультиплікатор валових рентних платежів, який, однак, має чимало недоліків. Найточніший метод оцінювання — повний аналіз чистої поточної вартості грошових потоків та очікуваного зростання цін з урахуванням дисконту по ставці, що компенсує ризик від володіння нерухомістю, як я пояснював у розділі «Фінанси». Крім того, варто провести аналіз ключових змінних — перевірити надійність ваших перспектив.

Джерелами фінансування інвестицій можуть бути банківський кредит, урядова позика, іпотека або фінансування з боку продавця.

План успішних інвестицій у нерухомість складається з п’яти кроків:

1. Дослідити питання інвестування в нерухомість.

2. Вивчити об’єкти нерухомості у вашому регіоні.

3. Скласти план інвестування грошей.

4. Інвестувати відповідно до плану.

5. Керувати інвестиціями з метою досягнення своїх цілей.

Бланк, поданий на сторінці 505, допоможе вам розрахувати прибуток від перспективних інвестицій у нерухомість.

ЯК СТАТИ ЛІДЕРОМ ЗА 10 ХВИЛИН

Один із найновіших напрямів на курсах МВА — навчання лідерству. Топ-менеджери корпорацій гарячково навчаються у персональних коучів з лідерства, консультації яких щогодинно обходяться їм у сотні доларів. Я вже згадував теорії лідерства в розділі «Організаційна поведінка», хоча багато навчальних програм для МВА ввели до програми навчання лідерству, щоб їхні студенти стали лідерами самі й заодно стали у пригоді їхнім школам.

Аби бути хорошим лідером, треба бути впевненим, щоб приймати рішення, мотивувати інших та відповідати за власні дії. Якщо коротко, щоб бути хорошим лідером — треба подолати власні страхи й тривоги. Провести вихідні в альпіністському таборі недостатньо. Більшість лідерів у бізнесі відчуває страх і тривогу через втрату контролю. Інші страхи — похідні: поширений страх зійти з розуму, страх осоромитися перед іншими та страх зазнати невдачі. Ваш страх виникає всередині, і ніхто, крім вас самих, не здатен повернути вас до ефективної праці. «Якби ви знали, що вам під силу справитися з усім, що з вами трапиться, чого би ви боялись?» Тому, «щоб менше боятися, вам треба розвивати віру у власну здатність впоратися з усім, що трапиться на вашому шляху». Цю мудрість висловила Сьюзан Джефферс, авторка книги «Бійся, але дій». «Хай що зі мною трапиться, хай у якій ситуації я опинюся — я впораюсь». Але раптом трапиться щось справді жахливе? З вами можуть траплятися ситуації, які ви не зможете контролювати, та якщо ви докладаєте всіх зусиль, то й більшого від себе вимагати не варто.

Страх усередині виникає через багато причин. У книзі «Від паніки до сили» Люсінда Бассет стверджує, що основні причини походять із сім’ї та виховання.

• Можливо, вас надто суворо виховували, а страх і почуття провини сприяли тому, щоб вас контролювати.

• У вашій сім’ї було не дуже прийнято показувати емоції, й не дуже прийнято хвалити чи висловлювати схвалення.

• Можливо, ваші батьки мали щодо вас надто високі очікування, які ви ніяк не могли виправдати.

• У вас могли бути надміру емоційні родичі, що створювали вдома неприємне нервове середовище.

• Можливо, ви втратили когось із рідних через хворобу чи якусь залежність, або ж людина зламалася під впливом таких чинників.

Так, звучить жахливо, але в більшості родин — і в моїй зокрема — було щось із цього списку, що вплинуло на формування наших особистих рис, звичок і схильностей. Внаслідок цього люди стають перфекціоністами, відчувають провину, зациклюються на чомусь, нервуються, висловлюють болісні й надто емоційні реакції, надміру переймаються тим, що подумають інші, й намагаються усе контролювати. Багато із цих рис зробили вас успішним студентом і бізнесменом, однак в цей момент вони не дають вам стати класним лідером.

Перший крок, щоб виправити це, — визнати, що ви маєте такі страхи й можете їх побороти. Якщо ви відчуваєте, що боїтеся втратити контроль — цей основний, цей ключовий страх, — прийміть його. У робочих ситуаціях тривога переважно приходить із зовні. Вона створює тривогу всередині — наприклад, ви нервуєтеся чи пітнієте. Ви самі обираєте, як вам реагувати. Не боріться з тривогою, зрозумійте її.

Коли йдеться про зовнішні події, ваш мозок схильний показувати реальну ситуацію в когнітивно спотвореному вигляді, і ви розплачуєтеся зайвими переживаннями. У книзі «Хороше самопочуття» Девід Бернс подає десять типів шкідливих когнітивних спотворень, яких варто уникати:

 1. Підхід «усе або нічого». Якщо щось не зроблено ідеально, то це провал.

 2. Надмірне узагальнення. Одна негативна подія вказує на вічну схильність до невдач.

 3. Ментальний фільтр. Людина відфільтровує все хороше й концентрується на всьому поганому.

 4. Дискваліфікація позитиву. Людина вважає, що хороше не врахується, й продовжує думати про погане.

 5. Поспішні висновки. Очікування негативних реакцій і негативних наслідків.

 6. Перебільшення або применшення. Людина перебільшує важливість негативної події або применшує важливість позитивної.

 7. Раціоналізація емоцій. Ваші негативні емоції відображають реальний світ навколо вас.

 8. Конструкції повинності. Людина пояснює мотивацію своїх дій тим, що вона «повинна» чи «не повинна» чогось робити — наче її поб’ють чи покарають за те, що вона щось зробить. Внаслідок цих «мушу» чи «маю щось зробити» виникає провина.

 9. Навішування ярликів (часами помилкових). Людина навішує на себе негативний ярлик невдахи або ж вважає інших ідіотами.

10. Персоналізація. Ви вважаєте себе причиною негативних подій, якій насправді від вас не залежать. Від цього виникає відчуття провини.

У стресовій ситуації дихайте глибоко й ведіть «діалог із собою в позитивному руслі» — так ви зможете подолати напруження. Позитивні думки призводять до позитивних відчуттів. Негативне мислення — шкідлива звичка, яку ви здатні подолати через практику. Головне — виховувати голоси, що звучать у вас в голові, «говоруна», як каже Джефферс. Ви можете обрати внутрішній голос, який весь час вас пригнічуватиме, ставитиме під сумнів ваші рішення нескінченними «а якби» та повними жалю «варто було». Або ж можете обрати добродушний голос, що казатиме вам: «Ти здібний та обдарований, і якщо щось пішло не так, ти здатен це владнати. Ти не можеш контролювати весь світ, але можеш контролювати свою реакцію на нього і вчитися на своїх помилках, щоб у майбутньому приймати кращі рішення».

Джефферс радить у процесі прийняття рішення думати про те, що ви можете отримати, а не про те, що можете втратити. Готуйтеся завчасно, щоби приймати реалістичні й поінформовані рішення з усіма фактами на руках, визначайте пріоритети, довіряйте інтуїції та зберігайте спокій. Хай що ви вирішите, це не викличе ядерної катастрофи. Люди якось пережили крах Enron, WorldCom та фінансової піраміди Берні Мейдоффа. Марта Стюарт потрапила до в’язниці й змогла прийти до тями.

Коли приймаєте якесь рішення, не думайте, що воно неодмінно визначає вас: відкиньте цю картинку. Якщо результат буде гіршим за очікування, візьміть на себе відповідальність і виправте ситуацію. Не варто витрачати час, відстоюючи правильність прийнятого вами рішення. Минулого не змінити: ви можете вплинути лише на майбутнє. Почуття провини — це не найкращий тренажер, тож не варто напружувати ноги на цій біговій доріжці, краще з неї зійти. Пробачте собі та іншим і думайте над новим рішенням.

Якщо ви мислите негативно, прислухайтеся до Бассет і усвідомте сутність ваших думок, а тоді поставте «знак стоп». Запитайте себе, чи ці думки правдиві, реалістичні, раціональні та доцільні. Нехай ваш позитивний внутрішній голос допоможе вам розглянути ситуацію в перспективі й запевнить вас, що ви здатні дати цьому раду, щоб ви могли мислити позитивно. Позитивна розмова із собою — це краще, ніж погана звичка розмовляти про негатив. Коли ваш розум налаштований на позитив та ефективність, ви вирішуєте проблему ділом, а не переживаннями. Коли ви зайняті ділом, ви не маєте часу переживати. «Змініть думку — і зміниться настрій». Якщо ви візьметеся за активне вирішення проблеми чи зробите невелику паузу й займетеся спортом, послухаєте музику чи зробите ще щось позитивне, ваші переживання минуть. Після цього наступні виклики ви зустрінете вже як більш позитивний і продуктивний лідер.

Аналогічні поради подають й багато інших експертів. «Подарунок тут і вже» Спенсера Джонсона — чудова книга, де дідусь дає мудру настанову про те, як стати щасливим, зосередившись на тому, що є «тут і вже». «Будь у моменті теперішнього, концентруйся на тому, що відбувається тут і вже. Думай про свою мету — так ти знатимеш, що для тебе важливо. Роби висновки із минулого. Витягни звідти щось справді цінне й використовуй це, щоб змінити свої дії у сьогоденні. Будуй плани, уявляй собі прекрасне майбутнє й плануй так, щоб воно стало можливе. Впроваджуй свої плани в дію вже сьогодні».

У книзі «Хто взяв мій сир?» Джонсон розповідає про мишей і маленьких людей, що бродять по лабіринту, й звертає увагу на те, як діяти у світі, що постійно змінюється. Він пропагує думку, що варто прийняти зміни як частину життя, бути готовим діяти відповідно до цих змін і справлятися з ними. Приймати зміни й діяти відповідно — продуктивніше й корисніше, ніж переживати параліч через страх і тривогу. Коучі з питань лідерства торкаються як практичного застосування, так і масштабних питань планування життя.

Ці коучі з лідерства рекомендують, зокрема, бути організованим і визначати пріоритети, створюючи щоденні списки справ. Ці списки дають вам змогу викреслювати виконані пункти протягом дня й почуватися продуктивним, навіть якщо ви не вирішили всіх проблем своєї компанії. Не плануйте забагато: це шлях до уникнення завдань. Щоб ефективно спілкуватися з людьми й залишатись із ними на зв’язку, вам варто регулярно оновлювати список контактів. Позначайте записи власними умовними словами, як от «турнір» — якщо ви познайомилися на турнірі з гольфу. Так вам буде простіше знайти людину, якщо ви не пам’ятаєте її імені.

Коуч може допомогти вам сформулювати цілі вашого життя: цілі компанії, професійні, особисті, ділових зв’язків, сімейних та дружніх відносин. Пізніше ви час від часу переглядатимете їх разом із коучем, щоб упевнитись, що ви на правильному шляху, а ваші дії відповідають вашим цілям. У книзі «7 звичок надзвичайно ефективних людей» Стівен Кові закликає «взяти на себе відповідальність, визначитись із тим, що для вас важливо й жити відповідно. Спершу постарайтеся зрозуміти себе самі, а тоді — щоб вас розуміли інші». Його восьма звичка, яку автор додав у 2004-му, звучала так: «знайдіть власний голос, власне покликання, код вашої душі й надихайте інших шукати це в собі».

Коучі з лідерства, як ви розумієте, є також «життєвими наставниками», вони рекомендують регулярно займатися спортом, корисно харчуватися, не курити, споживати менше кофеїну, медитувати й достатньо спати. Вони рекомендують отримати всебічну оцінку — поглянути на себе очима керівництва, колег і підлеглих. Коучі можуть давати й інші поради. Щодня їжте фрукти й менше нездорової їжі. Більше смійтеся; ваш сміх ощасливлює інших людей, а це робить щасливішим вас самих. Не вірте, що світ такий, яким його показують у теленовинах; це спотворений, негативний погляд на нього. Віддавайте: коли ви робите добро для інших — ви робите добро й для себе. Багато із цих чинників впливає на загальний рівень стресу й тривожності у вашому житті, а отже й впливає на вашу продуктивність як бізнес-лідера.

ФІНАНСОВЕ ПЛАНУВАННЯ ЗА 10 ХВИЛИН

Бізнес-школи намагаються навчити студентів якомога ефективніше досягати власних фінансових цілей. Кілька найкращих шкіл пропонують курси із планування фінансів та управління ними. Для студентів курсу МВА найважливіше — стати багатим. А шлях до того, щоб стати мільйонером, нехитрий. Середньостатичний МВА заробляє стільки, що входить до 10 % найбільш оплачуваних працівників, тож усе, що йому потрібно — це дисципліна й трохи планування.

Правило № 1: Спершу заплатіть собі. Автоматично відкладайте мінімум 10 % від свого заробітку.

Максимально використовуйте можливості відстрочених податків. Візьміть усе можливе з пенсійних планів 401(k) або 403(b). Домовляйтесь із працедавцем про максимально вигідні умови. Скористайтесь всіма податковими пільгами Дядечка Сема[9]. Якщо ваша податкова ставка 25 %, то ви вже, по суті, отримуєте 25 % повернення своїх заощаджень, не сплачуючи зайвих податків і вам не треба намагатися утримувати їх із чеку після його отримання. Якщо ваші умови співпраці з роботодавцем вигідні, у вас стає вдвічі більше коштів. Те, що ви заробите від інвестицій у взаємний фонд — це вишенька на торті. Як іще можна отримати такі прибутки, навіть у хмільні часи інтернет-бульбашок. Важливо, щоб ваші інвестиції автоматично вираховувались із зарплатного чека до того, як з нього буде знято податки.

Якщо у вашого працедавця немає пенсійного плану 401(k), вам доведеться максимально використовувати інші можливості щодо відстроченого зняття податків. Максимально використовуйте наявні індивідуальні пенсійні рахунки (IRA) — традиційні, прості та Roth IRA. Здійснюйте автоматичні інвестиції за допомогою систематичних відрахувань із вашого розрахункового чека чи розрахункового рахунку, якщо це можливо. Якщо вашим джерелом доходу є ваша самозайнятість, ви можете накопичувати більше коштів із відстроченим оподаткуванням. Створіть собі індивідуальний пенсійний план 401(k) або рахунок SEP IRA.

Дотримуючись цього плану, ви точно зберете за свою робочу кар’єру більше мільйона доларів, маючи помірний дохід.

Правило № 2: Живіть у власному домі. Будьте власником свого дому; не винаймайте його, якщо ви плануєте жити там протягом тривалого часу. Оренда житла не зробить вас багатим, а от його власника — цілком. Як і у випадку з рахунками із відстроченим оподаткуванням, федеральний уряд виділяє дотації на ваш дім. Дотацією є вирахування податків у рахунок іпотеки. Якщо ваша податкова ставка — 25 %, уряд сплачує 25 % ваших відсоткових платежів. У перші роки існування іпотеки, коли більша частина платежу йде на покриття відсотків, уряд сплачуватиме 25 % від усього вашого іпотечного платежу. Від такої пропозиції важко відмовитись.

Якщо ви плануєте жити в будинку довше, ніж кілька років, ви можете взяти тридцяти- або п’ятнадцятирічну іпотеку. Іпотека на п’ятнадцять років видається під нижчі відсотки, дає змогу стати власником житла за вдвічі менший період часу й змушує вас заощаджувати більше у зв’язку з вищими щомісячними платежами. При іпотеці на тридцять років відсоткова ставка вища, однак і виплачувати її можна вдвічі довше. Перевага тридцятирічної іпотеки в тому, що ви можете собі дозволити більший будинок, що на ринку цін, що зростають, забезпечує вам більший фінансовий важіль. Існує небагато інвестицій з таким самим рівнем фінансового важеля, як іпотека за ваше житло. При 20-відсотковій передоплаті ви контролюєте нерухомість, яка вп’ятеро дорожча від вашої інвестиції.

Якщо ви хочете швидше стати власником житла, робіть внески двічі на місяць, щомісячно виплачуйте додаткові суми до основної, або ж щороку платіть за один додатковий місяць. Маючи бажання, ви можете стати власником свого житла й за десять років. Обов’язково звіряйте ціни й відсоткові ставки з bankrate.com.

Здавайте нерухомість в оренду. Якщо ви вже здійснили усі платежі за власний дім, то ви зібрали суттєвий капітал. Ви можете використати капітал у вигляді вашого будинку як заставу, щоб купити ще один будинок для себе чи для здачі в оренду. В такому випадку орендарі заощаджуватимуть ваші кошти, сплачуючи іпотеку за це житло. У пункті «Як стати інвестором у нерухомість за десять хвилин» ви знайдете рекомендації щодо економіки нерухомості.

Правило № 3: Створіть фонд непередбачених витрат та інвестиційний портфель. Кожному потрібен фонд непередбачених витрат. Експерти стверджують, що цього фонду має бути достатньо для покриття ваших витрат протягом 3–6 місяців, та якщо вам, аби спати спокійно, потрібні більші суми — відкладайте їх. Щоб створити цей фінансовий резерв, ви маєте спершу платити собі, щомісяця відкладаючи визначену суму аж до моменту досягнення вашої мети. Цей рахунок не матиме тих переваг, що державна допомога, бо джерелом його наповнення є ваші розрахункові чеки після вирахування податків. Доступ до грошей має бути заблокований. Постарайтеся вкласти гроші максимально вигідно, дізнавшись про найвищі депозитні ставки на сайті bankrate.com.

Після створення фонду непередбачених витрат, вам потрібно покласти таку саму суму, або й більшу, на інвестиційний рахунок з довгостроковими інвестиціями. Призначенням цього рахунку може бути накопичення коштів на навчання, організацію власної справи або пенсію.

Правило № 4: Інвестуйте з розумом. Інвестування портфелю — це не місце для проявів оригінальності. Обирайте верхні позиції таких рейтингів довгострокових взаємних фондів, як Morningstar.com та Forbes. Робіть інвестиції в акції диверсифіковано — в різні класи активів, як‑от взаємні фонди компаній з високою, середньою та низькою капіталізацією, та через різні стилі інвестування — вартісне, змішане та інвестування в зростання. Облігації також варто диверсифікувати — відповідно до часу погашення: коротко-, середньо- та довгострокові. Зверх того, обирайте фонди з низьким рівнем витрат. Нижчі витрати мають високу кореляцію з вищими прибутками. Вам також варто моніторити увесь портфель, а не лише окремі вкладення. Аналізуйте увесь портфель за допомогою служби аналізу портфелю Morningstar.com. Дізнавайтеся ставки депозитів та грошового ринку на bankrate.com.

Ви можете вкласти частину своїх заощаджень у ризиковані можливості, та вважайте, щоб це була незначна частина вашого фінансового резерву.

Правило № 5: Вибіркова щедрість і переважна економія. Витратна частина бухгалтерії не менш важлива, ніж та її частина, що розглядає накопичення та інвестиції. Звісно, від життя потрібно отримувати задоволення; життя — це не генеральна репетиція. Та витрачати гроші потрібно вибірково. Якщо йдеться про вашу пристрасть — чи то гольф, чи колекціонування вин, — ви можете бути вибірково щедрими, та коли йдеться про менш важливі речі — варто бути розумно економним.

Як відомо, щоденна звичка витрачати 5 $ на каву або сигарети за життя може коштувати вам понад мільйон доларів втрачених пенсійних заощаджень. Якщо від’їздити сотню тисяч миль на надійному авто середньої вартості, замість безконечно міняти авто на дорожчі й комфортніші машини, можна уникнути чимало платежів, пов’язаних зі зміною авто, стрімких амортизаційних витрат і відсоткових нарахувань. За життя таких платежів також назбирається близько мільйона.

Ще одне поле для заощаджень — використання кредитних карток. Деякі експерти стверджують, що ними користуватись не варто, бо так витрачати гроші психологічно легше, ніж при використанні готівки. Та якщо ж ви таки вирішите користуватися кредиткою, обирайте ту, від якої можна отримати бонуси, наприклад, повернення частини вартості покупки (кешбек). Не варто відтерміновувати повернення коштів, адже відсотки наростають значно швидше, ніж ваші прибутки від інших інвестицій. ДОДАТОК

Таблиці для кількісного аналізу

Дозволи

Висловлюю щиру вдячність за дозвіл на використання матеріалів із таких джерел:

День 1: Маркетинг

Assael, Henry. Consumer Behavior & Marketing Action, 4 th ed. Boston: PWS — Kent Publishing Company, 1992, p. 100.

Cullum, Leo. Cartoon, «Down in Accounting Flexing My Muscles».

Cullum, Leo. Cartoon, «I Have Credibility».

Newton, Derek A. Sales Force Management— Text and Cases. Copyright © 1990 by Richard D. Irwin, Inc., pp. 7–9.

День 2: Eтика

Cullum, Leo. Cartoon, «Out of My Depth».

Freeman, R. Edward, and Daniel R. Gilbert. Corporate Strategy and the Search for Ethics. Copyright © 1988, pp. 24–41. Адаптовано з дозволу Prentice Hall, Englewood Cliffs, N.J.

День 3: Бухгалтерський облік

Cullum, Leo. Cartoon, «The Phoenicians Were the First Accountants».

Cullum, Leo. Cartoon, «New from Accounting». The New Yorker, March 18, 2002. © The New Yorker Magazine, Inc., 2002.

День 4: Організаційна поведінка

Clawson, James. «Organizational Structure», Darden School Case UVA — OB—361, Figure 1–8, pp. 11–18. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1988

Clawson, James. «Survey of Managerial Style», Darden School Case UVA — OB—358, Figure, p. 14. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1988

Clawson, James. «Systems Theory and Organizational Analysis», Darden School Case UVA — OB—214, Figure 1, p. 9. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1983

Cullum, Leo. Cartoon, «Ice Water in Your Veins».

Cullum, Leo. Cartoon, «Lovely Parting Gifts for You».

Gabarro, John J., and John P. Kotter. «Managing Your Boss». Harvard Business Review (January/February 1980), Exhibit, «Managing the Rela- tionship with Your Boss», p. 99. © President and Fellows of Harvard College, 1979; всі права застережено. Передруковано з дозволу правовласника.

Greiner, Larry E. «Evolution and Revolution as Organizations Grow». Harvard Business Review (July/August 1972), Exhibit II, «The Five Phases of Growth», p. 41. © President and Fellows of Harvard College, 1972; всі права застережено. Передруковано з дозволу правовласника.

«Why People Behave the Way They Do», Darden School Case UVA — OB—183, Figure 5, p. 16. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1986.

Zierden, William E. «A Framework for Understanding Organizations», Darden School Case UVA — OB—183, Figure 5, p. 16. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1986.

Zierden, William E. «Introduction to Job Design», Darden School Case UVA — OB—91 R, Figure 1, p. 2. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1975.

День 5: Кількісний аналіз

Cullum, Leo. Cartoon, «Meaningless Statistics».

Oksman, Warren, and Sherwood C. Frey. «Introduction to Analytical Probability Distributions», Case UVA — Q-205, pp. 5, 6, 14. © Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia, 1980.

День 6: Фінанси

«An Introduction to Debt Policy and Value», Case UVA — F-811, p. 1. Copyright © 1989 by the Darden Graduate Business School Foundation, Charlottesville, Virginia.

Cullum, Leo. Cartoon, «It’s Not a Takeover».

Cullum, Leo. Cartoon, «Limited Partners».

День 7: Операційна діяльність

Cullum, Leo. Cartoon, «We’re Stuck with 700,000 Bushels».

День 8: Економіка

Cullum, Leo. Cartoon, «I Have No Idea What It Means».

День 9: Стратегія

Ansoff, H. Igor. «Strategies for Diversiﬁcation». Harvard Business Review (September/October 1957), Exhibit I, «Product Market Strategies for Business Growth Alternatives», p. 114. © President and Fellows of Harvard College, 1957; всі права застережено. Передруковано з дозволу правовласника.

Porter, Michael E. Competitive Strategy: Techniques for Analyzing Industries and Competitors, Figure 2–1, p. 39. Передруковано з дозволу The Free Press, a Division of Simon & Schuster. © The Free Press, 1980, 1998

Porter, Michael E. Competitive Advantage: Creating and Sustaining Superior Performance, Figure 1–1, p. 5, Figure 1–2, p. 6. Передруковано з дозволу The Free Press, a Division of Simon & Schuster. Copyright © 1985, 1998 by Michael E. Porter.

Waterman, Robert H., Thomas J. Peters, and Julien R. Phillips. «Structure Is Not Organization». Business Horizons, June 1980, Figure, p. 18. Copyright © 1980 by the Foundation for the School of Business at Indiana University. Використано з дозволу правовласника.

День 10: Мінікурси MBA

Borden, Neil H., Jr. «Class Notes on Conducting International Business», Darden Graduate School of Business, Charlottesville, Virginia, використано з дозволу правовласника.

Примітки

1

Френк Пердью — власник найбільшої у США компанії з виробництва продуктів з курячого м’яса. Він перший розробив для курятини бренди й слогани.

2

Управління із санітарного нагляду за якістю продуктів та медикаментів США. — Прим. перекл.

3

Як у грі «Монополія», в якій щоразу, коли проходите коло і досягаєте старту, ви отримуєте 200 $. — Прим. ред.

4

Обов’язок діяти якнайкраще в інтересах іншої особи, який ґрунтується на довірі.

5

Передруковано з дозволу «Гарвард Бізнес Рев’ю», «Managing Your Boss» by John J. Gabarro and John P. Kotter (січень/лютий 1980 р.). © President and Fellows of Harvard College, 1979; всі права застережено.

6

Волатильний — фінансовий показник, що характеризує тенденцію ринкової ціни або доходу, що змінюються з часом.

7

Автоматично поновлюваний кредит, який широко використовується у світовій практиці на ринку позичкового капіталу.

8

Ці нотатки про зовнішньоекономічну діяльність було зроблено під час обговорення практичних прикладів під керівництвом професора Нейла Х. Бордена-молодшого у Дарденській школі бізнесу при Вірджинському університеті, й опубліковані вони з його дозволу.

9

Дядько Сем — персоніфікований образ Сполучених Штатів Америки.