Особлива форма жорстокості

АрамінтаГолл

У дорослих — дорослі ігри. У такі полюбляли гратися Майк та Ві. Це була їхня найулюбленіша забавка. Ві вдавала, що фліртує з іншим. А Майк прикидався ревнивцем. Це було божевілля. Але їм це подобалося. А потім Ві сказала, що покохала іншого, і надіслала запрошення на весілля. Та для Майка це був тільки початок. Початок нової гри. Ві не може кохати іншого. Ві не буде кохати іншого. Бо вона належить йому. Вона — його іграшка, з якою він бавитиметься до останнього подиху. Або її, або свого.

Арамінта Голл

Особлива форма жорстокості

Роман

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

© Araminta Hall, 2018

© Pexels.com / 1649761, обкладинка, 2019

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2019

ISBN 978-617-12-7217-0 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Голл А.

Г60 Особлива форма жорстокості : роман / Арамінта Голл ; пер. з англ. Д. Березіної. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 336 с.

ISBN 978-617-12-6832-6

ISBN 978-1-780-89824-7 (англ.)

У дорослих — дорослі ігри. У такі полюбляли гратися Майк та Ві. Це була їхня найулюбленіша забавка. Ві вдавала, що фліртує з іншим. А Майк прикидався ревнивцем. Це було божевілля. Але їм це подобалося. А потім Ві сказала, що покохала іншого, і надіслала запрошення на весілля. Та для Майка це був тільки початок. Початок нової гри. Ві не може кохати іншого. Ві не буде кохати іншого. Бо вона належить йому. Вона — його іграшка, з якою він бавитиметься до останнього подиху. Або її, або свого.

УДК 821.111

Перекладено за виданням: Hall A. Our Kind of Cruelty : a novel / Araminta Hall. — London : Century, 2018. — 368 p.

Переклад з англійської Дарини Березіної

Обережно! Ненормативна лексика

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Джеймі, Оскарові, Вайолет і Едіт — як завжди

Іноді ми надто вже наполегливо намагаємося з’ясувати правду. Часом не варто навіть намагатися підняти її серпанок. Авжеж, ця книга — про кохання.

Море, море. Айріс Мердок

І

Правила Жадання були прості. Ми з Ві йшли до нічного клубу в заздалегідь обумовленій місцині десь подалі від нашого будинку. Вирушали ми туди разом, але заходили поодинці. Підходили до бару й сідали на відстані — настільки далеко одне від одного, щоб скидалося, наче ми не разом, але водночас достатньо близько для того, щоб я постійно тримав її на оці. Потім ми чекали. Пантрувати доводилося зазвичай недовго — але хіба ж могло бути інакше, якщо Ві сяяла немов зоря? Якийсь неборака підступався до неї і пропонував пригостити чи запрошував її потанцювати. Вона починала пускати йому бісики. А я чекав, прикипівши до неї очима, ладний щомиті зірватися з місця. У нас був умовний сигнал: щойно вона зводила руку й смикала за срібного орла — підвіску, яку завше носила на шиї, — я мав діяти.

Я проштовхувався крізь натовп відвідувачів, що юрмилися в пульсуючій темряві залу, брав за барки того нетягу, котрий зазіхнув був на неї, і питав, з якого це доброго дива він чіпляється до моєї дівчини. А оскільки вигляд у мене нівроку — я високий і ставний, бо Ві подобається, коли я відвідую «качалку» і починаю кожен день із пробіжки, — нещасливець завше відступав, затуляючи руками обличчя, із боязким і перепудженим виглядом. Іноді ми негайно починали цілуватись. А бувало й таке, що втікали до туалету, кохалися там просто в кабінці, й Ві скрикувала так, що почув би будь-хто. Іноді, втім, нам ставало терплячки дістатися додому. Хай там як, але наші цілунки завжди смакували «Південною насолодою»[1] — улюбленим напоєм Ві.

Саме Ві подарувала нашій грі цю назву; це сталось якось темної холодної ночі, коли патьоки зливи на шибах здавались аж масними. Ві була в чорній футболці. Тканина на доторк нагадувала оксамит. Це вбрання підкреслювало її округлі перса й підказувало, що на ній нема бюстгальтера. Моє тіло негайно відреагувало на це — як завше. Вона розсміялася, коли я звівся й поклав її долоню на свої гарячі груди.

— Оце й усе, що кожен із нас робить у цьому житті, Майкі. Кожен із нас, усі без винятку. Всі чогось жадають.

Еге ж, саме Жадання завжди було невід’ємною частиною Ві.

***

Якась частина мене не хоче все це записувати, але мій адвокат наполягає, що я мушу так зробити, — йому, мовляв, це треба, аби скласти чітку картину. За його словами, в моїй історії є дещо, чого він ніяк не може збагнути до пуття. Також, на його думку, це буде корисно й для мене самого, — так, мовляв, я краще усвідомлю ситуацію. Думаю, він просто бовдур. Але мені все одно нема чим зайнятися, поки я сиджу в цій Богом забутій камері, а за компанію мені править лишень Товстун Террі — чувак із шиєю завтовшки зі стегно нормальної людини. Цілими днями я слухаю, як він дере горобця на світлини якихось «зірок», яких я навіть не впізнаю.

— Що, й досі в мовчанку граєшся? Не до шмиги тобі мої жартики? — питає він чи не щоранку, коли я мовчки лежу на в’язничній койці. Йому аж язик свербить од слів, кожне з яких — бомба, що не вибухнула. Проте я не відповідаю, і він не зважується далі мене під’юджувати, бо тут, якщо ти когось убив, усі дивляться на тебе з якоюсь мимовільною повагою.

***

Важко повірити, що не минуло ще й року, відколи я повернувся з Америки. Скидається радше, що звідтоді промайнуло ціле життя чи то навіть два життя. Але насправді я приїхав додому наприкінці травня, а зараз, коли пишу ці рядки, сидячи у своїй крихітній темній цюпі, — грудень.

Грудень може бути теплим і сповненим усіляких приємних речей, але нинішнього року він видався зимним і похмурим. Надворі все ніяк не розгодиниться, над містом висить мряка. У газетах пишуть, що Лондон оповив такий смог, наче мільйон душ небіжчиків повернулися з вікторіанських часів і клубочаться над Темзою. Але насправді всім нам відомо, що йдеться про мільярди крихітних хімічних частинок, які забруднюють повітря й наші тіла, змінюючи та спотворюючи саму нашу сутність.

Думаю, увесь шарварок розпочався саме з Америки. Ми з Ві просто не мали бути окремо одне від одного — але, попри це, спокусилися перспективою отримати грубі гроші за короткий час. Пам’ятаю, як вона заохочувала мене їхати, як повторювала: в Лондоні мені знадобиться аж п’ять років, щоб заробити стільки ж, скільки в Нью-Йорку отримаю за два. Певна річ, Ві мала слушність, але зараз я не впевнений, чи та грошва й справді цього вартувала. Мені здається, ніби за ці роки ми втратили якусь часточку себе. Наче зморилися настільки, що стали несправжніми.

Але наш будинок справжній — може, саме в ньому й сенс? Від цього рівняння аж у голові паморочиться: два роки в пеклі дорівнюють будинку з чотирма спальнями у Клепгемі[2]. Звучить наче жарт. Ніби щось таке, за що жодна людина при розумі не зголоситься продати власну душу. Але факт лишається фактом — будинок є. Він чекатиме нас, не дорікаючи жодним словом. Він залишиться.

Дізнавшись, що повертаюся додому, я винайняв «мисливицю за нерухомістю» — завжди уявляв, як вона пантрує лондонськими вулицями з рушницею в руці та з кількома будинками, перекинутими через плече, а з їхніх ран і досі цебенить кров. Вона надсилала мені незліченні світлини й описи, а я, сидячи за письмовим столом у Нью-Йорку, гортав їх, аж допоки зображення починали розпливатися перед очима. Я зрозумів, що мені самому було байдужещо купувати, але водночас запити в мене були вельми конкретні, бо я знав — саме цього хотіла б Ві. Я переймався розташуванням і просторовою орієнтацією будівлі. Пам’ятав, що садок має виходити на південний схід і наполягав, аби двері будинку були розташовані посередині фасаду — Ві завжди вважала, що в таких маєтків вигляд значно приязніший.

Обабіч передпокою розташовані кімнати — кімнати, про існування яких я в дитинстві навіть не здогадувався, але які — Ві розповіла мені про це — мали особливі назви: вітальня й бібліотека. Втім, до шаф ще треба поставити книжки, а вітати нікого ні з чим не збираюся. Кухня-їдальня — так агентам з нерухомості подобається називати будь-яку велику кімнату з кухонним начинням — розташована уздовж усієї задньої частини будинку. Попередні власники розширили маєток на п’ять футів[3] у сад, встановили панорамне вікно й масивні двопільні двері, що відчиняються й зачиняються завиграшки, наче ти проводиш рукою під струменем води.

Підлога з підігрівом у цій кімнаті облаштована з йоркширського каменю, ним також вимощений сад, тож, коли двері відчиняються, можна вийти назовні, навіть не завваживши цього.

— Впускаємо зовнішнє досередини, — зауважив ріелтор Тобі — й у мене аж п’ястуки засвербіли від бажання зацідити йому в зуби. — Вони ще й фактично розширили метраж за рахунок саду, — додав той невідомо нащо, вказуючи на заглибину для багаття, на джакузі, на вбудований мангал і вишуканий декоративний фонтанчик. Ріелтору пощастило, що я тієї миті уявив, як усе це припаде до серця Ві, бо інакше розвернувся б тут таки, пішов і більше не повертався.

І то було б помилкою, бо найдужче мені сподобалося нагорі. Я наказав зруйнувати всі міжкімнатні стіни, а потім звести їх наново, і в результаті у нас з’явилося те, що Тобі, поза всякими сумнівами, назвав би «панськими апартаментами», але насправді це просто велика спальня, гардеробна й розкішна ванна кімната. Я обрав шикарні матеріали для інтер’єру: шовк і оксамит, мармур і кварц — одне слово, усі найприємніші на доторк. На вікнах у мене важкі фіранки, а в усьому будинку встановлено «розумне» освітлення, тому залежно від потреб тут стає то темно й чуттєво, то світло та яскраво. У передній частині споруди є дві менші спальні, а на горищі ще одна спальня й суміжні туалет і ванна. Звідти можна піднятися на терасу на даху в задній частині маєтку. Ідеально пасуватиме для гостей, зауважив Тобі.

Також я ретельно подбав про меблювання. Елегантна суміш сучасного й старовинного — так, мабуть, ви б це охарактеризували. Сучасним було кухонне начиння та устаткування у ванній, і акустична система, й освітлення, й решта на кшталт того. Старовинними — всі інші штукенції.

Я перетворився на справдешнього знавця антикварних крамничок, тож знаю, про що кажу. А ще надибав таке собі поле в Сассексі, яке чотири чи п’ять разів на рік перетворюється на величезне торговище старожитностями. Люди зі Східної Європи приїжджають туди на здоровезних вантажівках, напханих речами з їхнього минулого, й регочуть над нами, ладними викласти сотні фунтів за непотріб, який у їхніх країнах просто спалили б. Із продавцями годиться торгуватись, але часто-густо в мене нема на це бажання, адже побачене надто захоплює. Є щось неймовірне в тому, що твоя долоня торкається до спинки стільця, намацує усі ці подряпини й розколини — і ти усвідомлюєш, що до тебе, напевне, таким самим жестом провела по цій спинці незліченна кількість чужих рук.

Востаннє я придбав там креденець, а коли притягнув його додому й відчинив, на внутрішньому боці дверцят виявилася незліченна кількість записаних олівцем телефонних номерів. «Марта 03201», «Коссі 98231» і ще, і ще, і ще… Це скидалося на якусь історію без початку, середини чи завершення. Така знахідка мене вразила — я вирішив, що номери записав, либонь, якийсь приватний детектив, і, хтозна, вони можуть виявитися навіть доказами у справі про вбивство. Спочатку я мав намір відшліфувати креденець і пофарбувати його у темно-сірий колір, але, побачивши ці номери, лишив усе як є: облущена зелена фарба й внутрішня шухляда, що застрягає, коли пробуєш її висунути. Невизначеність цих телефонів мене вабила. Мені подобалося вважати, що жоден із нас так ніколи й не дізнається, що насправді сталось із тими жінками чи з людиною, яка записала їхні номери. Але я не певен, чи сподобається креденець Ві. Можливо, вона вирішить стерти написи.

Колір стін також відповідає смакам Ві. Багато темно-синього, густо-сірого, навіть подекуди чорного — дизайнерка інтер’єрів запевнила мене, що тепер ці відтінки зовсім не вважають депресивними. Вона також переконала мене зробити зовнішню частину шафок у гардеробній блискучо-чорною, а внутрішній бік — насиченого яскраво-червоного кольору. За її словами, це виглядає просто розкішно, але я не певен, що вона має слушність, — бо, заходячи до кімнати, я бачу лишень шкіру й засохлу кров.

***

Чи не першим поштовим повідомленням, яке я отримав, відколи переїхав, виявилося запрошення на весілля Ві. Воно надійшло мені в конверті кремового кольору, що здався надміру важким. Адреса, до якої я ще не встиг призвичаїтися, була написана від руки файним атраментом. Та сама вправна рука почерком із закрутками вивела моє ім’я згори листівки — щільної і м’якенької — виразними й промовистими чорними літерами. Я довго дивився на нього, так довго, що спромігся навіть уявити правицю, яка тримає ручку, побачити вишукані рухи. Біля «й» була ледь помітна плямка, але, якщо не зважати на неї, листівка справляла враження просто ідеальної. Я відніс запрошення до вітальні й поклав його на полицю над каміном, під свічадом у визолоченій рамі, за високими срібними ставниками. Я помітив, що пальці мої ледь-ледь тремтіли, і мені раптом стало жарко, хоча день видався не надто спекотний. Відтак я притиснув долоню до прохолодного мармуру коминця, зосередившись на вигадливих закрутках, що підтримували ідеально гладеньку полицю. Це нагадало мені, що чистий і бездоганний мармур — один із найжаданіших матеріалів, відомих людству, але водночас один із тих, що їх найважче здобути. «Що легко дістати, те й мати не варто», — якось сказала мені Ві, й зараз, коли стояв посеред вітальні, притискаючи долоню до мармуру, це змусило посміхнутися.

Я збагнув, що вона робить. Усе було гаразд.

Я написав Ві електронного листа з Нью-Йорка, повідомляючи, що повертаюся додому. Саме тоді вона відповіла, що виходить заміж. Це була перша кореспонденція, котрою ми обмінялися після Різдва, і її лист неприємно мене вразив. Я облишив спроби зв’язатися з нею в лютому, а новини повідомив їй наприкінці квітня. Це означало, що у неї було лишень два місяці, за які вона встигла когось зустріти і погодилася вийти за нього заміж.

«Я знаю, що це здивує тебе, — написала вона, — …але водночас я вважаю, що твоє мовчання впродовж цих кількох місяців означає: ти прийняв той факт, що між нами все скінчено, і прагнеш рухатися далі так само, як і я. Хтозна, може ти вже навіть це зробив! Так, я знаю, може здатися, ніби це рішення прийняте похапцем, але також я впевнена, що вчиняю правильно. Мені здається, що я маю попросити у тебе вибачення за свою реакцію на той випадок на Різдво. Може, ти просто раніше за мене збагнув, що між нами все завершено, і мені не слід було поводитися тоді так, як я повелася…. Можливо, варто було просто сісти й нормально з тобою поговорити. Я сподіваюся, ти радітимеш за мене, а ще маю надію, що ми зможемо зостатися друзями. Ти був і завжди залишатимешся особливою людиною для мене, і думка про те, що тебе не буде у моєму житті, просто нестерпна».

Кілька днів я почувався спантеличеним — наче десь поруч стався вибух і мене контузило. Аж відтак нарешті збагнув, наскільки банальною була моя реакція.

Адже попри все те кохання, яке вона, цілком очевидно, й досі до мене відчувала, у Ві, схоже, склалося враження, ніби я мріяв про завершення наших стосунків. Її легковажний тон був так не схожий на ту Ві, яку я добре знав, що на мить я замислився, чи не стала вона жертвою викрадення і чи цього електронного листа не написав хтось інший. Мав і значно вірогідніші пояснення: Ві була не при собі чи зумисно написала листа так, щоб передати мені приховане повідомлення. Варіантів два: чи то вона розум утратила через те, як я її засмутив на Різдво, а тому просто стрибнула в обійми першого-ліпшого бовдура, а чи, може, прагнула змусити мене заплатити за скоєне. Остання версія здавалася більше схожою на правду: адже йдеться про Ві, й вона достеменно хоче, щоб я розкаявся. Враження таке, наче рядки її листа просто розчинились — а за ними виявилися прихованими її справжні слова. Це була гра, наша улюблена гра. Стало очевидно, що ми починаємо новий, іще карколомніший раунд Жадання.

Я зачекав кілька днів, перш ніж відповідати на електронного листа Ві, й, пишучи відповідь, вельми обачно добирав слова. Вирішивши й собі дотримуватися її життєрадісного тону, написав, що дуже щасливий за неї і що ми, авжеж, залишимося друзями. Також я написав, що повідомлю свою нову адресу, коли повернуся до Лондона, однак після того, як на килимок біля дверей упало запрошення, я зрозумів: щодо цього можна не перейматися. Бо це означало, що вона зателефонувала Елейн, а то вже саме собою було щось. Окрім того, цей факт свідчив, що вона лютиться, напевне, не так, як раніше. Незабаром я почав сприймати запрошення за те, чим воно насправді було, — за перший крок тернистим шляхом до вибачення, за перше па у танці, який опанували тільки ми з Ві. Мені навіть стало шкода цього Енґуса Меткафа — саме так звали нареченого, якщо вірити цьому сміховинному запрошенню.

МІСТЕР І МІСІС КОЛІН ВОЛТОН

ПРОСЯТЬ ВАС

ВШАНУВАТИ СВОЄЮ ПРИСУТНІСТЮ

ВЕСІЛЛЯ ЇХНЬОЇ ДОЧКИ

ВЕРІТІ

ТА

МІСТЕРА ЕНГУСА МЕТКАФА.

ЦЕРЕМОНІЯ ПОЧНЕТЬСЯ

В КАПЛИЦІ СТІПЛ У САССЕКСІ

В СУБОТУ, 14 ВЕРЕСНЯ, О 15 : 00,

І ПРОДОВЖИТЬСЯ У МАЄТКУ СТІПЛ-ГАУС.

Іноді я прокидався — а це запрошення лежало поруч зі мною в ліжку, хоча не пам’ятав, коли його туди поклав. Якось воно виявилось у мене під щокою — і, відліпивши його від обличчя, я відчув його відбиток. У дзеркалі я побачив слова, що були наче затавровані на моїй шкірі. Я відчував їх кілька днів, а тоді надіслав матері Ві коротке повідомлення, в якому сповіщав, що я залюбки відвідаю весілля. В тому, що вона б залюбки мене там не бачила, я не сумнівався.

За минулі роки я провів чимало часу в компанії Коліна й Сьюз, і якоїсь миті мені навіть здалося, що вони почали ставитися до мене, наче до рідного сина. Іноді на Різдво мені було важко позбутися відчуття, ніби ми з Ві — брат і сестра, які сидять разом із батьками за столом над тареллю з індичкою.

— Кумедна ми пара, — зауважила якось Ві. — У тебе нема батьків, а в мене ні братів, ані сестер. Самі як перст. Мусимо міцно триматися одне за одного, щоб хтось із нас випадково не заблукав.

А я й не проти був. Мені страшенно подобалось обіймати тендітну талію Ві та пригортати її до себе в ліжку, відчуваючи, як сіднички дівчини торкаються мого паху, як пасують до нього, наче фрагменти пазла, як наші ноги ідеально лягають вигин у вигин, як її голова зручнесенько вмощується під моїм підборіддям.

Іноді мені здається, що я кохав Ві найбільше саме тоді, коли вона спала. Коли я відчував, як її тіло важчає в моїх обіймах, а дихання дівчини вповільнюється та глибшає. Я тоді відкривав рота, щоб моя нижня щелепа торкалася її маківки, — так я міг відчути всі заглибинки й горбики черепа. Мені в такі миті здавалося, що геть не важко проникнути крізь кістки, пірнути у м’яку плоть, що захищає сіру речовину звивин мозку. Відчути електричні імпульси, завдяки яким Ві живе й реагує на те, що відбувається довкола. Часто я навіть відчував щось на кшталт ревнощів до цих імпульсів та інформації, яка в них містилася. Мені кортіло закоротити їх на себе, щоб лишень я їй снився, щоб я наповнював її так само, як вона — мене.

Цікаво, чи Ві довелося сваритися з мамою щодо того, чи запрошувати мене, а чи Сьюз вирішила, що мені буде по заслузі бачити, як її щаслива донька виходить заміж за іншого? Можливо, під час церемонії вона збиралася з посмішкою спостерігати за мною.

Але, озираючись назад, можу підсумувати, що Сьюз завжди була дурноверхою, завше вдавала, що їй кортить стати інакшою, хоча насправді вона прагнула залишатися точнісінько такою, як усі люди довкола неї. Власне, мені слід було усвідомити це раніше, щойно я почув її ім’я.

— Я Сьюзен, — сказала вона під час нашої першої зустрічі. — Але можеш називати мене Сьюз.

Власне, не так уже й погано — мені так здавалося, аж допоки я не збагнув, що це саме «Сьюз», а не «Сьюзі». «Сьюзі» — то надто затишно, надто нормально… надто близько до того, яка вона насправді. Ніколи не треба довіряти людям, які хочуть бути іншими, ніж вони є.

***

Знайти роботу в Сіті після повернення до Лондона мені вдалося завиграшки. У мене були чудові рекомендації з американського банку, а те, як заповзято я працював, свідчило саме за себе. Моя нова платня була великою, а преміальні пообіцяли ще більші. Я не проти був щодня ходити до офісу — мені навіть подобалася висока блискуча будівля, в якій я працював, там, ген високо у хмарах. Я проводив дні, вигукуючи цифри і спостерігаючи за тим, як вони стрибають на екранах над моїм робочим столом. То було настільки легко, що я не міг збагнути, чому геть усі не почнуть це робити.

Ві завжди казала, що ми мусимо прагнути вийти на пенсію у сорок п’ять, і ця мета здавалася мені цілком досяжною. Я вирішив, що Ві не могла докорінно змінити своє життя за той час, що минув із лютого, а отже, й досі працює в «Центрі Колторп», сидить у стерильному підземеллі й порається над комп’ютерними програмами — вона запевняла, що таки настане день, коли вони зроблять людство непотрібним. Ві стверджувала, що й сама не знає, навіщо цим займається, нащо так уперто намагається зробити машини розумнішими за нас, але, як на мене, їй просто до шмиги була ідея створити щось штучне, котре перевершувало б реальне. Мені здається, Ві хотіла дізнатися, чи зможе вона взяти гору над людськими емоціями.

Зараз я розумію, що, якби Ві не отримала роботу, ми мали б шанс податися до Америки удвох. Ба навіть могли б лишатися там і досі. Але мені не подобається про це розмірковувати: такі думки спроможні завести на вельми небезпечні манівці, до світу зваби й можливостей, яким не судилося стати твоїми. А я й так занадто потурав цим фантазіям, коли ще був дитиною: от, наприклад, уявляв, що он та жіночка в парку, котра цьомкає свого малого, могла б бути моєю матір’ю, ключ у моїй руці міг би відімкнути двері будинку ген далі по вулиці, з трояндами біля дверей, а пахощі смаженої цибулі означають, що хтось готує для мене вечерю.

Та й хай там як, сталося те, що сталось. Я отримав роботу в Америці, а Ві — у Лондоні. Ми обоє вхопили фортуну за кучму — мені запропонували таку височезну зарплату, що в мене навіть не виходило сприймати цю суму всерйоз, а Ві стала наймолодшим за всю історію «Центру Колторп» керівником — адже закінчила університет лишень шість років тому.

— З їхнього боку було достобіса розумно дати своєму закладові таку безневинну назву — наче в якоїсь медичної фундації або чогось на кшталт цього, — зауважила вона після того, як їй зателефонували.

Я обійняв її і пошепки привітав.

— Але ж мені доведеться поїхати до Нью-Йорка вже за три місяці! — нагадав я.

Вона відступила на крок, її обличчя посуворішало.

— Я не можу відмовитися від такої пропозиції, Майкі, — мовила.

Якась хвиля здійнялася у мене всередині, на мить мені здалося, що земля пливе з-під ніг.

— То я не поїду. Зможу підшукати якусь іншу роботу тут.

— Ні. Ти маєш їхати. Це для тебе просто чудова можливість. Ти можеш пропрацювати там лишень пару років і заробити купу грошви. А коли повернешся, почнемо жити як годиться.

— Якось це аж надто просто звучить у твоєму виконанні…

— Це тому, що все й насправді просто. Спілкуватимемося щодня. Крім того, це не так уже й далеко. Можна літати одне до одного на вихідних. Буде навіть романтично… — вона розсміялася. — Станеш ще дужче схожим на мого орла, коли мчатимеш над Атлантикою у сріблястому літаку.

Але така думка змусила мене здригнутись. Я потягнувся до неї і схопив її за плечі.

— Маєш пообіцяти, що ніколи не гратимеш без мене у Жадання, Ві.

Вона струсила зі себе мої долоні й помасувала плечі, які щойно стискали мої пальці.

— Не верзи дурниць.

Її тон завдав мені болю, і я відвернувся, намагаючись приховати образу. Але вона рушила за мною і пригорнулася, наче оповиваючи мене власним тілом.

— Майку, я б ніколи такого не зробила, тобі варто це знати.

Вона звелася навшпиньки, і губи її опинилися біля мого вуха.

— Мені подобається бачити, як вони тебе бояться, — прошепотіла вона.

Я все одно лишався незрушним, аж потім вона сказала:

— А давай-но пограємо в Жадання.

Напевне, ми обоє відчували, що це буде востаннє. Ми вирушили до бару неподалік від Лейстерської площі[4]. Нам уже траплялося бувати тут раніше, але востаннє ми навідувалися до цього закладу з півроку тому. Тут завжди юрмились іноземні студенти й туристи, а також тусили якісь мугирі щойно з провінції. Час од часу також траплялися повії чи дівчата з ескорт-послуг. Судячи з виразу облич, жодному з відвідувачів перебування тут було не до смаку, ще й музика звучала відповідна: жорстке ритмічне бахкання, що резонувало в усьому тілі, наче тобі робили дефибріляцію. У залі були увімкнені стробоскопи — через це шкіра в усіх набувала якогось хворобливого відтінку, геть чисто наче в інопланетян. Якась флуоресцентна суміш клубочилася в повітрі — від неї білки очей у всіх мерехтіли, а на одязі були помітні й найдрібніші порошинки.

Ві була вбрана у сіру шовкову сукню, яка оголювала молочну білизну її плечей, довгу тендітну шию і ямку біля основи черепа. Темне волосся вона зібрала у високу зачіску, але кілька локонів вибилися з неї і тепер лоскотали її шию — наче провісники того, що можуть утнути чужі губи. Чорна підводка видовжувала її очі. Час од часу вона облизувала пухляві вуста, яким узагалі не була потрібна жодна помада. На вилицях у неї був рум’янець — але я не знаю, природний, а чи завдяки косметиці. Вона всміхнулася, коли бармен простягнув їй високий келих із брунатним коктейлем — і я помітив, що на нігтиках у неї чорний лак.

Мій власний напій здався мені занадто солодким — від нього горло наче вкрилося якоюсь плівкою й почало скімліти й свербіти. Думка про той час, який нам доведеться провести далеко одне від одного, не полишала мене, і через це у скронях запульсував біль. Якийсь підпиткуватий хлоп врізався у мене, його подружка хихотіла, чіпляючись за лікоть партнера. Ми стояли біля шинквасу, тому геть не складно було б обіруч схопити телепня за довбешку й вгатити нею по твердій деревині. Негайно рине кров, а макітра в нього буде понівечена й розбита, перш ніж бодай хтось устигне завадити мені.

Я озирнувся на Ві; вона й досі залишалася сама. Стояла, спираючись на шинквас, разураз відсьорбуючи коктейль. Можливо, справа була в тому, що дівчина виглядала аж надто ідеальною для цього місця. Мені майнуло, що слід, напевне, сказати їй: варто звідси забратися. Це ж приблизно те саме, що екзотичного метелика загнати до кімнати, де повно мушви, яка дзижчить навколо власного посліду. Я почав пробиватися до неї крізь натовп, але, щойно зрушив з місця, до Ві підійшов чоловік. Він був не набагато вищий за неї; кремезний, накачані м’язи перли з-під сніжно-білої футболки, наче в Моряка Папая[5]. А ще — смаглявий, і навіть на відстані я помітив, що обличчя в нього геть упріле. Важкий срібний ланцюг із якоюсь круглою монетою висів на шиї, чорне волосся було зализане. Аж таким потворним він не був, але в ньому проглядалося щось гротескне — усі риси здавалися наче завеликими для його обличчя.

Я примусив себе зупинитися, прикипівши до них очима. Як завжди в такі миті, уявляв, як воно: опинитися так близенько від Ві, відчувати жар, яким пашить її тіло, уявляти, як обіймаєш дівчину; дивитися на її губи, коли вона говорить, помічати, як, коли вона сміється, між них час од часу миготить язичок, і міркувати над тим, що ще можуть виробляти ці вуста. Хлопака подався до неї й заговорив, схилившись мало не до самісінького її вуха, його рука завмерла у повітрі буквально за міліметр від руки дівчини — наче він набирався відваги, аби доторкнутися до неї. Ві розсміялася. Він опустив руку на її стегно — нарешті торкнувшись до її тіла крізь шовк. Вона все ще спиралася на шинквас, але зараз легенько подалася стегнами вперед, аби він міг провести долонею в неї по спині, аж до сідниць. Він підступив іще ближче, майже впритул, притискаючись власними причандалами до її сідничок, — поза всякими сумнівами, задля того, аби продемонструвати, що саме він ладен їй запропонувати. Я прикипів очима до рук Ві, але вона й досі тримала келих, а підвіска-орел і далі незрушно висіла собі на шиї. Мій подих поглибшав, я раптом відчув себе слабким та безпорадним. У повітрі висіла габа марева, і мені стало лячно: а що, як незабаром я взагалі нічого не бачитиму? Я просто проґавлю ту мить, коли Ві нарешті подасть сигнал, — і тоді її ковтне ніч, поглине цей хлоп. Роззираючись, я побачив над дверима неонову вивіску «Вихід». Я уявив, як іду туди, виходжу з бару, повертаюся сам-один додому, лягаю в ліжко, чекаю на її повернення додому. Я уявив, як забиваю на все, уявив, що мені байдуже — і ця ідея наче прохромила мені мозок незліченними крихітними голками. Я знову озирнувся і навіть попри те, що мармиза того хлопаки майже затуляла від мене шию Ві, помітив, що вона торкається птаха.

Жінка, яка стояла попереду мене, скрикнула, коли я відштовхнув її геть із дороги.

— Обережніше! — гукнула мені в спину — але намарно. Я дістався до них за мить, але все одно встиг помітити, що вираз обличчя Ві змінився. Вона вже не сміялася — натомість легенько відштовхувала того перця, впираючись у його груди, а він усе тягнувся й тягнувся до неї. Я схопив його за плече й щосили смикнув — і його коктейль вихлюпнувся йому на футболку.

— Якої нетечі тобі треба від моєї дівчини?! — гримнув я, краєм свідомості помітивши, як натовп навколо нас наче розчиняється.

— Якого біса? — вигукнув він, виструнчуючись. Із хвилину ми витріщались один на одного, але я був вищий і м’язистіший за нього, і до того ж він уже мав нагоду відчути, який я дужий, коли відштовхнув його від неї.

Нарешті чоловік підняв руки в повітря.

— Нівроку в тебе дівчина… — мовив до мене. Потім глянув на Ві. — Динамщиця, — буркнув і відвернувся.

Я відчув, як рука Ві, що лежала на моїй правиці, напружилася, й подався за ним, аби відрихтувати його тупу бугайську пику. Натомість Ві шарпнула мене до себе, змусивши розвернутись. Я подався до неї й заходився цілувати, торкаючись неї там, де щойно торкався він, наново стверджуючи своє право власності. Її язичок був стрімким та метким, і я так її жадав, що на мить мені здалося, ніби я от просто зараз скину всі ці напої з шинквасу та взую її на тому ж таки місці, серед розлитого лікеру. Але вона потягнула мене геть, повз круглі столики та стільці, повз тіла, що звивалися на танцполі, повз гучні колонки, повз зайняті любощами парочки — до якогось темного кута. Прихилившись спиною до стіни, смикнула мене до себе. Розстібнула блискавку на моїх джинсах. Витягла мій член, обхопила мене ногами. Шовк її сукні ковзнув угору. Трусиків на ній не було, тож за мить я вже опинився в ній, а вона кусала мене за шию й стогнала. Здавалося, ніби всі люди довкола зникли і ми були тут єдині, єдині, хто мав бодай якесь значення.

Опісля, у нічній прохолоді, коли підпиткуваті людці навколо квапилися своїми сумними, жалюгідними шляхами назустріч власній убогій долі, Ві зауважила:

— На якусь мить мені здалося, ніби ти мене покинув…

Я взяв її за руку.

— Як ти можеш таке казати?

— Я торкнулася орла, а ти прийшов не відразу.

Я усвідомив, що, напевне, витріщався на ту табличку «Вихід» довше, ніж годилося.

— Я ніколи не покину тебе, — сказав я.

— Обіцяєш? — спитала вона. Глянувши на неї, я помітив, що вона вже не хихоче. Ві здавалась якоюсь тендітнішою, підводка навколо очей розмазалась. Я зупинився, хай навіть навколо було стільки люду, що в нас одразу ж почали врізатись якісь перехожі. Відтак торкнувся вишуканої срібної пташки, що висіла на ланцюжку в неї на шиї, і Ві підступила ще ближче.

— Я твій орел, — мовив до неї. — Ти ж це знаєш!

Цю прикрасу Ві подарував не я. Відверто кажучи, вона розповіла мені, що придбала її сама, коли їй було шістнадцять, — тоді підробляла офіціанткою і саме отримала першу платню. Ві зізналася, що проходила повз крамнички, прикраса сяяла у вітрині — й відтак у неї виникло непереборне бажання стати власницею підвіски. Я завжди вважав, що це якась ніжна пташка, може, смеречник, чи навіть ота банальна папужка-нерозлучник, тож вельми здивувався, почувши од Ві, що насправді це орел. Але потім, придивившись, я помітив довжину крил і гачкуватий дзьоб.

— Орли неймовірні, — зауважила тоді Ві. — Це єдині птахи, яких так захоплює негода, що вони летять просто у неї, аби спостерігати за буревієм ізсередини. А крім того, — додала вона, накриваючи мої долоні власними, — вони дуже вірні. Вони обирають для себе одного партнера на все життя.

Я нахилився до неї і поцілував у губи.

— Я твій орел, — сказав я.

***

Я вирішив, що потоваришувати з кимось на моїй новій роботі у Сіті матиме сенс, хай навіть у Нью-Йорку цей план спрацював не вельми добре. Мене б цілком влаштовувало, якби в усьому світі залишилися тільки ми з Ві, але я збагнув, що люди вважають тебе диваком, якщо тобі досить компанії лишень твоєї дівчини. Отже я розкумекав, як у них велося. Я розумію тепер, що люди іноді кажуть геть не те, що насправді мають на увазі. Що вони й справді здатні залюбки теревенити ні про що, годинами сидячи в залюдненому барі, — попри те, що в них нема жодної поважної причини там залишатися, бо вони не грають у Жадання. Що люди заохотки дарують власне тіло іншим, а потім поводяться так, наче одне одного й знати не знають. Якщо хтось каже щось на зразок «я б його просто вбив», чи «я почуваюся страшенно нещасним», чи «я вже просто на ногах не тримаюся» — насправді вони геть нічого такого на увазі не мають. Ба навіть близько! Коли жінка торкається твоєї ноги, вона не сподівається, що ти зробиш те саме. Якщо чоловік називає тебе «друзяко», це зовсім не означає, що ти йому і справді до вподоби. Коли хтось каже «нам треба невдовзі зустрітися», не годиться питати, коли саме відбудеться та зустріч або вже наступного дня надсилати повідомлення.

Коли я ще навчався у початковій школі, то якось штовхнув свого однокласника, Біллі Шеффілда, так, що той упав і роз’юшив коліно. Мій учитель, чийого імені я вже не пам’ятаю, заявив тоді, що я мушу перепросити Біллі, сказати, що мені дуже шкода про скоєне. Але я відмовився, бо мені шкода не було. Той хлопчисько мене якось дражнив, теж не пам’ятаю вже до пуття, як саме, — але, здається, щось на кшталт «голодранець» чи «блохливець», маючи на увазі мої придбані на ринку кросівки і давно не праний одяг. Хай там як, шкода мені не було. Тому мене привели до маленького кабінету, куди, як подейкували, доправляли схиблених дітлахів. Рум’яна жіночка посміхнулася мені й наказала сісти на зручний стілець, ще й запропонувала цукерки. Пам’ятаю, я тоді замислився над тим, а чи й справді так погано бути схибленим.

— Чому тобі не шкода? — спитала вона мене нарешті, після того, як я набив собі рота шоколадним драже у глазурі.

— Бо справді не шкода, — відповів я.

— Але ж, коли ти побачив кров у Біллі на коліні, хіба тобі не стало соромно за те, що ти накоїв? — спитала вона.

Я пригадав ту мить, пригадав, як стояв над Біллі й дивився на його розбите коліно, здерту шкіру й на кров, що цібеніла з подряпин. Я знав, що йому мусило страшенно пекти й боліти, і що до рани достеменно потрапили дрібні камінчики, і медсестрі, напевне, просто зараз доведеться мазати рану смердючим йодом, а потім накладати пов’язку, і він носитиме потім цей білий бинт, наче медаль за відвагу.

— Я подумав, що він на таке заслуговує, — сказав я.

— Ніхто не заслуговує на те, щоб йому завдавали болю, — мовила вона, й досі посміхаючись.

— Він мене обізвав.

— Так, і це дуже погано з його боку. Він буде покараний за це. Але тобі все одно доведеться попросити вибачення за те, що ти його скривдив.

Напевне, обличчя в мене залишилося непроникним, бо вона вела далі:

— Іноді, Майкле, варто вибачитися, навіть якщо й не зовсім щиро. Просто для того, аби помиритися і щоб інша людина почувалася краще.

Я й досі іноді шкодую, що не запитав її, чи стосується це й інших емоцій, чи лишень каяття.

Утім, протягом цих років я багато чого засвоїв, а відтак навчився розуміти, чого від мене сподіваються, а чого ні. Я збагнув, наприклад, що, коли Джордж із сусіднього кабінету спитав незабаром після того, як я почав працювати в Сіті, чи не хотів я, був, сходити перехилити чарку, мені належало видушити зі себе посмішку й сказати «так».

До того часу я розробив собі більш-менш успішний розклад і тому почувався впевненим, що зможу призвичаїтися до будь-якої соціальної ситуації. Я прокидався щоранку о п’ятій, потім вирушав на пробіжку — вона тривала сорок хвилин, і маршрут завжди був той самий, приблизно дев’ять кілометрів, — відтак повертався додому, приймав душ, одягався і виходив з будинку о 6 : 10, щоб о 6 : 45 уже опинитися на робочому місці.

В офісі була тренажерка, так само, як у всіх сучасних офісах, тому я качався також під час обідньої перерви по всіх понеділках, середах і п’ятницях. Я б це залюбки робив би це щодня, але знав, що незабаром доведеться проводити зустрічі з клієнтами й траплятимуться інші ситуації, коли необхідно, аби здавалося, ніби ти так завантажений, що працював навіть під час обіду. Ця моя система означала, що в мене були певний простір для маневру і змога тасувати дні, якщо виникне така потреба. На додачу купив лавку для жиму лежачи і гирі, які привіз додому. Тепер вони стояли в порожній бібліотеці, але я розумів: Ві на таке ніколи не зголоситься, тому доведеться незабаром порахувати витрати й прикинути технічні можливості, щобоблаштувати підвал, а в підвалі — спортивний зал. Ві завжди полюбляла спеку, тому я зважив, що там можна буде розмістити й сауну.

Того вечора нас було одинадцятеро, хоч на увагу заслуговували хіба що двоє: Джордж і Кейтлін. Джордж був голосним та зовні нівроку, але забагато пив і базікав не вельми тямущо. Його хрещений батько керував якоюсь фірмою чи щось на кшталт того, а татусь був лордом, тому щодо робочих досягнень йому можна було не перейматися. Ви б здивувалися, дізнавшись, скільки їх, таких, у Сіті! І як тяжко нам, усім іншим, доводиться гарувати, щоб тягти їх на власному карку! Авжеж, їх можна було б зненавидіти, але який у тому сенс? Світ, як я дізнався ще з дитинства, несправедливий, і ніхто нічого з цього приводу не годен удіяти.

Кейтлін працювала в іншому офісі далі по коридору, тому раніше ми з нею хіба що побіжно віталися. Вона була худа й висока, завжди вбрана у темний костюм і черевички на запаморочливо високих підборах. Я іноді спостерігав, як Кейтлін чимчикує повз мої вікна, і сушив собі мізки над тим, як, дякувати богу, їй вдається не падати й не ламати собі кісточки. Втім, вона рухалася на цих обцасах так легко й невимушено, що я врешті вирішив: Кейтлін носить їх стільки часу, що вони перетворилися на якесь продовження її ноги. Була дуже бліда, з найтоншим і найсвітлішим волоссям, яке мені траплялося бачити у житті. Вона була такою мірою білява, що білистими були навіть вії та брови, і через це вигляд мала дещо потойбічний. А очі в неї були яскраво блакитні, наче крига. Я вважав, що вона виявиться непривітною й суворою, але насправді все відбулося з точністю до навпаки.

— То як ми вам? — спитала вона, коли ми опинилися разом у барі. В неї був приємний м’який ірландський акцент.

— Та поки що наче нівроку.

— Я чула, що ви нічогенько заробляли у «Шварці». Мені б хотілося колись там працювати. Мрію жити у квартирі, вікна якої виходять на Центральний парк[6].

— У моєї квартири вікна виходили на Центральний парк, — розмовляючи з нею, я водночас роздивлявся інших колег, які сиділи за нашим столом, прикидаючи, коли нарешті випаде нагода вшитися. Ми провели тут уже дві години, усі присутні встигли добряче упріти, обличчя побуряковіли, дехто вчащав до туалетів.

— Овва! — вигукнула вона. — То чого ж тоді ви повернулися?

— Я відпрацював там два роки. Лондон — моє рідне місто. Я й не планував їхати звідси довше ніж на два роки.

— Так, але ж це Нью-Йорк! І «Шварц»!

Ані в мене, ні в неї, здається, не було великого бажання повертатися до нашого столу, тому я лишився цмулити напій біля шинквасу.

— Моя дівчина тут працює, тому вона не змогла поїхати.

— Еге ж. Напевне, робота в неї нівроку, якщо вона взяла гору над «Шварцем».

— Моя кохана не банкір. Працює в галузі штучного інтелекту.

Кейтлін присвиснула крізь зуби — дивний звук, схожий на ті, якими зазвичай підкликають собаку.

— Оце так суперголуб’ята!

— Та ні, насправді, — я помітив, що Кейтлін не п’є, і її келих із вином небезпечно погойдувався на краєчкові шинквасу. — Обережно, можете розлити.

Вона опустила очі, розсміялась і раз ковтнула.

— Де ви живете зараз?

— У Клепгемі.

— А, то ми з вами сусіди. Поруч із парком?

Я кивнув.

— Так. Веріті наполягала на тому, що мусимо оселитися неподалік від парку. Вона полюбляє бігати.

— А я полюбляю гуляти, — мовила Кейтлін. — У мене є маленький собака, і ми з ним там у вихідні гуляємо. В цьому місці я почуваюся трішечки ближче до дому.

— До дому — це де?

— Маленьке селище на півдні Ірландії. Ви про нього, мабуть, і не чули…

— То ваша родина й досі там?

Кейтлін кивнула, і мене раптом вразила думка про те, що вона, перелетівши море, опинилась у цьому безжальному Лондоні, так далеко від узбережжя й пагорбів.

— І що вас сюди привело?

Вона знизала плечима.

— Та знаєте, життя. Ірландія чудова, але жити там не так уже й легко.

На якусь жахливу мить мені здалося, що вона збирається розплакатись, але натомість Кейтлін розсміялася.

— Закладаюся, що у вас один із тих величних маєтків з дверима посеред фасаду в кварталі Віндзор Террас.

— На бога, звідки ви це знаєте? — спитав я аж надто квапливо. На мить у мене виникла підозра, що вона зазирнула до моєї особової справи чи утнула щось подібне.

Але Кейтлін знову розсміялася.

— Бо на тій вулиці живуть лишень банкіри, от чому!

Я спробував уявити когось із сусідів, але збагнув, що не можу. Я сподівався, що вона перебільшує. Бо, якщо є щось таке, що Ві ненавидить, то це банальність. А що може бути банальнішим, аніж працювати в Сіті, оселившись на вулиці, де мешкають тільки банкіри? Я відчував, що Кейтлін дивиться на мене, але мені не хотілося зводити на неї очі. Я відчував, як під її пильним поглядом у мене пашіли щоки. Тієї миті ненавидів її — глибоко, пристрасно й щиро. Як лишень вона насмілилася з’явитися й усе мені зіпсувати? Зруйнувати мій чудовий, розкішний, плеканий замок із піску?

Минув цілий вечір, аж допоки, вже крокуючи додому від станції метро, я нарешті збагнув: те, що сказала Кейтлін, не мало жодного значення. Ві не була банкіром, тому вона ніколи не дізнається, що всі її сусіди працюють саме у цій царині. Я видихнув із полегшенням, але все одно, простуючи повз сусідські будинки, крадькома поглядав у всі вікна, не запнуті фіранками. І не сказати, що мені від того стало ліпше на душі, адже я побачив незліченну кількість дуже схожих кімнат — причому схожі вони були не лишень одна на одну, а й на мої власні. Суцільні темні стіни, освітлення «а ля індастріал», дорогезні сучасні картини, плекані м’які куточки, мультимедійні системи, справдешній витвір мистецтва — паркет… Також мені впали в око достолиха огрядних чоловіків середнього віку в розстібнутих ділових костюмах і тендітних білявих жінок у кашемірі пастельних кольорів, з повними келихами в руках — а у келихах тих, поза всякими сумнівами, було найкраще червоне вино.

Щойно повернувшись додому, я й собі налив келих мого чудового червоного вина, розтягнув вузол краватки, пожбурив піджак на стілець, а черевики копнув у куток. Я знав, що Ві це не сподобалося б, але її тут зараз не було, й бачити мене вона не могла. Також знав я й те, що відтоді, як вона сюди переїде, я ніколи не поводитимуся подібним чином. Я пішов до вітальні і ввімкнув на акустичній системі «Оазу»[7]. «Оаза» — улюблена група Ві, й моя також. До нашого знайомства я слухав такі гурти, як «Клеш»[8], «Нірвана» і «Гоул»[9]. Мені подобалося наче замикатися в музиці, дозволяти їй гриміти у моїх вухах, поки я несамовито гатив по уявній барабанній установці в себе на ліжку. Але Ві зауважила, що я мушу дослухатися й до тексту пісень, адже саме в них прихована справжня краса. «Нірвану» вона дозволила, та ніяк не могла повірити, що в мене нема жодного альбому «Бітлз», Боуї, Ллойда Коула[10] чи Принца, нема ні альбомів Джоні Мітчелл[11], ані «Карпентерс»[12]. Але найбільше її вразило те, що я не мав жодного альбому «Оази». Ноель Галахер пише найкращі пісні про кохання в усьому світі, заявила Ві, тож я відразу ж приревнував її до нього, адже той Галахер міг подарувати їй відчуття, які не спроможний був дати я.

Запрошення на весілля Ві шкірилося на мене з камінної полиці, й раптом я відчув непереборне бажання порушити правила та зв’язатися з нею. Я витяг свій ноутбук із шафи й умостився з ним на канапі. Почав я з того, що заґуґлив її ім’я, але, як завше, результатів не було жодних. Її сторінка на Facebook залишалася видаленою, а в інших популярних соцмережах, таких як Twitter чи LinkedIn, Ві ніколи не було. Вона, певна річ, змінила телефонний номер після того, що трапилося в Америці, а я навіть не знав її адреси. Отже, в мене лишався єдиний спосіб зв’язку з нею — електронна пошта. Від січня до лютого я писав їй щодня, інколи навіть кілька разів на день, але вона не відповідала. Відписала лишень на той лист, у якому я повідомив, що повертаюся додому. А це означало, що моє рішення припинити спілкування було правильним. Зараз я усвідомлював, що припинив писати їй почасти з остраху, що вона може видалити й електронну скриньку. Якби вона таке утнула, то зв’язатися з нею виявилося б майже неможливо. Про таку перспективу навіть подумати було лячно. Певна річ, тоді, в Америці, я також розумів, що маю зібратися й вирушити назад до Лондона — лишень тоді Ві знову розглядатиме мене як реального претендента на свою руку й серце.

Я знову глянув на те мерехке біле запрошення, і лють, котра мене охопила, була такою безмежною та бездомішною — диво та й годі, що та листівка просто не зайнялася. Ві знадобилося лишень двійко місяців, аби познайомитися з цим хлопом і погодитися стати його дружиною! Можливо, вона так закохалася, що, як то кажуть, просто втратила голову. Ця думка змусила мене звестися, впустивши ноутбук на підлогу. Я пройшовся кімнатою туди й назад, ще раз, і ще. Потім мені довелося зупинитись, я зігнувся дугою, оперся руками на коліна і мене мало не знудило. Випроставшись, я притулився головою до стіни й легенько вдарився об неї чолом. Утім відчуття були нівроку, тому я гепнув у стіну головою ще раз, а потім іще, і кожен удар відлунював у всьому тілі приємною вібрацією. Відступивши від стіни, я побачив на свіжій фарбі сліди крові, тому рушив на кухню за ганчіркою. На очі мені трапилася напівповна пляшка червоного вина, тому я її підхопив. Але, коли повертався передпокоєм до вітальні, у двері подзвонили. Було вже за північ, і єдиною, хто міг поткнутися до мене о такій порі, була Ві. По суті, лише вона знала, де саме я мешкаю. Поквапившись до дверей, я рвучко розчахнув їх, але це була не Ві. Там стояла якась низенька, трохи повнява жіночка, вбрана, здається, у піжаму.

Коли я розчинив двері, незнайомка на крочок відступила.

— Вибачте. Чи з вами усе гаразд? — спитала вона, вказуючи на моє чоло.

— Так, так, не звертайте уваги, — мовив я, усвідомивши раптом, що й досі тримаю в руках пляшку й ганчірку. — Просто у двері врізався.

— А, зрозуміло… Я ваша сусідка.

— Так, — мовив я, хоча й не міг пригадати, щоб я раніше бачив її.

Вона простягнула мені руку.

— Лотті.

Я кивнув.

— Майк.

Жіночка всміхнулася трохи збентежено.

— Так, я знаю. Ми ж працюємо разом.

— Еге ж, — мовив я, намагаючись зобразити на обличчі щось на кшталт Упізнання, хоча насправді мій мозок намарно намагався збагнути, хто ж вона до дідька така. — Вибачте… так, авжеж.

Вона розсміялася.

— Я сиджу на іншому кінці поверху трейдингу, тому, ну….

— Ні-ні. Я просто… тлумко, — її обличчя здавалося мені геть незнайомим.

— Утім, напевне, я, мабуть, уже незабаром перейду до вашої команди.

Я непевно пригадав якийсь електронний лист, що надійшов мені на цьому тижні, — в ньому йшлося про зміни у штаті. Думка про те, що ми будемо сусідами з колежанкою, здалася просто жахливою, але я посміхнувся.

— О, чудово.

— Хай там як… Мені страшенно незручно, але… Річ у тому, що завтра я маю бігти десять кілометрів, і мені доведеться дуже рано встати, а музика… вона… я просто подумала…

Поки вона говорила, я озирнувся, раптом усвідомивши, що в мене за спиною Ліам Галахер і досі голосить щось про «Наднові шампанські», й цей лемент чути аж на вулиці.

— Ой, перепрошую. Я не подумав…

— Ні-ні, все гаразд. Зазвичай я не така нудна, але ж розумієте… — кажучи це, Лотті задкувала стежкою, скинувши руку на знак прощання.

— Я зараз вимкну, просто зараз! — гукнув я їй у спину.

Замкнувши двері, я повернувся до вітальні — й негайно врізався в галас, ніби у стіну. Я вимкнув стерео, й тієї ж миті мене оповила тиша, лишень у вухах і досі вібрувало.

Я знову сів на канапу і налив собі ще келих — наостанок. У тиші значно легше було зосередитися. Певна річ, Ві не могла так швидко закохатися. Звісно ж, вона взагалі не закохувалася. Вона й досі кохала мене. Я знав, що це таки правда, з двох причин: по-перше, Ві була не з тих, хто втрачає голову, а по-друге, вона б ніколи так не розлютилася через ту американську приключку, якби мене не кохала. Мені довелося знову й знову нагадувати собі про свій здогад: усе це було просто частиною нашої гри. То був останній раунд Жадання, і лишень я здатен був це збагнути.

Піднявши ноутбук з підлоги, я вмостив його на колінах.

Можливо, просто з’явитися у Ві на весіллі, попередньо не сконтактувавши з нею, буде аж надто химерно. Правила будь-якої гри передбачають: після ходу, що зробив один гравець, ходити має інший. Вона зробила перший хід, тепер моя черга.

Кому: missverityw@hotmail.com

Від: mikehayes86@hotmail.com

Тема: Привіт

Люба Ві,

Я просто хотів тобі повідомити, що вже повернувся. Дякую за люб’язне запрошення на твоє весілля. Я сповістив твоїй мамі, що прийду.

Роботу я знайшов у «Бартлбі», а будинок купив у Клепгемі, хоча тобі про це вже достеменно відомо, бо як інакше ти могла б надіслати мені запрошення? Я думаю, маєток тобі сподобається. Маєш якось навідати мене. Непогано було б познайомитися й із Енґусом. Де ти зараз живеш? І досі працюєш у «Колторпі»? Сподіваюся, в тебе все гаразд.

Я досі страшенно шкодую, що так сталось, і я не вдаватиму, ніби не здивувався, коли ти повідомила мені, що виходиш заміж. Але я знаю, що життя триває. Тепер я розумію багато з того, що ти мені казала.

Буде дуже приємно з тобою побачитися.

З любов’ю, Майк (Орел)

Я довго розмірковував над тим, додавати того «Орла», чи ні, але Ві часто називала мене своїм орлом, а мені слід було нагадати їй про те, хто ми є. Я хотів, аби вона знала: все я збагнув. Я зрозумів: ми знову граємо.

***

Я прокинувся за кілька годин — з важкою головою й затерплими кінцівками. Крізь вікно лилося сонце, у його променях помітні були дрібнесенькі часточки пилу, що висіли в повітрі просто в мене перед обличчям. Я насилу сів й побачив пляму крові на подушці, де щойно спочивала моя голова. Спробував помацати скроню, але торкатися неї було боляче, тому я звівся й глянув у свічадо над каміном. Те, що я побачив, мене глибоко вразило, — над бровою в мене виступила потворна червона ґуля. Наче з’явився маленький вулкан із темною верхівкою, з якої тягнулася цівка засохлої, зараз майже чорної крові.

Я прийняв душ, почистив зуби, випив десь із пів літра води, аби позбутися присмаку зогнилого м’яса в роті, й завдяки цьому бажання померти просто тут і зараз відступило. Але я й досі почувався так, що єдине, на що мене вистачило, — це перевдягнутись у спортивний костюм і перетягти ковдру на канапу. Якби тут була Ві, вона б неодмінно приготувала мені гарячого чаю, помацала чоло, підіткнула ковдру й скуйовдила волосся. Я перевірив електронну скриньку, але жодних листів не було.

День видався страшенно довгим. Замовивши їжу з доставкою, я передивився геть усі телевізійні шоу, що були розрадою мого дитинства, але які Ві згодом привчила мене зневажати. Колись такі програми заспокоювали мене, іноді навіть примушували сміятись, але зараз я дивився їх наче її очима і бачив огрядних безмозких людців, які змагалися за неіснуючі призи, заповзято намагаючись якомога дужче зганьбитися на очах у глядачів.

Електронну скриньку я перевіряв чи не щодесять хвилин. Якоїсь миті я вимкнув, а тоді знов увімкнув модем. А відтак злякався, що таким чином пошкодив його, тому зателефонував своєму провайдерові, який запевнив мене, що з інтернетом у мене все гаразд. Я увів у ґуґл запит щодо того, як довго повертаються не доправлені адресатові електронні листи, й дізнався, що оператор системи має проінформувати користувача про наявну проблему майже негайно, але остаточне підтвердження може надійти протягом трьох діб.

День звільна перетік у вечір, програми по телебаченню стали ще нікчемнішими, але я знав, що все одно не зможу зосередитися ні на читанні, ні на музиці. Відкритий ноутбук стояв обіч, на екрані була завантажена скринька електронної пошти, і я постійно оновлював сторінку.

Спав я уривками, так і залишившись на канапі, хоча цього разу в мене вистачило завбачливості на те, щоб засмикнути фіранки. Мені снилася Ві, яка потрапила у пастку в електронному світі, який сама ж створила, ввижалося, ніби вона заблукала у мільйоні паролів, розшифрувати які не вистачило б клепки в жодної людської істоти. На неї нападав гігантський орел, вона плакала й постійно вигукувала моє ім’я.

Я прокинувся наче від поштовху, серце калатало, ніби прохромлений голкою метелик бив крильцями, я весь упрів, а в роті пошерхло аж до болю. Якийсь час я лежав незрушно, вирівнюючи дихання, скеровуючи енергію з пальців ніг угору, в живіт, грудну клітку, шию, а потім виводячи її крізь маківку назовні. Відтак я відчув, що мені покращало, й аж тоді вгледів промінь світла, котрий силкував пробитися крізь фіранки. Це подарувало мені трохи надії. Я згадав, що нічого не втрачено: адже Сьюз та Колін і досі жили у Стіпл-Гаусі, там-таки, де й раніше, і я знав це місце як облуплене.

Я відклав усі справи до десятої ранку, а потім дав собі ще десять хвилин вільготи. За цей час я встиг вийти на пробіжку, прийняти душ, вдягнутися, прибрати в будинку, відчинити двері до саду, а також приготував собі каву. Згодом можна буде прогулятися парком і купити газету, а може, навіть пообідати в пабі. Нормальна пересічна неділя.

Номер Стіпл-Гаусу і досі був забитий у пам’ять мого телефона, хоча, якби я його десь посіяв, жодних катастрофічних наслідків це не мало б. Сьюз відповіла не одразу, але я знав, що не варто натискати відбій, бо такого погожого літнього ранку вона достеменно поралася в саду — ще б пак, незабаром у її доньки призначене весілля, на якому буде конче необхідно вразити усіх гостей.

— Майку? — запитала вона. Хоч як вона розтягала голосні в моєму імені, приховати власний подив їй усе одно не вдалося.

— Як ся маєте, Сьюз? — я намагався, щоб голос звучав привітно.

— Чудово. В нас усе гаразд, дякую, — відповіла вона, оговтавшись. — Дякую, що так швидко відповів на запрошення.

Почувши це, я розхвилювався. Мені здавалося, що я вичекав достатньо довго. Втім, можливо, я помилився? Може, я аж надто відверто продемонстрував власну зацікавленість?

— Буде приємно побачити вас і Коліна.

— Так, так… А коли ти повернувся до Англії?

Я чув, як там, віддалік, бубонить радіо. Мені було відомо, що це станція «Радіо 4» — в Стіпл-Гаусі її взагалі ніколи не вимикали. Ми з Ві також завжди слухали «Радіо 4», і тепер мені його справді бракувало, але це була одна з тих реальностей, які й досі здавалися аж надто болючими.

— Кілька місяців тому. Купив будинок у Клепгемі та знайшов роботу в іншому банку.

— Так, так… Веріті розповідала мені.

Було приємно дізнатися, що вони говорили про мене.

— Це просто чудово, що Веріті отримала підвищення, — зауважив я. То був постріл навмання, хоча й не вельми ризикований, якщо знати Веріті.

— О, то ти вже чув? — у голосі її відчувалася гордість. — Отже, ви двоє спілкуєтеся?

— Листуємося електронкою, — я дозволив собі маленьку паузу. — Власне, я саме тому й телефоную. Я хотів надіслати їй і Енґусові подарунок на заручини, але в мене нема їхньої адреси.

Навіть отак от, на відстані, я відчув, що Сьюз вагається, — ще й як вагається!

— Ем-м… власне, це дуже мило з твого боку, Майку. Але не мусиш цього робити, ти ж розумієш? І хай там як, чому ти не спитаєш адресу в самої Веріті?

Я легенько розсміявся, намагаючись, аби голос звучав невимушено.

— Та збирався, але подумав, що це зіпсує сюрприз.

— Так, так, напевне, що так… — протягнула Сьюз, і було зрозуміло, що вона й досі вагається.

— Не хвилюйтеся, — мовив я життєрадісно. — Я мав збагнути, що це буде аж надто химерно — отак от телефонувати й питати, коли стільки часу минуло. Я їй напишу електонкою, не переймайтеся.

— Ні-ні. Вибач. Я просто поводилась як дурна. Елізабет-роуд, 24, короткий індекс W8. Повний не знаю, але можу глянути в довіднику.

— Ні, дякую, індекси легко знайти, — я глянув на адресу, яку записав у нотатнику. Я знав, що W8 — це Кенсінгтон, а, крім того, було відчуття, що мені відомо навіть, де саме та Елізабет-роуд. Там такі великі розкішні маєтки. — А номер квартири який?

— Ні-ні, їм належить увесь будинок, — і знову в її голосі пролунала гордість за доньку. — Хай там як, я щаслива, що тобі… ну… що тобі вже краще, Майку. Буде приємно побачити тебе на весіллі.

— Так, — я відчув, як починає пекти все тіло. — Дякую.

— Думаю, це хороша ідея — лишити все погане позаду. Веріті зараз дуже щаслива. Добре, що ти це розумієш.

— Так, — мені хотілося сказати щось значуще, але перехопило горло.

— Хай там як, щасти тобі, — мовила вона і поклала слухавку, перш ніж я встиг попрощатися.

Я й досі сидів за довгим столом, який стояв уздовж дальньої стіни кухні, біля двопільних дверей. Було так легко уявити, як Ві накриває обіди й вечері за цим столом, двері до саду відчинені, а я пораюся біля барбекю… Здавалося, що день ніби потьмянішав, хоча на небі не було ні хмаринки.

— «Ні-ні, їм належить увесь будинок», — промовив я вголос, передражнюючи її пихатий тон.

— Ми не кажемо «туалет», — дорікнула вона мені якось, коли я вдруге чи втретє опинився у Стіпл-Гаусі. Батьки Ві саме організували вечірку, і Сьюз відвела мене убік, перш ніж той захід почався. — Крім того, ми не кажемо «перепрошую», коли нам туди треба, — додала вона. — І будь ласка, не стискай ножа, наче тримаєш ручку.

Повідомивши це, вона пішла, лишивши мене розмірковувати над тим, де ще я міг схибити, сам цього не усвідомивши. Я знайшов Ві в саду і розповів їй, що мені сказала її мати. Втім, вона порадила мені не перейматися, бо її матуся — тупенька снобка.

— Будь ласка, ну будь ласка, пообіцяй мені, що під час обіду ти вимовиш бодай одне з цих слів і стискатимеш ножа, мовби ручку! — вигукнула Ві.

Спершу я відмовився, але вона ковзнула долонькою мені у штани й заходилася пестити — і, врешті-решт, я, напевне, й китайську зголосився б вивчити.

Усі гості й справді скривилися, коли я вимовив обидва ці слова, а Сьюз зашарілася — аж побуряковіли декольте та кощава, наче в курки, шия. Ві лишень всміхнулася й крадькома підморгнула мені.

Я, напевне, втратив лік часу після розмови зі Сьюз і просидів за столом довше, ніж мені здавалося, тому що, коли вирушив купити газету, була вже друга дня. Газетний кіоск стояв неподалік, але я вирішив прогулятися парком, зваживши, що це мені на користь. Окрім того, там, у парку, був паб, який здавався мені нівроку. Я купив «Обзервер», замовив пінту пива й сів за столик на терасі, неподалік від дороги. Перевірив пошту за допомогою застосунку на смартфоні, але в скриньці й досі було порожньо. Тоді втнув те, що успішно забороняв собі робити увесь ранок — увів «Елізабет-роуд, 24, W8» у карти ґуґл. Будинок виявився точнісінько таким, як я й уявляв: величним, білосніжним, показним. Я збільшив картинку, але не зміг нічого роздивитися — хіба що білі віконниці й заховані за ними темні кімнати.

Потім я заґуґлив нареченого Ві, Енґуса Меткафа. Руки ледь тремтіли, коли натискав на клавіші, тому мені довелося кілька разів набирати його прізвище наново. Результатів було чимало, але я відразу збагнув, хто саме мені потрібен. Енґус Меткаф з компанії «Меткаф і Блейк». Судячи з усього, це була найкраща рекламна компанія сьогодення, котра сповна всотала принципи нашого цинічного, оповитого павутинням зв’язків світу, щоб подарувати життя найіноваційнішим, найзахопливішим, найуспішнішим рекламним кампаніям минулого десятиліття. На сторінці співробітників знайшлася чорно-біла світлина чоловіка брутального вигляду. Він усміхався в камеру, трішки примруживши очі, волосся на скронях було ледь шпакувате. Думаю, дехто назвав би його привабливим, але, як на мене, Енґус вельми скидався на горилу, і мені насилу вдалося заборонити собі уявляти ці мавпячі лабети, що торкаються тіла Ві. Та й посмішка в нього була занадто широка, наче він не радіє разом із вами, а радше кепкує з вас. Мені здалося, що Енґус трохи старший за нас, йому ледь за сорок, напевно. Це усвідомлення спонукало мене почуватися трохи краще — адже виходило, що на пенсію він ще не вийшов і, напевне, лишень наближався до магічного для Ві числа «сорок п’ять». А це означало, що жодних серйозних намірів щодо нього в неї не було.

— Майку?..

Звівши погляд, я побачив Кейтлін. Вона зупинилася на вулиці просто переді мною, тримаючи на руках дрібного, неймовірно огидного цуцика. Мала почвара заходилася дзявкати на мене, і я б залюбки копнув те створіння ногою так, щоб воно відлетіло аж на інший бік вулиці. Ві казала, що всі, в кого є домашні улюбленці, просто схиблені, й зараз у мене перед очима, схоже, був черговий доказ того, що вона таки мала слушність.

— Привіт, — мовив я. — А що це ви тут робите?

— Та вийшла вигуляти Проліска, — вона легенько всміхнулася. — Пригадайте-но, я ж тут живу.

— Так, звісно, — мовив я, згадавши нашу розмову ввечері у п’ятницю.

— Боже милий, що сталося?! — вона вказала на мою брову.

Я торкнувся запаленої шкіри.

— Та нічого особливого. Врізався у двері.

Вона насупилася.

— Ви тут самі?

— Так. Газету от читаю.

— А де ж Веріті?

Коли я почув, як Кейтлін вимовляє це ім’я, мене це трохи вразило. Я навіть не відразу вдалося згадати, що саме їй розповідав.

— Удома. Обід готує.

— Як мило!.. — втім, з місця Кейтлін так і не зрушила.

Я звівся й вихилив залишки пива.

— Хай там як, мені вже пора. Я ж мав лишень газету купити, — помахав нею, наче речовим доказом.

— Так, так… Побачимося завтра, — вона опустила Проліска на землю, й обоє, однаково цибаті, рушили геть. Я з полегшенням помітив, що сьогодні Кейтлін була взута у кросівки — принаймні, дала бідолашним ногам трохи перепочити від тих запаморочливих обцасів. Ві казала, що носити взуття, в якому не можна бігати, — це антифеміністський тренд. Певна річ, вона робила виняток для тих випадків, коли ми грали в Жадання, втім, завжди наполягала, що це виняток, бо ж із нею був я. У дужому тілі дужий розум, завжди повторювала Ві, й вона цілком і повністю мала щодо цього слушність. Я пішов додому, знову перевдягнувся для пробіжки й негайно гайнув назад через парк, хоча врешті-решт забіг значно далі, надто захопившись, відчуваючи, як тіло рухається попри біль, як спалює адреналін, що просочився у м’язи. Це нагадало мені, який я дужий. Який спритний.

Повернувшись додому, змусив себе прийняти душ, а вже потім перевіряти електронну пошту. Ві не подобається, коли я ходжу упрілий після занять спортом. Вона каже, що спортивний піт відрізняється від того, що виділяється, коли кохаєшся. Ві завжди обурювалася, коли я наближався до неї, щойно повернувшись із пробіжки. Певна річ, вона не терпітиме ні краплі поту на канапі…

І, врешті-решт, виявилося, що я все зробив правильно, бо, влаштувавшись із ноутбуком на канапі, у поштовій скриньці я побачив відповідь Ві — просто у папці «Вхідні», жирним шрифтом:

Кому:mikehayes86@hotmail.com

Від: missverityw@hotmail.com

Тема: Привіт

Майку,

Дуже приємно було отримати від тебе звістку. Я й сама хотіла написати тобі. Власне, я збиралася зробити це ще до того, як ми надсилатимемо запрошення, але за звичкою втратила лік часу. Я телефонувала Елейн, щоб дізнатися твою адресу. Вона сказала, що відколи ти повернувся, ще не зв’язувалася з тобою й не бачила твого нового будинку. Відверто кажучи, мені здалося, що Елейн через це трохи засмучена… ну, ти ж її знаєш. Як на мене, тобі слід було б запросити її в гості.

Я така щаслива, що ти прийдеш на весілля! Я переймалася, що ти злитимешся через те, що все так склалось, але, схоже, в тебе все гаразд? (До речі, якщо маєш когось, можеш сміливо приходити не сам). Я дуже щаслива, що ми зможемо залишитися друзями. Все тоді вийшло якось по-дурному, і ми обоє казали те, чого казати було не варто. Я й справді поводилась як зманіжене стерво. Знайомство з Енґусом багато чого навчило мене й змусило подорослішати.

Я б залюбки якось завітала до тебе, щоб глянути на твій новий будинок, а ти, своєю чергою, маєш прийти до нас на вечерю. Я й досі працюю в «Колторпі», намагаюся здолати людців. У нас тут наразі суцільний шарварок, ну ти розумієш… але після весілля узгодимо дату здибанки.

Бережи себе.

З любов’ю, Ві (цьом-цьом).

Я перечитав цього листа багато разів, допоки не усвідомив його, не всотав у себе. Просто неможливо було не збагнути прихованого сенсу, що чаївся за кожним словом Ві. Коли вона написала, що «втратила лік часу» і «ти ж її знаєш», то, достеменно, цим просила мене пригадати, як добре ми знаємо одне одного. Навіть оте прохання запросити Елейн у гості було наче доторк її руки до моєї — вона завжди так робила, коли щось радила. Написавши це, Ві давала зрозуміти, що й досі спроможна змусити мене зробити те, що їй треба. А ота фраза в дужках, що я, мовляв, можу когось привести зі собою — така недоладна у своєму безглузді. «Якщо маєш когось», написала вона, добре знаючи, що насправді в мене ніколи й нікого не буде, крім неї.

«Ми обоє казали те, чого казати було не варто» — це було вибачення, а оте «знайомство з Енґусом багато чого навчило мене» — це вона так давала зрозуміти, що насправді цього свого Енґуса використовує лишень як засіб точніше оцінити наші стосунки.

Вона б «заЛЮБки» побачила мій новий будинок і пообіцяла узгодити дату «здибанки» — оце так ретельний добір слів!

Але, певна річ, найзначущішою була ота фраза про «намагаюся здолати людців». У нас буде власний світ, і ми в ньому пануватимемо, — так колись вона мені казала. Не хвилюйся, Майку, повторювала Ві, я винайду чіп, який зробить тебе й мене розумнішими за будь-які механізми, і ми зможемо удвох помчати просто на захід сонця, поки все інше піде на пси.

Ці слова підказали мені, що ми з Ві й досі рухалися в тому самому напрямку.

Почуваючись значно краще, я звів очі й зрозумів, що вже вечоріє. Я вирішив не відповідати. Ми обоє лишень почали партію — переважну більшість карт і досі дбайливо притискали до грудей, очікуючи на те задоволення, що було попереду. Жадання набирає обертів, збагнув я.

***

Усі колеги зважили за потрібне бодай якось прокоментувати мою ґулю, і чомусь моє пояснення, що, мовляв, я врізався у двері, повважали кумедним.

— Неабияк тобі дісталося, — зауважив Джордж, підморгнувши. Ця його ремарка змусила мене затиснути п’ястуки в кишенях. Він, наскільки я пам’ятав, устиг добряче налигатися, коли ми пішли з пабу, тож звідки йому було про це знати?

Я замкнувся в кабінеті, збуваючи час до обіду, коли буде нагода про все це забути й повністю сконцентруватися на гирях, які я скидатиму над головою.

Опівдні Кейтлін постукала в двері, і я помахав їй, дозволяючи увійти. Вона послухалась, але якось нашорошено, і це мене роздратувало.

— Просто хотіла спитати, як голова, — мовила зі широкою посмішкою.

Я був щиро спантеличений.

— Схоже, всіх просто страшенно цікавить моя голова. Що, раніше ніхто не потикався на роботу з гулею на чолі?

Вона весело розсміялася.

— Якось не пригадую такого… І, напевне, це просто здається їм кумедним із огляду на те, що сталось у п’ятницю.

— А що сталось у п’ятницю? — спитав я, навалившись грудьми на стіл.

— Та ні, нічого. Просто… ну ти був п’яний. Але нічого такого.

Я спробував наново поєднати в пам’яті фрагменти подій того вечора, але не зміг до пуття нічого пригадати, крім того, як вийшов із метро й рушив додому своєю вулицею. Але це означало, що я навряд чи був аж настільки напідпитку — бо хіба б я тоді таке подужав?

— Хай там як, — мовила вона, — я чула, що ви з Лотті сусіди?

Якусь мить я не міг второпати, про що йдеться, аж потім згадав.

— А, так. А звідки ти знаєш?

Вона схилила голову набік, але я все одно помітив, що її прозорі щоки замаковіли.

— Та вона казала.

— Так, справді, — мені страшенно кортіло, аби Кейтлін забиралася геть звідси, але вона й досі стовбичила у дверному прочілі.

— Я іноді до неї навідуюся. Наступного разу зазирну за паркан, привітаюся.

Ця перспектива здалася мені просто жахливою.

— Згода.

Вона глипнула на годинник.

— Боже милий, помираю з голоду! Що робитимеш в обід?

— Піду до тренажерки.

Вона глянула на мої передпліччя й розреготалася.

— Так, певна річ, це тобі не з доброго дива дісталося… Щасти! — і з цим вона нарешті пішла.

Відколи за мене взялася Ві, жінкам я почав здаватися привабливим. Я раніше цього не помічав, але Ві навчила мене розпізнавати таке. Вона інколи казала, що під час Жадання нам варто якось помінятися ролями, але не сказати, що ця перспектива аж надто мене вабила. Ві просто перетворила мене на чоловіка, якого вона жартома називала ідеальним. Вона не зупинялась, аж допоки кожна частина мого тіла не стала чіткою і рельєфною, наче мапа.

Якби я постав би перед вами оголеним, то ви могли б на власні очі побачити кожен м’яз у моєму тілі, роздивилися б, як воно збудоване, як функціонує. Не можу заперечувати, що мені приємне це відчуття: подобається усвідомлювати, з яким завзяттям мене створювали.

Ві іноді стогнала, торкаючись до мене, проводячи пальцем по кожній заглибинці й виступі мого тіла, вздовж мерехких вен, ген у зарості волосся.

Надто вже я старалася, казала вона іноді. Ти — наче чудовисько Франкенштейна. Втечеш, полишиш мене, і я ще шкодуватиму про те, що тебе створила.

І почасти вона мала слушність, як довела та приключка в Америці. Я й справді став чудовиськом.

Найабсурдніше те, що я не вважав Карлі навіть привабливою. Вона мені нітрохи не подобалася. Вона жувала жуйку й розмовляла гугняво, розтягуючи слова, — мені від того аж у голові бриніло. Надто голосно сміялася й носила закороткі спідниці. А ще вона відверто на мене полювала. Карлі обрала мене, наче мисливиця за великою дичиною, і всім у офісі було відомо, що я для неї — жадана здобич.

Але мені було там такою мірою самотньо!

Я благав Ві дозволити мені повернутися додому протягом усього першого року, але вона повторювала, що я розумничок, що я наразі будую майбутнє для нас обох, що це конче важливо, і що вона мене ще дужче кохає за мою жертовність. Нас обох поглинула робота, і, коли почався другий рік, ми бачилися дедалі рідше й рідше, хоча й досі зв’язувалися скайпом, надсилали одне одному електронні листи й повідомлення. Іноді Ві навіть спала, лишаючи комп’ютер увімкненим і поставивши його обіч себе, тож я міг бачити її увесь день. Замкнувшись у туалеті на роботі, я уявляв, що якимось чином перетікаю проводами просто до неї у ліжко. Кілька разів я навіть «полірував торпеду», поки на кришці унітаза стояв увімкнений комп’ютер, а в сусідніх кабінках «садили вишні» мої колеги.

Карлі просто заскочила мене у поганий день, оце й усе. Ми того вечора вирушили до бару відсвяткувати угоду, яку я підписав. Не те, щоб мені конче хотілося йти розважатися, але бос дав зрозуміти, що так треба. Як наслідок, усі цілий вечір купували мені напої, і незабаром кімната вже оберталася перед очима, і всі жінки у ній були схожими на Ві. Здається, завершилося все тим, що я розплакався — пригадую, як навколо мене юрмилися люди й хтось бризкав мені холодною водою в обличчя. Потім мене підвели попід руки. Пам’ятаю трем, що охопив мене від прохолодного нічного повітря. Пригадую, як хтось звертався до мене «любчику» й запевняв, що все буде гаразд. Потім я блював біля якоїсь будівлі, й відчуття було таке, наче мавпа запустила грабку мені просто в горло.

А відтак ми опинилися в якійсь химерній квартирі, там була голосна музика, і ми танцювали, і світло було вимкнене, і я зрозумів, що в кімнаті ми лишень удвох із Карлі. Ми курили косячок, і Карлі зняла сорочку, і її груди були схожими на груди Ві. Усе, чого мені кортіло в той момент, — це зануритись у чиєсь тіло, щоби вгамувати це дзижчання в голові, цей біль, оцю жалюгідну самотність, яка мене жерла зсередини. І, врешті-решт, як Ві й казала, я — слабак. Я піддався спокусі, й одразу ж відчув себе наче людина, яка не їла тиждень, а перед нею раптом поставили таріль зі стейком. Я не міг зупинитися, навіть коли Карлі заверещала, навіть коли вона почала пручатися в моїх руках, навіть коли за вікном вибухнув світанок. Але, напевне, якоїсь миті я-таки зупинився, бо наступного дня прокинувся у вітальні на килимі, накритий ковдрою.

Ще не розплющуючи очей, я збагнув: щойно я це зроблю, моя голова розколеться на друзки. Килим піді мною був якимось липким, від синтетики все тіло чухалося. В очах гойдалася каламуть, а біль у плечах і шиї краяв, мовби ніж по венах. Я міг би заприсягтися, що ковтнув якоїсь отрути, бо з кожним вдихом у ніздрі наче впивалися крихітні голки.

Лежачи на спині, я розмірковував над тим, чи під силу мені ще бодай найменший порух, і потроху роздивлявся. Кімната була маленька й брудна, стіни пофарбовані в огидний ніжно-блакитний колір, на стіні навпроти вікна висів якийсь колаж зі світлин. Коц, схожий на оті індійські, гаптовані незліченною кількістю крихітних дзеркал, вкривав канапу, що мала такий вигляд, наче її оце щойно притягли зі смітника. Вид з вікна і сперте повітря підказали мені, що я у вогкому підвалі, який міг серйозно зашкодити здоров’ю мешканців. І, певна річ, збагнув, хто вони, ті мешканці, й ця думка краяла так, наче мене білували по живому.

Я сів. Кімната хитнулася, картинка перед очима наче взялася чорнотою по краях. Шлунок смикнувся, я схопився й поквапився до передпокою, аби знайти ванну. Там знудило чимось огидно-рожевим — в унітаз і просто на стіни. Мене трусило, але я змусив себе звестись, аби глянути в дзеркало. Мій прутень був почервонілий і запалений, і я зрозумів, що презерватив ми не використовували. Уже за тиждень я мав повертатися додому на Різдво. Мені було добре відомо, що є чимало хвороб, які передаються статевим шляхом, а інкубаційний період у них триває кілька місяців. Я відчув, що від мене смердить, — смердить притхло, якось по-тваринному, від паху й з-під пахв, і від того знову знудило. Відтак я став під душ, просто на пощерблені почорнілі кахлі, й стояв, задерши обличчя до струменів. Вода була гаряча, але мене й досі бив тремт. Було щось лячне в цій квартирі,такою мірою лячне, що воно оповивало мене, наче страшний сон. Я глянув на унітаз із потрісканим сидінням зі слідами лайна — вони впали мені в око, ще коли блював. На краю вмивальника лежала тупа бритва, з якої стирчали чиїсь волосинки. Темні плями плісняви повзли по стінах — вікон тут не було — а дзеркало запріло.

Я розвернувся до стіни, притулився чолом до холодних кахлів, але мозок аж кипів від безжального, наче смерть, усвідомлення. Це огидне, принизливе, потворне кубло змушувало мене почуватися наче вдома. Воно захопило мене, заколисало своїми висохлими руками. От саме тут, збагнув я, мені й судилося рано чи пізно завершити свій шлях. Карлі була тієї жінкою, яка найбільше мені пасувала, і, наче той собака, я занюхав дорогу додому.

Мене знову знудило — цього разу просто собі ж під ноги, у піддон душу. Відчувши гострий їдкий сморід, я заходився ногою зіштовхувати блювотиння у злив, хоча знав напевне, що воно достеменно заб’є труби. Авжеж, я надто старанно працював, аби завершити свій шлях у такому кублі.

Коли я вийшов з ванної, Карлі сиділа у вітальні, вбрана у спортивний костюм. Волосся було зібране в хвіст, обличчя без косметики. Я узявся збирати власний одяг, що валявся на підлозі. Коли пройшов повз неї, вона скривилась. Я заходився натягати свій пожужмлений костюм, який увесь, здається, просяк смородом цієї квартири, а Карлі витріщалася на мене, схрестивши руки на грудях.

Завершивши вдягатися, я примусив себе глянути на неї, і мене відразу ж пройняла така відраза, що я відчув нестримне бажання схопити одну із подушок з канапи, придушити Карлі, а тіло сховати у шафі.

Я не міг уявити, що бодай комусь буде її шкода.

— Тобі слід піти, — мовила вона.

Її слова здивували мене, але водночас змусили відчути полегшення, бо я вже уявляв собі якусь жахливу сцену, те, як вона переконуватиме мене, ніби ця попередня ніч мала бодай якесь значення. Кутик її рота смикнувся, і я відчув потребу прояснити ситуацію, перш ніж піду звідси.

— Попередня ніч була жахливою помилкою, — сказав їй. — У мене є дівчина в Англії, яку я дуже кохаю.

Карлі форкнула.

— Ще ти мені казатимеш, що це була помилка?

Враження було таке, наче ця жахлива квартира просто позбавляла здорового глузду, сенсу й логіки.

— Я не хочу, аби ти спробувала зв’язатися з нею чи щось таке.

— Та на Бога. Не переймайся, не займатиму я цю твою загадкову дівчину… — Карлі вказала на двері. — Будь ласка, просто забирайся звідси.

Я вийшов і, щойно двері за мною зачинилися, пролунало клацання замка. Коли я вийшов на вулицю, то побачив, що вночі сніжило, а взуття в мене було для такої погоди геть не годяще. Тієї миті це здалося мені майже нездоланною проблемою. Я розплакався, щойно зробивши крок, і незабаром уже заходився риданнями. Перехожі сахалися від мене, поки я шкандибав вулицею.

***

Протягом тих кількох днів, доки загоювалася ґуля, я відчув потребу зміцнити свої позиції на роботі, а відтак упіймав себе на тому, що засиджуюся допізна. У вівторок я пішов з офісу лише о десятій вечора. Ніч була тепла, на вулицях повно люду — народ вигулькував з пабів і ресторанів, тримаючись за руки чи обіймаючись. Мене раптом прошив гострий, наче кинджальне лезо, біль через відсутність Ві — ніби хтось устромив ножаку мені межи ребра. Мене діймало бажання піти до її будинку, постукати у двері й сказати їй, що я більше не хочу грати. Кортіло от просто зараз, негайно завершити цей раунд Жадання й перейти до тієї частини, коли ми разом ніжимося в ліжку й кепкуємо з решти світу. Я мріяв впасти їй у ноги, запевняючи, що я все затямив, що я заслужив на це покарання — але досить уже, я ніколи більше не утну нічого на такий кшталт, я навіть на крок від неї не відійду. Якоїсь миті зрозумів, що йду до Кенсінгтона. Відстань, якщо вірити моєму айфону, становила 4,8 милі[13], а подорож мала зайняти вісімдесят дев’ять хвилин. Не така вже й маленька відстань. Але мені було майже по дорозі. Я мугикав собі під ніс пісню «Оази» «Definitely Maybe», щоб відволіктися. Мені знадобилося сімдесят три хвилини на те, щоб дістатися Елізабет-роуд, але я взагалі швидко ходжу. Будинок номер двадцять чотири був трохи нижче по вулиці. Він виявився таким самим імпозантним і величним, як я й боявся, — наново пофарбованим, із сяючими чорно-білими кахлями[14], якими були вимощені доріжка до дверей і сходи. На ґанку висів великий чорний ліхтар, він був увімкнений і яскраво сяяв — скло його було бездоганно чисте, без жодної плямки.

Схоже, збагнув я, Енґус просто таки надзвичайний багатій, набагато заможніший за мене. Від цієї думки мені негайно підломилися ноги й захотілося сісти просто посеред тротуару. Я перейшов на інший бік вулиці, де було темніше, — бо що, як хтось визирне з вікна? — й дістав свій смартфон. Згідно з відомостями у Zoopla[15], маєток був придбаний п’ять років тому за 3,2 мільйона фунтів, а тепер його приблизна вартість — 8,1 мільйона.

Світло у вітальні було увімкнене, хоча білі віконниці лишалися зачиненими, тож угледіти бодай щось я не мав змоги. Мене раптом пойняло неймовірно сильне відчуття, що Ві там, усередині, що вона ходить кімнатами цього будинку і, можливо, міркує про мене. Можливо, вона почувається нещасною, може, також жалкує, що почала цю гру. Ба більше, цілком можливо, що саме її смуток привів мене сюди, адже між нами був такий міцний зв’язок. Те, що я міг зараз просто перейти на інший бік вулиці, постукати у двері — й вона постане переді мною, — здавалося просто неймовірним. Я трохи повагався, стоячи на краєчку тротуару й замислено погойдуючись. Утім, імовірність того, що Енґус також буде вдома, залишалася високою. І попри те, що його роль у Жаданні я поки що не міг достеменно збагнути, в мене були сумніви, що сценарієм передбачена бійка на ґанку. Ві щодо нього мала інші плани, цього я був цілком і повністю певен.

У вікні кімнати на другому поверсі спалахнуло світло, і я побачив якийсь силует: ця людина запинала важкі фіранки. Серце підстрибнуло, опинившись аж у горлі, я мимоволі скинув руку, наче збираючись помахати цій людині. Навіть попри те, що розгледіти вдалося лишень тьмаву тінь, я знав, що це була Ві.

— Я тут, кохана, — прошепотів я у темряву. — Я врятую тебе.

Вона відчула мою присутність, я зрозумів це. Може, вона й не здогадувалася, що я стою на вулиці під дверима її будинку, але щось підштовхнуло її піднятися на другий поверх та підійти до вікна. Щось змусило її таким чином дати мені знак.

Не пам’ятаю, як тієї ночі дістався додому, як бив келихи. Але вранці, після пробіжки, зайшовши до кухні, щоб випити склянку води, я побачив купу друзків у куті біля двопільних дверей. Озирнувшись, помітив, що на полиці бракувало трьох келихів. Я простягнув руку, аби дістати один із тих, що залишились, і зрозумів: якщо я просто зараз схоплю його і жбурну, він приземлиться точнісінько там, де лежить купа скалок. Щось у цьому русі здалося мені знайомим, і я відчув непевне задоволення, уявивши на мить, що можу бути аж настільки нерозважливим шаленцем. Утім, власне спомину про те, як я розбив келихи, не було.

— Знаю, знаю, вибач, Ві, — пробурмотів я, витягаючи віник і совок з-під рукомийника. — Не хвилюйся, я потім навіть порохотягом пройдуся. Не хочу, аби якась друзка уп’ялася тобі в ногу.

Відтак я пішов у душ і якийсь час стояв із заплющеними очима під струменем води. Втім струсити зі свого тіла дратівлие відчуття бентеги все одно не вдавалося. Витершись рушником, я відчув себе трохи краще, адже власні м’язи нагадали мені, який я дужий, я також про те, що я здатний контролювати ситуацію. Але, перевдягнувшись у діловий костюм і зупинившись на мить на сходовому майданчикові, я знову зрозумів, як порожньо в будинку.

Я знав, що зараз мушу спуститися сходами, вдягти пальто, взяти смартфон і портфель, а відтак піти, але мені було чомусь лячно. Наче єдине, що я міг робити — це виконувати оці от дії, котрі завчив напам’ять. Дії, які я повторював знову, і знову, і знову, і які геть не мали сенсу. Я уявив, як узимку робитиму все це удосвіта. Відтак раптом збагнув: без Ві, яка була моїм якорем, те, який я дужий, геть не мало значення — адже мене могло просто віднести течією.

— До побачення! — гукнув я, зачиняючи за собою двері, й від цього мені стало трохи краще. Дорогою до офісу уявляв, як, відкинувши вбік ковдру з ангори, Ві спить у нашому широчезному ліжку, застеленому лляними простирадлами, які вона так любить. Я ж навіть викинув гроші на ті нікчемні подушки, які завжди лежать на ліжках на журнальних світлинах! Щовечора я просто жбурляв їх на підлогу, а зранку знову повертав на колишнє місце. Але, коли ми жили ще у квартирі, Ві постійно вмощувала їх на ліжку. До того ж вона завжди, здається, оцінювала готелі за кількістю додаткових подушок.

Робочий день у Ві починався аж о пів на десяту, тому цілком можливо, що коли вона переїде до мене, то ще півгодини ніжитиметься в ліжку після того, як я вирушатиму до офісу. Чи, може, піде на кухню й увімкне кавоварку, аби приготувати собі улюблене еспресо, а тоді з філіжанкою в руці повернеться до ліжка. Я тішився, що таки пройшовся кухнею з порохотягом, бо що, як Ві раптом захоче підійти до дверей до саду й визирнути назовні, поки питиме каву?

Раптом мені спало на думку, що я аж дотепер жодного разу не готував нічого пристойного після переїзду. Це був просто сором якийсь, бо куховарити мені до душі. Тож я вирішив купити гожих продуктів, коли повертатимуся додому увечері, й уперше до пуття скористатися кухнею, зготувавши щось смачненьке. Мені здалося, що це допоможе мені почуватися затишніше.

На роботі того дня було непереливки. Ми саме проводили перемовини з компанією «Гектор», і президент довірив мені очолювати цей процес. Теоретично все мало бути нескладно, але деякі цифри в їхніх звітах не піддавалися монтуванню, і виявилося, що жодна людина не в змозі повідомити мені з цього приводу щось прийнятне. Кілька разів протягом дня, отримуючи чергову відмовку, я відчував, що ще трохи — й утрачу рівновагу. Відмагалися не лишень представники «Гектора», а й члени моєї власної команди. Гадаю, ятаки якоїсь миті не стримався, бо відчував, як колеги зиркають на мене, проходячи повз мого кабінету. Втім не думаю, що я аж надто присікувався. Якщо люди добре працюють та відповідають на запитання, то жодних проблем не виникає. Я просто терпіти не можу некомпетентності. Ві каже, що в мене буцімто завищені сподівання щодо інших людей. Це завжди здавалося мені кумедним, бо насправді мене змалку привчали ні від кого нічого не сподіватися.

На шляху від станції метро додому я зазирнув до гастроному-кулінарії на Гай-стрит. Там я затарився вином і салатами й саме споглядав безглуздодорогі упаковані під вакуумом стейки, коли до крамнички увійшла Кейтлін. Я підняв руку на знак вітання, але серце у мене впало. Вона, схоже, просто плуганилася за мною назирці, куди б я не подався, і це відчуття мене дратувало. Розвернувшись, я втупився у м’ясо, сподіваючись, що Кейтлін купить потрібне їй і піде, але натомість вона попрямувала до мене.

— То що береш? — спитала вона. Кошик, якій висів у неї на лікті, був порожній. — Я просто з голоду помираю, але ніяк не можу збагнути, чого саме мені кортить…

— Стейк, — одказав я, прикипівши очима до м’яса. — Улюблена страва Веріті.

— Отакої, — мовила вона. — А я от — вегетаріанка.

Я розвернувся глянути на неї; тепер ця її привидоподібна зовнішність уже не здавалася аж такою дивною. Втім тієї миті я збагнув ще дещо. Тепер, коли я це бевкнув, не можна купувати лишень одну порцію. Потягнувшись до полиці, я поклав до свого кошика два великих стейка, щосили намагаючись ігнорувати голос Елейн у власній голові — мовляв, за такі грубі гроші вона б п’ятьох людей годувала впродовж тижня. Коли твої юні роки минули в дитячому будинку сімейного типу, звикнути вільно витрачати гроші завжди складно, хай навіть скільки грошей заробив.

Кейтлін тим часом підступилася до іншого холодильника й витягла звідти якийсь делікатесний хумус і свіжий соус для спагеті. Вона вагалася, брати їй тортелліні з дикими грибами чи зі шпінатом та рікотою, але врешті-решт надала перевагу грибам. А відтак зітхнула.

— От би хтось приготував мені сьогодні вечерю!

— Ми з Ві готуємо по черзі, — мовив я. — До плити стає той, хто перший повертається додому.

— Просто чудово! — зауважила вона. — Якось воно трохи тоскно — купувати оці готові страви і їсти їх, сидячи перед телевізором. І від того, що ти заплатив за них вдесятеро дорожче, ніж у «Теско»[16], чомусь не легше.

Я спробував був усміхнутися, але, уявивши цю сцену, мало не втратив самовладання. Мені майнуло, що, повернувшись додому, Кейтлін, мабуть, перевдягнеться у спортивний костюм і збере волосся у хвіст. А може, вона навіть дозволяє своєму цуцикові доїдати те, що залишиться на тарілці.

Ми бозна-скільки простояли в черзі, бо жінка, яка опинилася перед нами, докладно вивчала повний список інгредієнтів своєї веганської лазаньї. Кейтлін утомлено посміхалась, а я вдавав, ніби читаю якесь повідомлення на телефоні. Відтак ми нарешті вийшли удвох із крамнички й рушили вгору вулицею, допоки мені не настав час повертати. Ми зніяковіло попрощалися. Вже йдучи додому, я усвідомив, що за вісім годин знову побачу Кейтлін і що, цілком можливо, аж доти ніхто з нас не зронить і пари з уст.

Щойно потрапивши додому, я перевдягнувся, але не в спортивний костюм, а у чино[17] й футболку. Тоді поставив диск «Оази» й увімкнув плиту. Я планував обсмажити один зі стейків у фритюрі з часником та сіллю, а потім вкинути його на десять хвилин до духовки, допоки приготую гожу заправку для салату. Але, діставши упаковки зі сумки, я побачив, що термін придатності в обох стейків завершується протягом найближчих двадцяти чотирьох годин, а це означало, що доведеться або готувати обидва, або просто викинути один із них. Я був голодний, тому розпакував обидва й натер їх часником. Коли м’ясо опинилося в духовці, відкрив упаковку з органічним молодим салатом та порізав авокадо, томати-черрі сорту «дамські пальчики» і приготував заправку з гірчиці. Я трохи перестарався, тому салату вистачило б на двох. Відтак поставив салатницю на стіл і запалив свічки всередині скляних ліхтарів моделі «летюча миша». Вони гарно відбивались у двопільних дверях, і мені спало на думку, що кухня ідеально пасує для влаштування проханої вечері чи романтичних вечорів. Ві подобалося, коли стіл гарно сервіровано, тому я поклав дві білі серветки і витягнув столове срібло. Потім приніс два келихи і поставив у центрі пляшку червоного вина. Стейки, судячи з аромату, були вже готові, тому дістав їх із духовки. Якби я поклав обидва на одну тарілку, вони б заледве вмістилися на ній і виглядали б надто неохайно. Тому я розклав їх на дві тарілки й обидві поставив на стіл. М’ясо було соковитим і бездоганно обсмаженим, з брунатною твердою скоринкою та червоним спокусливим м’якушем. Салат ідеально пасував до нього, був хрустким і легким, а кров зі стейка лишень додавала йому пікантності. Вино також виявилося чудовим, оксамитовим, із насиченим фруктовим смаком — справдешня насолода.

Саме коли я нарешті зайняв своє місце за столом, Ліам завів сумовиту баладу «Wonderwall», тож мені довелося на кілька хвилин відкласти ніж і виделку, щоб не вдавитися. Бо ніхто не знає тебе так, як я, казала Ві, коли звучала ця пісня, і я раптом почув ці слова так чітко, що аж довелося нагадати собі, що насправді її тут нема.

— Твоя улюблена пісня, Ві, — зауважив я, салютуючи келихом власному відображенню у дверях.

Зауважте, я не вважав, що за вечерею зі мною й справді сиділа Ві. Але цей вечір дозволив мені уявити, що чекало нас попереду, як воно буде, коли Ві нарешті переїде до мене й житиме зі мною.

Якби вона й справді була того вечора зі мною, я нагадав би їй про нашу поїздку до Ірландії. Про те, як влаштував для неї сюрприз — дав змогу потримати орла на руці. Точніше кажучи, слово «потримати» сюди не вельми пасує. Ві довелося вдягти довгу та грубу шкіряну рукавицю, що сягала аж до плеча, а дресирувальник привабив птаха за допомогою здохлої миші. Ми стояли неподалік від стародавнього замку, море билось об берег, дерева й трава в саду чи не навпіл згиналися під вітруганом. Волосся Ві майоріло в неї над головою, наче живе, а сама вона дивилася вгору. Я простежив за напрямком її погляду й побачив високо у свинцево-сірому небі цятку — птаха. Він кілька хвилин ширяв у високості, роздивляючись нас, і тієї миті мені кортіло підбігти до Ві, зірвати в неї з правиці ту рукавицю, відтягти дівчину геть і затулити собою. Бо, коли орел почав знижатися, стало зрозуміло, що він бачить одне — здобич. Йому було начхати на обох нас і на дрібні наші проблеми. Він промчав у мене над головою, так близько, що я аж відчув хвилю повітря від помаху його крил, і гайнув до Ві. Мені впали в око його безжальні пазурі, тож я збагнув, якої шкоди вони можуть завдати. Не займай її, хотілося загорлати мені, але орел уже приземлився, перш ніж я встиг навіть зрушити з місця, — сів так важко, що рука Ві аж зігнулася під його вагою. Дресирувальникові довелося схопити її та підтримати, а сама Ві розсміялась. Орел вихопив у неї мишу, а Ві дивилася на нього так, наче це створіння було найпрекраснішим, що їй траплялося бачити.

Відтак дресирувальник підійшов до орла ззаду і натягнув йому маленький чорний капшучок на очі, від чого птах здався мені схожим на ката. Потім дресирувальник пересадив його на власне передпліччя, також захищене рукавицею, а Ві опустила руку й потяглася погладити орла по голові.

— Дякую, — видихнула вона, коли я підійшов до неї. Ві розвернулася до мене, її очі сяяли. — Це найпрекрасніший подарунок, який я отримувала!

Може, Енґус і міг би презентувати їй більше діамантів, аніж спромігся б я, але навряд чи він був таким самим дбайливим. Та й дуже сумнівно, що знав її достатньо добре, аби бути таким самим завбачливим, як я.

Дні, які я проводив в офісі, здавалися мені незвично втомними, і я почувався так, наче ми брьохаємо до фінішної прямої по багнюці. Варіант «завалити угоду» взагалі не розглядали, і я подбав про те, щоб усім у моїй команді було про це відомо. Наприкінці дня до мене зазирнула Кейтлін, я звів очі й зрозумів, що більшість колег уже рушили додому. Глянувши на годинник на комп’ютері, я з подивом побачив, що вже майже восьма.

— Я збираюся відчалювати, — мовила Кейтлін. — Просто подумала оце: може, ти зголосишся дорогою додому заскочити кудись перехилити чарку?

Я уже відкрив рота, щоби бевкнути якусь відмовку, але раптом вразила думка про те, який довгий вечір чекає на мене попереду. Якщо я зараз подамся просто додому, єдине, що мені лишатиметься, це знову завітати до кулінарії, а потім їсти самотою. Розуміння цього справило на мене несподівано гнітюче враження. А Кейтлін була нівроку, навіть доволі мила.

— Гаразд. Дай мені десять хвилин.

Ми дісталися на метро до Клепгема і зайшли до пабу на Гай-стрит. Кейтлін вмостилася за столиком, а я пішов до шинквасу, щоб узяти нам обом по кухлю пива.

— Дякую, — мовила вона, коли я опустився навпроти неї. Я жартома відсалютував їй власним кухлем. — То як там угода з «Гектором»?

Я потер обличчя.

— Та якось повільніше, ніж я сподівався…

— Так, я чула, що ти казишся.

Я звів на неї очі.

— Тобто «чула»?

Кейтлін зніяковіла.

— Та ні, нічого. Просто ти останнім часом здаєшся таким знервованим…

— Серйозно? Але я не почуваюся знервованим… аж настільки.

Вона звела брову.

— Знаєш… адже насправді нема потреби лишатися повсякчас Містером Досконалість…

Я проковтнув пиво й відчув, як алкоголь дістається мого кровотоку.

— Звідки ти родом, Майку? — Кейтлін не зводила з мене очей.

— Маєш на увазі, де минуло моє дитинство?

Вона кивнула.

— Ну… та власне, ніде конкретно, — я майже прикусив язика, але Кейтлін посміхалася, а поговорити іноді буває наче й приємно, як зазвичай кажуть у рекламі. — Я народився в Лутоні[18], але потім, коли мені було десять, мене забрали від матері, й постійного дому я не мав, аж допоки мені не виповнилося дванадцять. А відтак я опинився в Ейлсбері[19].

Посмішка Кейтлін згасла.

— Йой, вибач. Я не знала.

Я знизав плечима.

— З якого доброго дива ти могла це знати?

— А чому тебе забрали в матері?

Я ковтнув те, що лишалось у склянці.

— Та звичайна історія. Мати-алкоголічка, її хлопець схильний до фізичного насильства, а батько невідомо де.

— Жах який! А я й гадки не мала…

Я посміхнувся. Певна річ, вона не здогадувалась. Адже з мого вигляду ніколи не скажеш, що мене забрали від матері.

— Може, ще по одному? — я вказав на свій спорожнілий кухоль.

Її власний був іще наполовину повним, але вона звелася.

— Моя черга, я заплачу.

Я дивився, як Кейтлін іде до бару й робить замовлення. Я помітив, що вона, поки сиділа, зняла один з черевичків на цих вбивчих обцасах і поставила ступню перепочити на прохолодну металеву підставку для ніг під столом.

Коли дівчина повернулася, на її обличчі вже сяяла посмішка.

— Отже, у дванадцять тебе всиновили. А хто саме?

Я похитав головою.

— Мене не всиновлювали. Мене передали на виховання до прийомної родини. Чудове подружжя, Елейн і Беррі. Вони були просто супер.

Промовивши ім’я Елейн, я наче на мить знову опинився за кухонним столом, перед таріллю з рагу, що вона приготувала. Згадати про неї отак от, не сіло не впало, було химерно, і змусило почуватися так, наче в шлунку виникла діра.

— То ти з ними й досі бачишся?

— Так.

— А як щодо твоєї матері?

— Боже милий, ні! Я багато років її не бачив.

— Отже, твої прийомні батьки нівроку про тебе дбали. Ну тобто я маю на увазі, ти он який молодчага, еге ж? — вона легенько всміхнулася.

Я розумів, що надто міцно стискаю свій кухоль.

— Це саме Елейн змусила мене зрозуміти, що я тямлю в лічбі, — мовив я. — Мені було непереливки, допоки я не потрапив до неї, але вона багато чого навчила мене.

У пабі було неймовірно задушливо — ми наче опинилися під водою, й кисню в балонах лишалось обмаль. Я знав, що чув оцю фразу, «багато чого навчила», раніше, але не міг пригадати, де саме, а ще в мене не виходило збагнути, чому через це почуваюся таким збентеженим. Окрім того, я не спроможний був згадати, що зробила для мене Елейн, чи як саме «непереливки» мені було.

У мене чимало неприємних споминів, і я навіть не певен, що всі вони стосуються мене. Роззявлені роти дорослих, які горлають щось просто мені в обличчя, ноги, що копають мене, кров на землі, біль у грудях… Глибоко вдихнувши, я зосередився на відчутті руки Елейн, яка накриває мою власну, на посмішці Беррі, коли я забив гол під час гри у футбол в їхньому саду, на теплі вогню у коминці в їхній вітальні. Я раптом почув її голос — наче вона знову схилилася до мене, до самісінького мого вуха:

— Тобі просто треба знайти свій шлях, Майку. Ти тямиш у лічбі, то, може, глянемо, що з цього вийде?

— Із тобою все гаразд? — спитала Кейтлін, і я майже здивувався, виявивши, що вона й досі сидить навпроти мене.

— Так, усе нормально, — я глянув на годинник. — Але мені вже, напевно, пора…

— Вибач, якщо я забагато тебе розпитувала, — мовила вона; обличчя її було блідісіньке, наче повня.

— Та ні, ні, все гаразд.

— Але насправді ми з тобою дуже схожі, Майку. Тобто мене не усиновлювали, не віддавали під опіку, нічого такого. Але ми обоє — аутсайдери.

— Аутсайдери? — від цього слова у моїй голові почало пекти.

— Так. Ти хіба не помітив, що на роботі у нас всі свої? Мовляв, «а ти хіба не знаєш, що…» і «то до якої, кажеш, школи ходив?». Таким людям, як оце ми з тобою, треба триматися купи. Ми їм не до вподоби.

— Справді? — ця думка водночас мене налякала і здалася мені несподіваною.

Але Кейтлін лишень розреготалася.

— Тепер усе вже не так паскудно, як раніше, але все одно мусимо прикривати одне одному спини.

Я відчув непереборне бажання притулитися до чогось, аби спина була прикрита.

— Дякую за пораду, — мовив, зводячись. — Але мені вже й справді пора. Веріті сушитиме собі мізки, де це я подівся.

Кейтлін також звелася.

— Так, звісно.

Вона пішла до туалету, сказавши мені не чекати на неї, тому я вийшов і рушив угору вулицею, аж до свого повороту. Її слова й досі нуртували в мені. Я дотепер якось не усвідомлював, що на роботі я аутсайдер, і це змусило мене замислитися над тим, що ще я проґавив.

Ві попередила б мене. Вона тямила в усіх цих таємних знаках, розуміла прихований сенс усього, що відбувалося. Вона могла б навіть підказати мені, що годилося відповісти Кейтлін, чи, принаймні, пояснила б, чому я не маю перейматися через її слова…

Я завернув на свою вуличку, і самотність ударила мене, наче порив вітру. Мені не було куди йти, крім як повертатися до свого темного порожнього будинку, який зараз здавався мені найнепривабливішим місцем у всьому світі.

***

Того періоду я призвичаївся повертатися з роботи додому пішки, особливо відтоді, як дні стали довшими й аж до самісінької ночі на вулиці було тепло. Угоду з «Гектором» укладено, президент пообіцяв, що на мене очікує солідна премія. Я розмірковував, скільки можуть коштувати будинки в Сассексі — йшлося про те, аби приїжджати туди на вихідні, авжеж. Шлях додому через Кенсінгтон — це не такий уже великий гак. Насправді йти повз палац і парк, переходити річку Серпентайн, споглядаючи птахів і човни, було навіть приємно. Я не вчащав на Елізабет-роуд щовечора, потикався туди тільки вряди-годи, лише тоді, коли відчував, що цього хоче Ві.

І врешті-решт я отримав те, чого почасти сподівався, а почасти боявся, — побачив, як біля будинку номер двадцять чотири зупинилося таксі й із нього вийшли Ві з Енґусом.

Ві була вбрана у широкі білі штани й блідо-блакитну блузку, на ногах мала білі сандалії на невисоких підборах. Волосся зібране у низький пучок, а через плече висіла сіра сумка. Вона була засмаглою і, як на мене, трохи схудла; її ключиці достеменно виступали дужче, ніж коли я востаннє бачив її. Доки Енґус розплачувався з водієм, Ві чекала на тротуарі, перевіряючи щось на екрані смартфона й усміхаючись. Коли Енґус розвернувся до неї, вона простягла гаджет йому. Він глянув — а тоді й собі розреготався, пригорнув її та цьомкнув у скроню. Енґус був вбраний нівроку, в дещо зім’ятому блакитному костюмі й у сорочці апаш. Дивлячись, як обоє піднімаються сходами до дверей, я намагався збагнути, що вони робили до цього. Було пів на десяту, то ж, можливо, пара зустрілася після роботи, щоб разом повечеряти десь у ресторані. Чи, можливо, в кіно ходили.

Ві відімкнула двері. Вони увійшли, а тоді зачинили двері за собою. Я трохи почекав, але у вітальні так ніхто й не з’явився.

Мені спало на думку, що кухня має бути на цокольному поверсі, тому я перейшов на їхній бік вулиці, наблизився до чорних билець огорожі, вчепився у них і глянув униз. Я зеленого уявлення не мав, що скажу, якщо Ві мене помітить, але тієї миті це не мало жодного значення. Крізь вікно я побачив рукомийник і зрозумів, що світло у приміщенні увімкнене, але все одно роздивитися міг обурливо мало.

Аж тоді мені впали в око якісь стародавні кам’яні сходи, що тяглися від проїжджої частини вулиці й аж до майданчика перед цокольним поверхом. Там було темно, все топилося в затінку. Я штовхнув хвіртку нагорі, й вона виявилася незамкненою. Відтак роздивився довкола, але на вулиці не було ні душі. Тоді я увійшов. Тримався попід стіною, посковзуючись на порослих мохом сходинках. У вікно глянув, лишень опинившись на нижньому майданчикові сходів та сховавшись за вигином стіни. Й одразу ж пожалкував про це.

Кімната за шибою була освітлена, наче екран, яскрава і приваблива: простора кухня тягнулась аж до їдальні, де стояв великий стіл. Біля «кухонного острівця» у центрі на високому табуреті сиділа Ві й пила вино. Енґус нарізав щось на обробній дошці на іншому кінці острівця. Він щось Ві розповідав, а вона йому посміхалася. Час од часу Енґус простягав їй шматочок сиру, м’яса чи що там у нього було, а вона приймала цю приносину, кивала на знак подяки й облизувала пальці. Аж потім він припинив правувати ножем й прихилився до вбудованої духовки, яка була просто в нього за спиною. Щось промовив, а вона звела на нього погляд, і мені здалося, що мене от просто зараз знудить — адже вона просто прикипіла до нього розширеними сяйливими очима. А я ж бо дуже добре знав це відчуття, пам’ятав, як воно, коли Ві так дивиться.

Відтак вона звелася й обійшла острівець, підійшла до Енґуса впритул, а він пригорнув її міцно-міцно, так, що між їхніми тілами не лишилося навіть найменшого проміжку. Вона поклала голову йому на груди; обличчя її було розвернуте в мій бік, на губах сяяла широка усмішка.

Мені кортіло помчати вгору сходами, гайнути в ніч, але, певна річ, це було неможливо. Довелося дивитись, як Ві розвернулася до Енґуса, як вони довго й пристрасно цілувались. Я змушений був споглядати, як він узяв її за руку й повів геть із кухні. Йдучи, вони вимкнули світло, та я зміг видертися нагору сходами, не надто переймаючись, що хтось мене помітить. Коли опинився на вулиці, в моїй голові паморочилось, і я не міг збагнути, хто я і що я, тому довелося нагадати собі, що треба якось дістатися додому. Діставшись до Кенсінгтон Гай-стрит, я винайняв таксі й відкинувся на м’яку спинку сидіння, відмовляючись відповідати на будь-які дурнуваті запитання таксиста. Здавалося, голова моя опинилась у лещатах, які звільна, але невблаганно стискають. Якоїсь миті мені здалося, що мене зараз знудить, і аж тоді я згадав: останнє, що я сьогодні їв, — це сандвіч за грубі гроші в обід. Та коли нарешті дістався додому, перспектива йти порожньою квартирою до кухні здалася мені нестерпною. Натомість я піднявся до спальні, в темряві роздягнувся й заповз у ліжко. Мене било тремтіння. Підтягнувши до себе кілька подушок, пригорнув їх та вчепився у м’яку тканину.

— Пробач, Ві, — прошепотів я в потемок, обличчя у мене було геть мокрим від сліз, а груди пекли й боліли, наче я потрапив ведмедю до лабет.

***

Якби ж то мені випала нагода розповісти Ві про Карлі в будь-якому іншому місці, а не в Стіпл-Гаусі, я б так і зробив. Але Ві захворіла на грип і була в батьків, коли я приїхав додому на Різдво.

Я забронював автівку, щоб дістатися з аеропорту, і приїхав доволі рано. Надворі мжичило, грудневий вечір був не за сезоном теплим. Сьюз і Колін зраділи моєму приїздові. Мене провели до аж надміру яскраво розпаленого коминця, а тоді заходилися розпитувати, розгортати свої подарунки, дивитися світлини в моєму телефоні. Вони пояснили, що Ві спить, і це, мовляв, на краще, бо температура щойно впала, а попередньої ночі навіть довелося викликати лікаря. Але незабаром сама Ві постала в дверному прочілі — зі скуйовдженим волоссям, загорнувшись у величезну ковдру. Сьюз наказала їй піти й посидіти трохи біля вогню, й вона підкорилася.

Ми не бачилися впродовж одинадцяти тижнів, і все, чого мені зараз кортіло, — підхопити її на руки, але це було неможливо, бо на нас витріщались її батьки. Я ніяк не міг збагнути, чому б їм просто не залишити нас на самоті.

— Голова вже не болить? — спитав я. Прозвучало це якось надміру скуто.

— Мені вже значно краще, — відповіла вона. — От висплюся як слід ще одну ніч, і все буде добре.

— Я завжди забуваю, що ви, молодь, постійно одне з одним спілкуєтеся, — зауважила Сьюз. — За моїх часів доводилося писати листи, а відтак цілу вічність чекати на відповідь.

— Не впевнена, що це було аж так погано, — докинула Ві. — Принаймні загадково. І, як на мене, доволі романтично.

— Хай там як, Майку, я розмістила тебе у блакитній кімнаті, — Сьюз звелася, Колін, як завше, слідом за нею. — На добраніч, дітлахи, — мовила вона, рушаючи до дверей. — І не дозволяй Веріті засиджуватися допізна, Майку. Ми ж не хочемо, аби вона знову злягла?

Ві завела до мене очі.

— І от мені наче знову десять років…

Я посміхнувся.

— Вони просто дбають про тебе.

Вона зітхнула.

— Іноді аж надміру.

Я зісковзнув на підлогу і вмостився біля Ві, зробивши спробу обійняти її за плечі. Втім, вона відсунулася.

— Вибач. У мене й досі усе болить.

Але виглядала вона нівроку, навіть рум’янець на щоках заяснів.

Розуміння того, що саме я маю зараз розповісти Ві, каменем висіло в мене на душі. Через те, що під час сексу з Карлі ми не користувалися презервативами, я вже здав усі необхідні аналізи. Тест на ВІЧ виявився попередньо негативним, але, як я й підозрював, остаточні результати і цього тесту, й усіх інших, мав отримати лишень за три місяці. Певна річ, я б усе одно розповів усе Ві, тому що між нами не було й ніколи не буде таємниць, але я б у жодному випадку не став піддавати її фізичній небезпеці.

— Що сталося? — спитала Ві.

— Нічого. Просто зморився під час перельоту.

— Та ні, є щось інше, я ж бачу…

Отже, усе я розповів їй, поки ми удвох сиділи біля коминця. Можливо, дарма я зробив це саме тоді й саме там. Хтозна, може, вона ще була трохи не при собі через лихоманку. Та й майже напевне я сказав щось не так, хай навіть у літаку я все прокручував і прокручував у голові свій монолог. Я зізнався їй, що скоїв жахливу помилку, що я б усе віддав, аби цього не сталось, і що все відбулося лише через те, що я почувався страшенно самотнім і так за нею сумував. Що мені просто кортіло поїхати додому, що я зараз ладен на все, аби лишень усе виправити, що вона, Ві, — єдина в цілому світі людина, до якої мені не байдуже, що вона — взагалі єдине, що я маю, що вона для мене — все.

Поки я товкмачив усе це, Ві сиділа незрушно, дивлячись на власні пальці, переплетені в замок на ковдрі. Коли вона нарешті звела очі, вони були червоні, а губи вона підтиснула так, що ті перетворилися на тоненьку ниточку.

— Ти що, з біса, жартуєш? — спитала вона нарешті, й тоді я розплакався. — Та що ти за людина така?!

— Не знаю, — мовив я, і це була щира правда.

— І як ти лишень насмілився казати, що зробив це, бо тобі було самотньо? — видихнула вона. — Наче то моя провина! Ти кажеш усе це так, наче то я примусила тебе їхати до Америки, ніби то була моя ідея! Те, що я за тобою теж скучила, на думку не спадало?

— Пробач… — сльози лилися так нестримно, що я навіть відчував їхній смак.

— Я вважала, що ти інший.

— Я справді інший.

Вона форкнула.

— Нічого такого ніколи більше не станеться, присягаюся.

— Ти такий слабак! Іноді нагадуєш мені шматок глини, з якого можна виліпити будь що. Ти мені огидний!

— Будь ласка! — я затиснув вуха руками. — Не треба!

— «Не тре-еба»! — передражнила вона. — Може, варто було подумати, перш ніж злягатися з якоюсь секретаркою, тому що тобі, бач, було трохи самотньо!

— Боже милий, Ві! — ридав я. — Будь ласка! Це ж нічого не означає! Це не мусить нічого між нами змінити!

Вона у відповідь лишень розреготалась, але сміх був невеселий.

— Це все змінює. Я тепер сприймаю тебе геть по-іншому. Мені здавалося, ніби ми розуміємо одне одного, але виходить, нічого такого й близько нема.

— Але я розумію! Я справді тебе розумію! Я кохаю тебе дужче за все, за всіх у цьому світі! Я ніколи не перестану тебе кохати!

— Просто вали звідси, гаразд?

— Ні! Ні, допоки ти не скажеш, що мене теж кохаєш!

— Я тебе ненавиджу.

— Ві, зупинись, я тебе кохаю.

— Я тебе ненавиджу!

— Я тебе жадаю!

Вона доти вже встигла звестись, і я тепер стояв перед нею навколішки, обхопивши її коліна руками.

— Я страшенно тебе жадаю, Ві! — закричав я.

Вона дала мені ляпаса, і через це довелося відпустити її. За мить вона пішла з кімнати, лишивши свою ковдру біля коминця. Я звівся й помчав за нею, але, коли я дістався її дверей, вони були замкнені зсередини. Я кілька разів постукав, але мені відповіла лишень луна, що пішла тихим будинком. Відтак я повернувся до блакитної кімнати і, як був у одязі, впав на ліжко.

Наступного дня двері до кімнати Ві лишалися замкненими, тому я просто сидів під ними, час од часу кличучи її крізь дерев’яну перепону. Нарешті до мене піднялася сходами Сьюз.

— Гадаю, тобі краще піти, Майку, — сказала вона.

— Я не можу піти, допоки Ві не поговорить зі мною, — відповів я.

— Вона дуже засмучена. Сьогодні не захоче сплікуватися з тобою, — обличчя Сьюз трохи здригнулося, коли вона це промовила. Руки вона тримала стиснутими перед собою. Я знав, що на нижньому майданчику сходів стоїть Колін.

— Це все жахливе непорозуміння, — мовив я.

Сьюз насупилася.

— Скидається на те, що це щось серйозніше за просте непорозуміння…

— Звідки ви знаєте? — спитав я різкіше, ніж збирався.

— Я розмовляла з нею минулого вечора.

Мені таке навіть на думку не спало. Я замислився, чи Сьюз, бува, не бреше, бо Ві ніколи б не розповідала їй про те, що між нами відбувається. І взагалі, що я у цей час робив? Не спав же ж, певна річ?

— Будь ласка, якби ж то я зміг просто поговорити з нею… я певен, що ми все з’ясуємо.

Сьюз похитала головою.

— Я справді вважаю, що тобі краще зараз піти, Майку. Подивимось, як воно буде за кілька днів.

— Але ж завтра Різдво!

Сьюз опустила очі.

— Мені дуже шкода, Майку…

Я замовив таксі, щоби дістатися до нашої квартири в Лондоні. На прибуття автівки чекав, сидячи самотою на кухні. Мені годі було повірити, що Ві не збирається спуститися до мене, не попросить прогулятися з нею садом. Я залишив діамантові сережки — різдвяний подарунок для неї — на кухонному столі й написав квапливу записку на поштівці у вигляді різдвяної ялинки.

«Я й досі твій орел» — оце й усе, що написав, усе, що мав їй сказати.

Я озирнувся, коли таксі їхало рінявою доріжкою, жорства привітно порипувала під колесами, але будинок здався похмурим та порожнім, і ніхто не дивився на мене з вікна.

Я міг би зателефонувати Елейн і провести Різдво з нею, з Беррі та з дітлахами, яким вони тоді правили за прийомних батьків, але ця перспектива здалася мені просто жахливою. Сама собою думка про те, що доведеться все пояснювати, була надміру виснажливою, а до того ж я вже надіслав подружжю купу коштовних подарунків з Нью-Йорка, тому відчував, що виконав свій обов’язок. Натомість я сидів у нашій із Ві порожній квартирі, жував зачерствілий хліб і вистиглу тушену квасолю, бо вважав, що на щось приємніше не заслуговую. З вікна я бачив батьків, які штовхали вулицею нові ровери, призначені в подарунок для дітлахів, і відчував нестримне бажання щось розтрощити на порох.

Я телефонував Ві щогодини і надіслав їй незліченну кількість текстових повідомлень. Але вона так і не взяла слухавку, так і не відповіла на жодне з моїх смс. Вона так і не повернулася до нашої квартири у період між Різдвом та Новим роком, не надіслала мені жодної звістки про те, чим займається. Ми домовлялися зустріти Новий рік у Нью-Йорку, і я тридцятого грудня помчав до аеропорту, щоб дізнатися, чи вона приїде, і встигнути на рейс. Але вона не прибула, і літак вирушив без нас обох. Я зателефонував їй із аеропорту, повідомив, що нікуди не полетів без неї, що згоден зустрітися з нею будь-де, і що ми в жодному випадку не маємо зустріти Новий рік нарізно.

За годину від неї надійшло смс.

«Я не збираюся з тобою зустрічатися, Майку».

Повернувшись до нашої квартири, я замовив кур’єрську доставку букета квітів до Стіпл-Гаусу.

Того вечора вона надіслала мені ще одне смс.

«Я зараз не в батьків»

«Де ти?» — відразу ж запитав я, але вона не відповіла.

Я зателефонував до Стіпл-Гаусу, і слухавку взяла Сьюз.

— Чи можу я поговорити з Веріті? Будь ласка? — спитав я.

— Її тут нема, Майку. Боюся, вона не бачила твого букета, хоча я розповіла їй, що ти надіслав квіти.

Я намагався, аби голос звучав рівно.

— То де вона?

— Поїхала з друзями.

Від цієї несподіваної інформації в мене почало паморочитися в голові.

— З якими ще друзями?

Я відчув, що Сьюз вагається.

— Я не знаю точно, з ким саме. Здається, з якимись приятелями із роботи.

— Тобто вона поїхала з людьми, яких ви не знаєте, і куди саме, ви не знаєте також?

Сьюз одразу закашлялася.

— Ві доросла дівчинка, Майку. Вона може робити що заманеться.

Я знав, що Сьюз бреше.

— Будь ласка… Нам треба поговорити.

— Мені дуже шкода, Майку. Я тут нічого не вирішую. Напевне, Веріті зв’яжеться з тобою, коли буде готова.

— Так, але коли? — спитав я безнадійно.

— Іноді треба, щоб усе відбувалося своїм звичаєм. У тебе гарне життя там, у Нью-Йорку, Майку, а у Веріті — тут. Ви були обоє дуже молодими, коли познайомилися, тож не дивно, що зараз усе змінилося. Нічого аж такого страшного тут нема, слово честі, — тон її був м’яким, таким матері зазвичай розмовляють зі своїми дітьми. Але в голові у мене все одно стало гаряче, і я поклав слухавку, бо інакше достеменно бевкнув би цій дурепі щось таке, що годі було б пробачити.

Потім я зателефонував Ві та якийсь час горлав у слухавку, просто в лунку тишу. Я вигукував образи. Казав, що вона не може просто отак от піти. Запевняв, що ми потрібні одне одному. Знову повторив, що жадаю її.

Трохи згодом, того ж дня, мені надійшов від неї лист електронкою.

Майку,

Я змінюю номер, тож нема сенсу й надалі мені телефонувати. Твоя поведінка просто обурлива, і я зараз не лишень про ту дівчину, а й про те, як саме ти все це мені розповів і як намагався звинуватити мене в тому, що сталося. Заробляння грошей завжди було для тебе якимось аж надміру важливим, але я змирилася, списавши це на твоє минуле й на те, крізь що тобі довелося пройти. Я розумію, що ти просто намагався створити для себе краще життя. Але іноді ти лякаєш мене, і, відверто кажучи, я вже деякий час почуваюся поруч із тобою не вельми затишно. Тобі треба знайти джерело щастя у власній душі. Я не хочу, аби мене жадали. Це вже занадто. Повертайся до Нью-Йорка. Я не потнуся до нашої квартири, допоки ти не поїдеш із країни.

Веріті.

Я відразу ж зрозумів, що все це вона несерйозно. Але також знав, що завоювати її пробачення буде надзвичайно складно. Почати довелося з того, що мені наказували, тому я забронював квиток на наступний рейс до Нью-Йорка.

Боже милий, ці перші кілька тижнів були просто застрашливими. Нестерпно, до болю у нутрощах, до вибуху в скронях застрашливими. Я пригадую їх, наче хворобу, — все тіло боліло, голова йшла обертом, світ здавався крижаним, а будь-яка дія займала часу значно більше, ніж зазвичай. Я схибив, адже спочатку щодня надсилав Ві електронні листи. Я товкмачив у всіх них одне й те ж саме, повторював свої жалюгідні виправдання й умовляння. Рядки за рядками обіцянок і надій, сподівань і розчарувань. Я благав, заклинав, я принижувався. Я погоджувався на будь-які умови. Але вона так і не відповіла, жодного разу, ні слова.

Урешті-решт я зрозумів, що жодними словами я це не виправлю. Треба було діяти. Я мав просто продемонструвати Ві, яким я можу стати.

***

Після відвідин цокольного поверху маєтку на Елізабет-роуд мене охопила нав’язлива потреба зустрітися з Ві на самоті, без Енґуса. Я усвідомлював, що просто не зможу вперше побачити її аж на весіллі, поруч із ним. Але мені було відомо, що просити про зустріч не варто. Вона виклала правила гри в тому своєму останньому листі електронкою, і я не мав права ризикувати звести все на пси.

Єдиний можливий спосіб облаштувати нашу зустріч, який спав мені на думку, — це просто вдати, що ми випадково зітнулися. Для цього потрібно було лишень трішечки терпіння, а заради Ві я готовий був терпіти хоч до скону.

Я почав часто гуляти на перехресті Елізабет-роуд і Кенгсінгтон-Гай-стрит, вирішивши, що в цьому районі будь-хто може вештатись о будь-якій порі, не викликаючи підозр.

Урешті-решт я свого домігся.

За дві суботи до весілля Ві завернула за ріг, вбрана у чорні лайкрові легінси. Вона була у кросівках, волосся зібране в тугий хвостик. Моє серце аж зайшлося від того, що вона опинилася так близько, — наче її поява раптом заповнила ту діру, що була у мене всередині. Ві тупцювала на місці, чекаючи, допоки можна буде перейти на інший бік вулиці, тож я зрозумів, що вона має намір далі гайнути на пробіжку до Кенсингтонських садів. Я діяв швидко, може, навіть занадто швидко. Скинув руку й вигукнув її ім’я аж із автобусної зупинки, де стояв. Вона заходилася роззиратися, видивляючись того, хто її гукнув, і лишень коли я поквапився до неї, збагнула.

Її рот склався у літеру «О», коли я рушив до неї. Вона завмерла. Я швидко наблизився до неї, і ми кілька секунд стояли, просто дивлячись одне на одного. Вона була вбрана у чорний світшот, застебнутий під самим підборіддям, тому я не бачив, чи й досі вона носить орла.

— Боже милий, Майку, — мовила Ві нарешті, голос її був хрипкуватим.

Я потягнувся до неї і цьомкнув у щоку, вдихнувши аромат її парфумів — мускусні троянди. Мене потішило, що він не змінився.

— Ві.

— Ти що тут робиш?

— Та оце вийшов купити дещо. А ти?

Вона вказала на вулицю, яку я так добре знав.

— Я тут живу.

Я глянув туди, куди вона вказувала, і вдав, ніби здивований.

— Справді? Як чудово!

Щоки її замаковіли.

— Ну, насправді це Енґусів будинок, але ти ж розумієш…

Я кивнув.

— Мабуть, хвилюєшся напередодні весілля?

Вона помахала долонями перед обличчям.

— Здається, весілля — це суцільне планування.

— Упевнений, що в Сьюз усе під контролем.

Вона розсміялася.

— То… ти маєш файний вигляд.

Кажучи це, Ві дивилася на мої груди — тонка бавовняна сорочка не лишала простору для уяви. Я згадав доторк її рук і насилу струсив із себе цей спомин.

— Ти також, — а оце брехнею не було ніколи, а надто вже того дня.

— Та це просто намагаюся наостанок скинути кілька фунтів, аби весільна сукня добре сиділа, — вона розсміялася.

У цій розмові відчувалась якась химерність. Адже насправді нам обом кортіло зірвати одне з одного одяг і почати кохатися просто тут, на узбіччі. Ві облизала губи, важко дихаючи. Тієї миті я міг би просто взяти її за руку, ніщо мені не завадило б.

— Я радий, що ти щаслива, Ві, — я зумисне звернувся до неї саме так, адже коротка форма її імені означала дуже багато для нас обох.

— Дякую. А ти? — її погляд був чіпким і проникливим. Я збагнув, скільки всього їй насправді кортить мені сказати.

— Так, зі мною все гаразд. На роботі справи нівроку, в будинку облаштовуюсь. Оце саме розмірковую, в які гроші мені обійдеться влаштувати в цоколі тренажерку й сауну.

— Круто.

— Ти ж знаєш, я люблю «качатися», — я прикипів до неї очима.

— Хай там як, — мовила вона, відводячи погляд від мене до безлюдної дороги, — було приємно тебе побачити, але мені вже пора бігти. У нас із Енґусом за кілька годин — дегустація весільних страв. Компанія, яка обслуговує церемонію, змінила один із інгредієнтів у закусках, щось у них не склалося з постачальниками…

— А де ви познайомилися?

— Тобто? — вона знову глянула на мене, очі її блищали.

— З Енґусом. Де ти з ним познайомилась? — я не планував питати про нього, але вона першою згадала Енґуса. Мені не хотілося, щоб Ві вирішила, ніби це мене налякало.

— Та так, на роботі.

— Швидко ж усе у вас склалося…

Вона кивнула. Але потім опустила очі.

— Не треба, Майку. Я не витримаю, надто важко.

Я усміхнувся найщирішою зі своїх усмішок.

— Вибач, я не хотів тебе засмутити.

— Ні, все гаразд. Було приємно тебе побачити, — одказала вона. Її голос тремтів.

— І мені тебе також, — з цими словами я відвернувся від неї і рушив геть. Озирнувшись, за кілька секунд, побачив, що вона й досі чекає, допоки можна буде перейти дорогу.

Я замислився над тим, чи, бува, не так само почуваються пияки, коли їм випадає нагода зазирнути в чарку після тривалого утримання. Всі нерви розпружилися, кров зігрілася, розум пожвавився. Я йшов наче по хмарах — дивно, що я взагалі не летів над асфальтом, не здійнявся у небо й не заходився ширяти понад натовпом. Я обмірковував героїчні вчинки, шляхетні самопожертви. Я укладав промови, від яких люди ридали, аж заходилися, вирішував конфлікти, зупиняв війни, укладав мир. Моє серце наче перетворилося на повітряну кульку, яку хтось нарешті наповнив повітрям, і єдиний вираз обличчя, на який я тієї миті був спроможний, — це широчезна усмішка.

Але, певна річ, це умиротворення тривало недовго, воно навіть до вечора не протрималось. Точнісінько як п’яничка, я зажадав наступної дози. Я сушив собі мізки над тим, який привід можна вигадати для того, щоб зателефонувати Ві, й розмірковував, чи не здасться це надто дивним, якщо ми знову з нею «випадково зітнемося». Я навіть на мить дозволив собі повірити в оману, що, можливо, побачивши мене, вона вирішить закінчити цей раунд Жадання, завершити нашу гру. Я уявляв, що будь-якої миті Ві може сказати Енґусові, що все це була жахлива помилка і що насправді вона кохає іншого. Я нашорошено чекав на телефонний дзвінок чи дзвінок у двері, які — я знав це — незабаром пролунають.

Проживши у такому стані безнастанного очікування кілька днів, я збагнув, що десь, либонь, таки схибив. Ві завжди суворо дотримувалася правил і давала чіткі вказівки, тож, певна річ, десь я повівся не так, як треба було. Вона ж практично зізналася, що й досі мене кохає, коли попросила не говорити про Енґуса, бо це «занадто важко». Але достеменно було ще щось, чого вона намагалася домогтися від мене, потрібен був якийсь остаточний доказ, що я гідний її кохання. Але я, тлумко, все не міг збагнути, про що йдеться.

Певна річ, я знав, де її офіс, адже стільки разів зустрічав Ві біля непримітного входу «Колторпа». До речі, він був не так уже й далеко від моєї роботи. Навпроти працював бар, і я призвичаївся виходити з роботи раніше та влаштовуватись у тому закладі за столиком біля вікна. Ві мені вдалося побачити лишень на другий вечір спостереження, і це, безперечно, був знак, що я прийшов не дарма. Вона вийшла з високих карусельних дверей близько опів на сьому, ще до того, як я встиг вмоститися з кухлем пива за столиком біля вікна. Вбрана була в блідо-блакитну сукню, на ногах мала білі кросівки, а через плече в неї висіла сіра сумка. Волосся зібране у невисокий хвостик. На ходу читала щось на екрані смартфона — і кутики її вуст були опущені. Можливо, Енґус аж надто дошкуляв їй щодо чогось, пов’язаного з весіллям. Чи, може, вона розмірковувала над тим, як усе це нарешті покінчити. Завершивши читати, хвильку просто стояла посеред вулиці. Ві здавалася втомленою і розгубленою. Я ковтнув пива і замислився, чи вийде в мене зараз зробити гідне фото на камеру айфона, тому що навіть сам її вигляд, саме усвідомлення того, що вона так близько, змусило моє збожеволіле серце трохи вповільнитися вперше з часу нашої короткої зустрічі кілька днів тому.

Раптом до неї підійшов якийсь чолов’яга з мапою в руках. На спині у нього висів маленький заплечник. Незнайомець спитав у Ві щось, і вона відповіла, а відтак нахилилася до мапи й щось вказала на ній. Усе моє тіло напружилося, коли я побачив цю сцену, — я збагнув, що, зважаючи на його зріст і на те, що Ві трохи схилилася над картою, він міг без проблем зазирнути їй у декольте. Ві завершила розмовляти з ним і відступила, але він і досі стояв надто близько до неї. Відтак щось їй сказав і вона відступила ще на крок, похитавши головою. Посмішка її тепер здавалась якоюсь силуваною і застиглою. Він знову потягнувся до неї, але вона відсмикнула руку й посмішка згасла. Я стояв, стиснувши п’ястуки.

Раптом я збагнув: Ві знає — я тут, я бачу все це. І, авжеж, вона зумисне підлаштувала цю сценку для мене — це був один із епізодів Жадання. Я підійшов до дверей бару, зупинився біля виходу — й тоді побачив, як її рука злетіла до шиї і торкнулася срібної підвіски. Певна річ, це міг бути лишень орел. Вона кликала мене — це було зрозуміло як день, і я був тут, саме тут, аби її врятувати. Я поквапився на вулицю, але чолов’яга знизав плечима й рушив геть. Ві ступнула вперед, скинула руку, і майже відразу жбіля неї зупинилося таксі. Я побачив, як вона сіла в нього, щось сказала водієві, відкинулася на спинку сидіння й автівка зрушила з місця.

Я зрозумів, що мені важко дихати, бо, певна річ, простим збігом усе це аж ніяк не могло бути. Ві зверталася безпосередньо до мене!

Той перець із мапою знову зупинився, але він уже встиг завернути за ріг, тож я перебіг на інший бік вулиці й рушив за ним. Він ішов якось аж дошкульно повільно, зупиняючись задля того, аби звіритися з мапою чи глянути вгору. Я вповільнив крок, прихиляючись до дверних прочілів чи стін, коли він зупинявся. Насправді це було цікавенько й змусило мене усвідомити, що я майже ніколи не дивлюся вгору, коли йду містом. А правду кажучи, для тих, у кого є така звичка, тут знайшлося чимало цікавого. Лондон, виявляється, пантрують горгульї. Вони влаштувалися понад вікнами й дверима, гарчать, кепкують із нас, плетуть свої лихі чари.

Я не мав жодного плану, коли йшов за тим чоловіком, але мені просто несила було припинити за ним стежити. Я вагався між двома варіантами: або просто підійти до нього й запитати, чи й справді Ві йому заплатила за те, аби розіграти цю сценку, або відразу роз’юшити незнайомцеві пику. Він був високий, але не в найкращій формі, йшов якось важко, перехильцем, через що я зробив висновок, що в нього з коліном якась халепа. Я був певен, що мені вистачить кількох хвилин, аби стерти його на порох. Ще навіть не встигнувши втратити свідомість, він би опинився на землі, побитий і закривавлений. Я міг зірвати цей його дурнуватий заплечник і перевірити, чи є в його телефоні повідомлення від Ві. Поліція достеменно спише все на пограбування, а відтак чолов’яга повернеться туди, звідки приїхав, і розповідатиме цю історію до скону.

Але, звичайно, це було неможливо. Ми перебували в центральному Лондоні, надворі стояв теплий літній вечір, і всі вулиці були аж переповнені потенційними свідками. Я й першого стусана йому не встигну дати, як хтось уже викличе поліцію.

Чоловік зайшов до алкогольної крамниці й вийшов звідти з чотирма пляшками пива «Бек», які ніс, просунувши палець у пакування — це неймовірно дратувало. Доти я вже встиг майже упевнитися, що він прямує до Сент-Джеймського парку[20], і це було трохи дивно, адже ми йшли вже довгенько, а я навіть досі не збагнув, що ми рухаємося в тому напрямку.

Сонце вже сідало, небо набуло глибокого помаранчевого кольору, затягнулося смогом. Я глянув на годинник. Було чверть по дев’ятій. Опинившись у парку, чолов’яга вмостився на одній із перших лавок, що втрапили йому на очі, витягнув з кишені армійський швейцарський ніж і заходився відкорковувати першу пляшку пива.

— Вибачте, — мовив я, підходячи й зупиняючись просто перед ним. Він звів на мене очі з легенькою посмішкою.

— Так? — спитав із сильним американським акцентом.

— Деякий час тому я побачив, як ви підійшли до молодої жінки. Вона вийшла з будівлі на Ченсері-Лейн і допомогла вам із мапою. Щось підказала, так?

Він посміхнувся.

— А, так.

Однак наступної миті обличчя його посмурнішало.

— А ви звідки знаєте?..

— Я бачив.

— Але ж це було ще бозна-коли?

Щось майнуло в його очах, і він подався вперед.

— Що ви їй сказали? — щось, схоже на електричний струм, ніби здіймалося в мене по ногах.

— Тобто?.. Спитав щодо шляху.

— Ні, після цього.

Я зрозумів, що він ще й тумануватий.

— Поцікавився, чи, бува, не хоче вона перехилити зі мною чарочку, — він відсьорбнув пива, наче задля доведення своєї версії, і мені майнуло, як легко було б запхати цю пляшку йому в горло, аби він похлинувся склом. — Що це все означає, чуваче? Ти йшов за мною назирці, чи що?

— Так, — відповів я. — Це вона попросила вас заговорити до неї?

— Ні, — відповів він зі сміхом. — Та хто ти з біса такий?

— Вона моя дівчина, — я намагався, щоб голос у нічній тиші звучав рівно. — Це гра, в яку ми граємо. Я просто вирішив, що ви причетні до неї. Можете мені розповісти. Це нічого не зіпсує.

Він озирнувся через плече.

— Це зйомки якогось шоу, чи що?

— Ні, я серйозно. Я не збираюся завдавати вам шкоди. Мені просто треба знати, чи вона вам заплатила за те, аби ви до неї заговорили.

— Дурня якась, хай йому грець, — він поставив порожню пляшку на землю й відкоркував іншу. — Хильнути хочеш?

— Ні, — я відчував аромат хмелю навіть звідти, де зараз стояв, і уявив на мить, яке смачне це пиво. — Послухайте, хто ви такий? Чим займаєтеся?

— Та шлячок би тебе трафив, чуваче, ти це серйозно? — я помітив, що очі його блищать, наче він отримував від цієї гри таке саме задоволення, як ми з Ві. Я кивнув. — Я американець, — повідомив він те, що й так було зрозуміло. — Просто подорожую Європою. Підпрацьовую трохи то там, то тут. Нічого серйозного. Я просто заблукав і спитав шлях у твоєї дівчини. Вона гарненька, тому я вирішив випробувати долю. Дівчина відмовилась, і я поплуганився далі. Оце й усе.

Я глибоко, дуже глибоко зітхнув.

— Дякую, — а відтак розвернуся й рушив геть. Я чув, як він регоче за моєю спиною, і цей звук переслідував мене, поки я йшов алеєю, яка вже тонула в темряві.

Цей американець виявився саме з тих людей, кому до вподоби було б долучитися до нашого Жадання — а чи він просто потребував грошей такою мірою, що вирішив узяти в ньому участь навіть знехочу. Ві, поза всякими сумнівами, заплатила йому, аби він тримав язика за зубами. І, авжеж, вона передбачила, що я піду за ним та спробую розговорити. Це було частиною їхньої угоди. Я відчував, що починаю краще розуміти ситуацію, що правила нашого нового Жадання стають мені зрозумілішими. Було очевидно, що ця гра розрахована не на один вечір, не на мить, а також те, що ставки тепер були аж які високі. Я просто мусив здогадатися, що має стати кінцевим пунктом і коли саме ця подія відбудеться. Певна річ, відчував, це станеться не раніше весілля, до якого лишалося тільки десять днів.

Наступного ранку я прокинувся за дзвінком будильника, змусив себе звестися з ліжка й перевдягнувся в костюм для пробіжки. Голова була важкою, а м’язи млявими, і, лишень повернувшись додому з пробіжки, я помітив напівпорожню пляшку горілки й згадав, що робив напередодні увечері, коли нарешті дістався додому.

На кухні, біля дверей, що вели до саду, були розкидані по підлозі мої коробки від компакт-дисків — лежали, вивернувши нутрощі. Я не пригадував, щоб умикав музику, але, схоже, таки робив це. Підійшовши до стереосистеми, я побачив, що регулятор гучності стоїть на максимумі.

На роботі того ранку я змусив себе привітатися з Лотті, збираючись якось попросити вибачення у неї, але вона зашарілася й опустила очі, тому вибачення не знадобилося. Мені важко було сконцентруватися, тож я пішов до Кейтлін під приводом якихось підрахунків, котрі начебто спали мені на думку просто вночі.

— З тобою все гаразд? — спитала вона, заводячи нові цифри, поки я чекав, спираючись на її стіл.

— Так, усе добре, — відповів легковажно.

Вона розвернулася й звела на мене погляд, її неприродно блакитні очі наче трохи мінилися.

— У тебе вигляд не дуже.

Я звівся.

— Справді?

Коли я цього ранку голився, то помітив, що очі почервоніли, а обличчя, здається, трохи змарніло.

— Сподіваюся, ти себе не надто заганяєш із роботою?..

— Та ні, все гаразд.

— А минулого вечора, Майку, я…

Вона зашарілась, і я несамовито спробував пригадати, чи бачився я з нею минулого вечора. Хоча я ж не міг із нею бачитися!

— Що?

Вона похитала головою.

— Та нічого. Просто схоже, що ніч у тебе видалася не вельми.

— Зі мною все гаразд.

Вона заходилася далі набивати цифри на клавіатурі.

— Удома все гаразд?

— Так. Певна річ.

Кейтлін припинила друкувати й розвернулася до мене.

— Хоча ми знайомі ще не настільки довго, ти можеш поговорити зі мною, якщо захочеш. Слово честі.

Я знав, що мені доведеться щось збрехати, бо Кейтлін достеменно жадала від мене більшого, ніж отримувала.

— Твоя правда, дещо таки сталося. Час од часу я трохи захоплююся, коли слухаю музику і, мабуть, вмикаю її надто голосно. Тож переймаюся, чи Лотті, бува, не дратується через це?

Утім, вона проігнорувала моє запитання.

— А Веріті хіба не дратується?

— Її тимчасово нема. Поїхала у відрядження.

— Еге ж, — Кейтлін легенько тицьнула пальцем у екран. — Усе, я завершила роботу. Щойно надіслала тобі відомості електронкою.

— Дякую, — я повернувся до свого столу, почуваючись ані на йоту не краще. Дарма я підходив до Кейтлін, мене все у ній аж надто дратувало. Мені не подобалося, як вона на мене дивилася — наче скануючи поглядом.

Раптом задзеленчав мобільний, і я побачив, що на екрані миготить ім’я Елейн. Досі я встиг проігнорувати бозна-скільки її дзвінків, але цього разу відповів: уже від думки про неї мене охопила несподівана потреба почути її голос.

— Майку, — вигукнула вона шоковано. — Боже милий, це й справді ти?

Я розсміявся.

— Вибач, я був страшенно зайнятий, відколи повернувся до Англії. Я збирався тобі зателефонувати.

Вона форкнула.

— Ти як, любчику?

— Та нівроку.

— Що, облаштовуєшся в новому будинку?

— Маєш прийти й побачити усе на власні очі.

Але навіть коли я це казав, думка про те, що вони з Беррі прийдуть до мого будинку й достеменно нічого не збагнуть, неабияк мене бентежила.

— Та я, власне, залюбки. Але зараз я тобі телефоную задля того, аби дізнатися, чи, бува, не хочеш ти прийти до нас на обід цієї неділі?

Я наче відчув ці її слова на смак, і в них було щось п’янке й отруйне.

— Я залюбки.

— Чудово. У нас тепер живе новий хлопчик, ми його тільки-но прийняли, й мені хотілося б, щоб ви познайомилися.

Добре, що матиму чим зайняти неділю, бо у вихідні було важко стежити за Ві.

***

На подорож до Ейлсбері знадобилося часу менше, ніж я очікував, тож у двері до Елейн і Беррі я подзвонив опівдні. Відчинила мені Елейн. Вона була у фартуху, а увесь будинок пропах смажениною. Елейн усміхнулася й пригорнула мене, обволікаючи теплим, нехитрим запахом. Повернутися до цього будинку — це було все одно, що помандрувати в минуле. Наче я й справді міг проштовхатися крізь простір і вигулькнути десь у іншій площині. Йводночас усе тут залишалось як колись, нічого не змінилося. Той самий зачовганий килим на сходах, той самий овальний столик біля свічада, захаращений стосами ключів і листів, той самий потрісканий лінолеум на кухні, та сама давня духовка, яка плювалася димом, та сама мотузка для білизни в саду, той самий дерев’яний стіл, за яким ми згодом мали обідати.

Із саду зайшов Беррі, й за спиною в нього я помітив чудові троянди.

— Майку, хлопчику мій, — мовив, підходячи до мене й обіймаючи. Він, здавалося, набрав вагу, а Елейн, навпаки, трохи схудла.

— Йой, та лишень поглянь на себе! — вигукнув Беррі, відступаючи на крок. Я опустив очі й побачив налощені черевики, напрасовані чіно, накрохмалену блакитну сорочку. В цьому будинку моє вбрання мало не змусило мене зашарітись. Але Беррі приніс нам пива, ми влаштувались у саду, а Елейн хотіла посидіти з нами, але постійно схоплювалась, аби зробити щось на кухні. Беррі через те лишень очі на мене зводив.

Розмова ще від початку була якоюсь млявою, а час од часу я не міг навіть добрати гожої відповіді на їхні запитання. Втім, водночас мені не хотілося йти звідси. У ті хвилини кортіло сидіти в цьому саду аж довіку.

Саме коли ми збиралися сісти обідати, грюкнули двері й до кухні увійшов високий худорлявий хлопчина.

— Чудово! — вигукнула Елейн. — Ти саме вчасно!

Підійшовши, хлопець сів за стіл. Я побачив, що він захекався й упрів. Це нагадало мені ті часи, коли я теж квапився додому, аби скуштувати частування Елейн. Хлопчина втупився у власні руки, що їх поклав перед собою.

— Майку, — звернулася до мене Елейн. — Це Джейден. Джейдене, це Майк — я тобі про нього розповідала. Майк прожив із нами довше, ніж будь-хто з наших дітлахів.

Він кивнув мені.

— Добридень.

Я посміхнувся йому.

— Скільки ти вже тут?

— Приблизно два місяці.

Беррі звівся, щоб розрізати м’ясо, а Елейн тим часом розкладала по тарілках картоплю, моркву, пастернак і йоркширський пудинг. Меню недільного обіду в неї завжди лишалося незмінним, хоч яка погода була за вікном. Мені кортіло розпитати Джейдена, як він тут опинився, але я вирішив, що робити цього не варто. На вигляд йому було років тринадцять чи чотирнадцять, а з того, як жадібно хлопець ковтав їжу, вгадати відповідь було не важко.

— Джейден просто обожнює футбол, — мовив Беррі. Це, певна річ, було йому до шмиги, бо й досі пам’ятаю, як я сам марно намагався не куняти під час тих щосуботніх вечірніх переглядів програми «Матч дня».

— То ви вже знаєте, який рахунок? — спитав Джейден із напхом напханим — як огидно! — ротом.

— Ні, ні, не кажи, — вигукнув Беррі, затуляючи руками вуха. Джейден розреготався, а я раптом пожалкував, що вже не можу й собі долучитися до цього жарту. Я несподівано зрозумів, що Джейденові віддали мою кімнату, що він, напевне, повісив власні постери на стіни та свій одяг у шафу, і що цю кімнату сприймає вже, мабуть, як крихітну версію рідного дому.

Елейн і Баррі реготали над якоюсь його реплікою, яку я взагалі проґавив, а мені раптом здалося, що стілець, на якому я сиджу, аж надто крихкий і ненадійний. Усе й справді геть по-іншому, незмінним не лишається нічого, навіть любов.

Елейн потяглася до мене й накрила своєю долонею мою.

— Так добре, що ти прийшов, Майкі. Ми страшенно скучили за тобою, еге ж, Беррі?

— Певна річ, — підтвердив той. — А ти там гендлярував собі!

— Ви й справді жили в Нью-Йорку? — запитав Джейден.

— Так, — у моєму горлі чомусь виник клубок.

— Супер.

— А що в тебе ще нового? — спитала Елейн. — Може, є якась чарівна панночка, про яку я хотіла б дізнатися?

Я заперечно похитав головою, і на якусь жахливу мить мені здалося, ніби от просто зараз заплачу. Впаду головою на стіл між соусником і тарілкою й розридаюся.

— Ні, жодних панночок.

Елейн легенько ляснула мене по руці.

— Чула, що Веріті виходить заміж…

— Так.

— Вона телефонувала, аби дізнатися твою нову адресу. Ти підеш на весілля?

Я відчув, як простір навколо столу наче звужується й закручується спіраллю.

Веріті багато разів сиділа там, де зараз умостився Джейден. Спочатку мені ніяково було її приводити, але вона заявила, що їй подобається на Пікок Драйв. Запевняла, що тут затишно, а Елейн і Беррі завжди так трусилися над нею, наче я приніс їм додому якусь екзотичну квітку — поглянути.

І все це раптом здалося мені страшенною помилкою. Помилкою було те, що Ві зараз не сидить отут, із нами, і ми не обговорюємо наше майбутнє весілля. Мені кортіло пояснити Елейн та Беррі, наскільки все це хибно, як ми з Ві кохаємо одне одного, кохаємо так, що іншим годі це збагнути.

— Еге ж, — мовив я. — Наступної суботи.

— І який він, її наречений?

— Не знаю. Я його не бачив.

Я помітив, як Елейн зиркнула на Беррі. Джейден дістав свій телефон і гортав щось на екранчикові.

— То ти, виходить, не переймаєшся, так? — з надією спитала Елейн.

Я посміхнувся — бо саме цього від мене й сподівалися.

— Звісно, не переймаюся.

Вона, зачувши це, здається, трохи розпружилася.

— Чудово. Просто ми з Баррі знали, як ти за нею упадаєш, тому боялися, що надто засмутишся.

Я почувався тієї миті так, наче мене від Елейн і Беррі відділяв мільйон миль, прірва непорозуміння між нами була настільки глибока, наче ми одне одному геть чужі.

— Вона мила дівчинка, але милих дівчат довкола багацько, особливо для такого запаморочливого молодика, як ти, — Елейн дуже пильно дивилася на мене, наче намагаючись поглядом щось пояснити мені, тому я видушив із себе посмішку.

— Усе буде добре, — мовив я.

Вона якось спантеличено глипнула на мене.

— Так, певна річ.

— Ні, тобто, між мною й Ві. Між нами все буде добре.

— Чудово, що ви зможете лишатися друзями, — мовила Елейн, але я побачив, що її посмішка згасла, зісковзнула з обличчя, наче перука в стариганя з голови.

— Торік Сара, донька Морін, побралася з хлопцем, з яким познайомилася в інтернеті.

Я згадав ту Сару, доньку Морін, її брезкле тіло, тонке, рідке волосся, окуляри з товстезними скельцями. Відчув, як мимоволі напружуються м’язи, навіть попри те, що зараз сидів. Яке безглуздя з боку Елейн таке мені пропонувати!

— Агов, пригальмуй-но, — гукнув Беррі. — Бідолашному хлопцеві лишень тридцять, нема потреби вдягати на нього ярмо!

Я почувався таким змореним, коли пішов від них, що не знаю навіть, як спромігся дістатися додому. Очі в мене пекли так, що я насилу тримав їх розплющеними, а горло здавалося запаленим і боліло. Вийшовши з метро, почав тремтіти навіть попри теплу погоду. Йти було недалеко, але я відчував, що на моїй шкірі виступив рясний піт. Опинившись нарешті вдома, я просто роздягнувся голяка, пірнув під ковдри й провалився у бентежний сон, в якому Ві являлася мені у стількох різних подобах, що я врешті-решт утратив їм лік.

Я прокинувся вночі через ґвалт, який зчинили лисиці, що парувались, і чийсь сміх. Якоїсь миті, простягнувши руку, відчув поруч Ві. Але, пригорнувши її до себе, збагнув, що обіймаю подушку, і з огидою відштовхнув її.

Навіть попри те, що Ві снилася мені цілу ніч, єдиний сон, який чітко пам’ятаю, — це той, в якому вона стоїть у дверях свого нового будинку, простягаючи мені свого орла. Ланцюжок із шиї зірвала, і тепер він, зібганий і жалюгідний, лежить у неї в долонях.

— Обережно, — мовив я до неї, — бо ти його загубиш.

— Не має значення, — відповіла. — Ти ж не прийдеш, еге ж?

Коли вранці задзеленчав будильник, я почувався нітрохи не краще. Відверто кажучи, мені навіть погіршало, бо мене ще й страшенно нудило. Я зателефонував на роботу, я залишив повідомлення, що захворів, — раніше робити щось подібне мені жодного разу не доводилось. Я проспав і більшу частину понеділка, і сни мої схожі були на буремне море. Втім, під вечір я зрозумів, що лихоманка майже минулася. Не зводячись з ліжка, я просто з ноутбука замовив їжу: курячий бульйон, равіолі й тальйоліні. Виклав я достатню суму, аби всі ці страви були смачними та свіжими, а відтак на якийсь час самопочуття поліпшилось — я повільно їв, відкинувшись на подушки й слухаючи новини по радіо. Але важкі думки завжди чаїлися в найтемніших куточках свідомості, пантруючи, допоки мене накриє оманливе відчуття безпеки. Їхня улюблена тортура — нагадувати мені про мою самотність. Про те, що нема нікого, хто приніс би мені курячий бульйон, помацав чоло чи переймався б через мою лихоманку. Поки я заслаблий лежав у ліжку, з глибини свідомості виринув спомин: от я стою за ґратками чогось, схожого на дитячу колиску, а підгузок у мене такий мокрий, що я відчуваю, як сеча обпікає шкіру. Горло аж скімлить від плачу, руки задубіли. Не знаю, як завершується цей спомин, далі все геть розпливчасто. Я навіть не знаю, чи це пам’ять про якийсь конкретний випадок, а чи щось подібне траплялося зі мною багато разів.

Я завжди надавав перевагу конкретнішим спогадам. Легше чіплятися за сухі факти: от під час занять у моєму животі так бурчить, що інші діти потім, на шкільному подвір’ї, кепкують з мене; а от штанці сповзали до колін, бо в мене нема ременя. А от я мушу пояснювати перед класом, чому в нас удома — жодної книги. А от щоразу, коли в школі якась екскурсія, вдаю, ніби захворів, бо, якби я поїхав з усіма, то довелося би брати зі собою щось перекусити. Ще мене ніколи не запрошували в гості чи на день народження інших дітей. От я розважаюся тим, що плюю просто собі під ноги — аби лишень не плакати. От холод проймає мене мало не до кісток. А от я вправно брешу про те, звідки в мене синці й подряпини.

Коли востаннє бачив маму, вона лежала на канапі в нашій квартирі, вже геть очманіла від алкоголю, заледве ворушачи язиком. Напередодні міс Гайленд викликала мене до свого кабінету, аби нагадати, що я не маю захищати того, хто не захищає мене. Я кивнув і посміхнувся, добре знаючи, що від цього нічого не зміниться.

Але щось таки змінилося. Бо коли того вечора пролунав знайомий стукіт у двері, я впустив їх досередини. Я не став долілиць лягати на підлогу, як вчила мене мама, — аби вони не побачили мене, коли відсунуть заслінку на поштовій скриньці та спробують роздивитися, що відбувається в квартирі. Я навіть не намагався розтермосити маму й не заходився вигадувати жодних відмовок. Я просто відчинив двері й дозволив їм увійти до вітальні, захаращеної запліснявілими тарілками й чашками, напханими недопалками. Я дивився, як вони долають напад нудоти, відчувши сморід із ванної, як, роззявивши роти, витріщаються на стоси порожніх бляшанок з-під пива й пляшок у кухні. Я назвав своє ім’я і дозволив їм відвести себе до автівки. Лишень згодом, коли ми їхали до сиротинцю, зрозумів, що не запитав про подальшу долю мами. Але тоді вже було запізно.

Я залишався в ліжку й у вівторок, знову замовивши їжу й навіть спромігшись вибиратися на кухню за чаєм. Помітив, що погода на вулиці чудова: сонце сяяло, на блакитному небі ні хмаринки, й подумав, що пізнє літо — це чудовий час для весілля. Наприкінці дня я зібрався на силі та, прийнявши душ, відчув себе достатньо добре, щоб одягти шорти й просидіти із півгодини в саду, відчуваючи, як сонячні промені пестять обличчя. Наступного дня мені треба було повертатися до серйозних тренувань, оскільки мав намір виглядати у суботу просто ідеально.

Вранці я прокинувся з чітким враженням, що про щось забув, та лишень під час пробіжки збагнув, про що саме. Я ж не купив Ві весільний подарунок!

Ця думка так налякала мене, що я змушений був зупинитися й схилитися, вдаючи, ніби ногу раптом звело судомою. Я не міг повірити, що був аж такою мірою недбалим. Якщо від мене не сподівалися, що я просто зірву весілля, то подарунок — це конче важливо.

Це був мій наступний хід у новому раунді нашої гри в Жадання, і я не сумнівався, що саме мій подарунок Ві розгорне першим.

Лишень над цим я й сушив собі мізки впродовж усього дня. Зізнаюся, навіть коли президент компанії зазирнув до мене й запитав, чи мені вже краще, я не приділив йому належної уваги. Я не відреагував як годиться, коли він сказав, що є новий проєкт, який, на його думку, мене зацікавить — тож мої двері він зачинив з дещо спантеличеним виразом обличчя.

Саме перед тим, як я поїхав до Америки, нас із Ві запросили на весілля до її давньої, ще з університетських часів, приятельки. У самісінькому низу запрошення був припис: «Будь ласка, не даруйте нічого, ваша присутність — це найжаданіший для нас подарунок».

Прочитавши це, Ві вдала, ніби її нудить від таких слів.

Фігня, сказала вона, про подарунки мріють усі!

Я згадав про цей епізод наступного ранку, коли під час обідньої перерви завітав до книжкової крамниці, що спеціалізувалася на рідкісних виданнях. Я знайшов її за допомогою ґуґл. Телефоном власник повідомив мені, що таких книг, як мені треба, є небагато, але одну він має. Це справді особлива річ, попередив мене, а тому книга стане мені навіть дорожчою за ті неймовірно коштовні томи, якими була захаращена ця напхом напхана, запилюжена крамниця. Але я на це й сподівався.

Я чекав, поки він принесе обіцяне, дихав столітньої давнини пилом і водив пальцями по заяложених і подертих корінцях, шкіра на яких була потріскана й пошматована.

Розмір альбому, який продавець поклав на дерев’яний стіл у глибині крамниці, приємно здивував мене, і, щойно він перегорнув першу сторінку, я зрозумів, що обов’язково куплю цю книгу. Адже в альбомі була незліченна кількість сторінок з детальними, неймовірно гарними малюнками орлів. Кожен із них захищений тоненьким аркушем цигаркового паперу. Малюнки були достатньо гарні для того, аби вирізати їх і вставити у рамку — продавець сказав, що це доля більшості подібних альбомів. А ще зауважив, що мені поталанило знайти його крамницю, бо він ладен заприсягтися, що така дивовижа є в усьому Лондоні лишень у нього. Втім я слухав його краєм вуха, натомість споглядаючи скарб, що лежав просто переді мною: поєднання золота й лазурі, вигадливі деталі, неймовірні малюнки. Книгар сказав, що готовий віддати альбом за 3500 фунтів, і я навіть не став торгуватись, адже за такий ідеальний подарунок ладен був заплатити вдвічі чи, може, навіть і втричі дорожче.

Я знайшов у ґуґл ще одну крамничку, де книгу професійно загорнули, — довелося залишити її там на ніч і забрати наступного дня в обід. Звідти я кур’єрською доставкою надіслав книгу до Стіпл-Гаус. Я міг би забрати її назад до офісу, щоб доправити власноруч, але не хотів цього, бо тоді аж до вечора мені б дошкуляли питаннями колеги. Також не бажав з’являтися з книгою напереваги просто у день весілля. Ба більше, я сподівався, що наречена розгорне мій подарунок ще до церемонії. Мене тішила надія: збагне, що саме я прагнув ним сказати.

***

Якось Ві дорікнула мені, що я, мовляв, погано тлумачу знаки, і вона безперечно мала слушність — принаймні того моменту. Ми тоді лежали на траві неподалік її будиночку в Сассексі. Тривав один із тих неймовірно спекотних літніх днів, які бувають, здається, лишень у споминах. Ми влаштували пікнік у полі неподалік, де Ві розстелила наш килимок у напівзатінку дерева. Ми добре попоїли й випили пляшку вина. Я лежав долілиць, Ві примостила голову на моїх грудях, я привільно обіймав її за плечі. Я відчував, як голова дівчини піднімається й опускається в ритмі мого дихання. Пам’ятаю, мені тоді майнуло, що саме так виглядає блаженство. Либонь, можна було би вмістити нашу тодішню світлину поруч із цим словом у словнику, і всі б усе зрозуміли.

Також я збагнув, що вперше відчуваю щось подібне. Певна річ, Елейн і Беррі подарували мені змогу дізнатися, що таке щастя, безпека, ба навіть любов, але це відчуття, що, здається, нуртувало в моєму кровотоці, від пальців ніг і до голови, проникаючи в усі м’язи — було для мене новиною. Воно просто неймовірне. Воно було наче наркотик, і я вже став від нього залежним.

— Глянь, ондечки лебідь, — мовила Ві, показуючи вгору.

Я також глянув на небо, але нічого там не побачив.

— А вони що, вміють літати?

Вона розреготалася.

— Та ні, не справжній лебідь. Хмара у вигляді лебедя.

— У вигляді?..

— Ти що, в дитинстві ніколи так не грався? Ну, не уявляв, на що схожі різні хмари?

— Ні. Ми взагалі не гралися.

Вона звелася на лікті, щоб зазирнути мені в обличчя, пасмо її волосся ковзнуло моєю щокою.

— Вибач, Майкі. Я не подумала.

— Усе гаразд, — я потягнувся і накрутив її локон собі на палець. — Це вже не має значення.

— Що, було такою мірою жахливо?

Я намагався збагнути, що можна розповісти про власне дитинство, але все, що спадало мені на думку, — це сірий колір та відчуття холодного бетону. На той момент минуло лишень три роки, відколи я востаннє бачив свою матір, але вона вже стерлася з пам’яті, перетворившись радше на відчуття, ніж на живу особу, і я зрозумів, що не можу й надалі триматися за спомин, хоч яким реальним відчував його.

— Не все було жахливо, — почав був я, але прозвучало це якось невпевнено. — Елейн і Беррі були просто чудовими.

— Певна річ, — мовила Ві. — А твоя мати — якою була вона?

На той момент ми з Ві були знайомі лишень півроку, і я досі ніколи ні з ким не розмовляв про свою матір. Але з Ві я завжди мав відчуття: всього, що я кажу, замало, ми ніколи не зможемо достатньо розповісти одне одному й достатньо одне про одного дізнатись. Якби ж то я міг вивернутися навиворіт, аби продемонструвати їй, що в мене всередині, я б залюбки це зробив.

— Вона була дуже сумною, — сказав я нарешті, й це прозвучало щиро.

— Сумною через що саме?

— Через усе, — я міцніше перехопив волосся Ві, й мені чомусь майнуло, як легко було б вирвати пасмо з коренем. — Напевне, вона пила задля того, щоб якось захиститися від життя.

Розмова змушувала мене почуватися химерно, наче я забув щось важливе.

— А як щодо тата?

— У мене не було тата.

— Тато є у всіх, — сказала Ві, прикипівши до мене очима.

— Ні, в моєму свідоцтві про народження у цій графі порожньо. Мати сказала, що це міг бути будь-хто з хлопів, з якими вона вже не підтримує стосунків.

Слова, промовлені вголос, прозвучали якось нереально, бо вони надто довго жили у мене всередині. На якусь мить мене охопило бажання впіймати їх, наче метеликів, і загнати назад. Я не наважувався зустрітися поглядом із Ві: боявся, що змусив її ненавидіти себе.

Замість того вона нахилилася й дуже лагідно поцілувала мене в куточок уст.

— Бідолашний хлопчик, — мовила вона, так ніжно, що я мало не заплакав. Потім Ві знову вмостила голову на моїх грудях, і ми дихали в унісон ще кілька хвилин.

— Лебідь і досі там, — мовила вона.

Я глянув на небо, але все, що я там угледів, — це пухнасті хмари на тлі блакиті.

— Чомусь і досі не бачу.

Вона розсміялася.

— У тебе не дуже добре виходить тлумачити щось, так?

Я притягнув її ближче до себе.

— Я тебе кохаю, — пробурмотів я; тієї миті я відчував таку гостру потребу промовити це вголос, що мені здавалося, ніби я вибухну, якщо не зроблю цього.

Вона мовчала якусь мить, а тоді відповіла:

— І я тебе кохаю.

Не знаю, чому Ві кохала мене аж так сильно. Протягом усього першого року наших стосунків я повсякчас боявся, що вона одного ранку прокинеться і збагне, що скоїла дурнувату помилку, зрозуміє, що я бракований — саме такий, яким я завше себе вважав.

Але цього так і не сталось, і я усвідомив, що вона кохає мене попри те, ким я є, — а я ж бо переймався, що такого взагалі ніколи не станеться. Час од часу я навіть дозволяв собі повірити, що вона кохає мене саме тому, що я таким є, хоча сприйняти це всерйоз мені до кінця так і не вдалося.

Коли вона підійшла до мене-другокурсника на вечірці, на яку я знехочу приволікся, мені це здалось якимось жартом. Я був переконаний, що, щойно я дам їй прикурити, дівчина піде, — але вона натомість прихилилася до стіни й почала розпитувати, як мене звуть, на якому я факультеті, звідки родом — словом, ставити усі ці звичайні запитання. А я був такою мірою вражений, що навіть не спитав у неї ні про що, але збагнув це лишень за кілька годин, коли вже повернувся до своєї кімнати. Тоді я сів за стіл і уклав список усього того, що хотів дізнатися про неї, всіх тих запитань, які я мав намір поставити їй наступного разу, якщо той телефонний номер, що вона мені його продиктувала, виявиться справжнім. Також мені сяйнуло, що на вечірку я потрапив унаслідок вервечки химерних збігів, — і вперше я замислився над тим, що звела нас сама доля.

Є такий французький фільм, він називається, здається, «Червоний ровер», не пам’ятаю точно. Я дивився його багато років тому пізно вночі по ВВС-2, і він мене просто зачарував так, що я навіть забув: треба дізнатися його точну назву. Спохопився я запізно, лишень за кілька тижнів, і на той момент уже не зміг знайти про нього жодних відомостей. Через це я іноді розмірковував, чи, бува, той фільм мені не наснився? Чи я справді його бачив?

Головні герої тієї стрічки — хлопець, який працює в крамниці, й дівчина, котра щодня проїжджає повз цієї крамниці на червоному ровері. Сотню разів до їхньої зустрічі лишається тільки мить, їхні шляхи перетинаються, але так і не перетворюються на один спільний шлях. І поволі, коли сюжет розгортається перед очима, виникає враження, що їм просто конче потрібно зустрітися, що це необхідно для виживання людства, що, коли вони нарешті зустрінуться, станеться щось дивовижне. Але вони так і не зустрічаються. Потім якось, звичайнісінького дня, вони обоє опиняються на поромі. Сидять біч-о-біч, але й тепер не помічають одне одного. Навіть коли починається негода й стається кораблетроща, коли стає зрозумілим, що пором швидко тоне, коли люди навколо втрачають надію, ці двоє й досі не зважають одне на одного. Пором опускається під воду, люди навколо захлинаються, гинуть, зникають, а вони й досі кожне само по собі. Потім камера йде на загальний план, і ми бачимо цю саму подію, але вже як сюжет телевізійних новин. Ведучий оголошує, що це найгірша кораблетроща у французьких водах із часів війни і що, судячи з усього, вижили тільки двоє. А відтак ідуть розмиті кадри, на яких двом людям допомагають перебратися з перекинутого догори дриґом корпусу корабля до рятувальної шлюпки. Живими лишилися тільки вони, а відтак ці двоє дивляться одне на одного — й одразу ж стає зрозумілим, що то кохання з першого погляду. А це означає, що іноді двоє людей настільки потрібні одне одному, що задля того, аби вони опинилися разом, можна навіть пожертвувати чужим життям.

***

Погода вранці того дня, на який було призначене весілля Ві, виявилась ідеальною. Блакитне небо, лагідне сонячне проміння, не надто спекотно й водночас не надміру прохолодно. Повітря пестило шкіру, наче цілунок, і атмосфера ніби бриніла якоюсь передзвісткою — ти наче відчував, як ростуть рослини й квітнуть квіти.

Я придбав задля такого випадку новий костюм, лляний, кремового кольору, і вдягнув до нього білу сорочку й брунатну краватку. Добираючи вбрання, був дуже обачним, — мені не хотілось, аби вирішили, що я прагну виділитись, але водночас кортіло продемонструвати власне тіло в усій його красі. Також я купив запонки, виготовлені зі старовинних срібних монеток, яким подарували нове життя. Відверто кажучи, запонок я купив аж дві пари, просто тому, що не міг встояти перед старовинними шпоньками із гравіруванням, які вгледів у вітрині крамниці в Берлінгтонській аркаді[21]. Плавні лінії вигравіруваного на них візерунка були тонюсінькими, але вони, поза жодними сумнівами, утворювали літеру «V». Я вирішив, що вдягну саме їх, але потім передумав, — ці шпоньки краще залишу на наше з Ві власне весілля.

Із будинку я вийшов рівно об одинадцятій, тому що, хай навіть церемонія в Сассексі починалась аж о третій, у жодному випадку не міг дозволити собі запізнитися. Химерно, але настрій у мене був нівроку. Я знав, що все це відбувається не насправді, розумів, що це — лишень частина нашого Жадання, а тому вирішив розважитися. На додачу я не навідував Ві ні на роботі, ні вдома ще відтоді, як минулого тижня захворів, і тепер мені страшенно кортіло її побачити.

Щойно я підійшов до воріт, двері будинку Лотті відчинилися й на вулицю вийшла Кейтлін.

— О, привіт! — гукнула вона. Ця дівчина ніби перетворилася на якусь химерну прояву, що просто переслідувала мене, змушуючи трохи нервуватись. Я вже ладен був запідозрити, що вона стежила за моїм будинком з подружчиного вікна й тепер зумисне вийшла одночасно зі мною.

— Па-па! — гукнула Кейтлін Лотті, яка помахала їй і зачинила двері.

Ми разом вийшли на вулицю.

— Що це ти тут робиш? — спитав я.

— Та ми оце щойно повернулися з «ЛБТ».

Я вирішив, що йдеться про якийсь фітнес-клуб, бо вона була в спортивному костюмі.

— А я й не знав, що ви з Лотті аж такі приятельки.

Вона розреготалася.

— А таки приятельки.

Ми рушили далі, а тоді Кейтлін зауважила:

— Виглядаєш нівроку. Куди це ти зібрався?

— На весілля.

— Без Веріті? — голос її здався потішеним, й мені від того закортіло дати їй ляпаса.

— А вона вже там, на місці. Це весілля її сестри, воно відбудеться в домі їхніх батьків у Сассексі.

— Як мило!..

— Так, будинок просто чудовий. Там у саду є власна капличка, в ній вони і повінчаються. Вона була збудована ще за часів нормандського завоювання[22]. Подейкують, що є підземний тунель, за допомогою якого до неї можна потрапити просто з будинку.

— Круто, — ми вже вийшли з провулка на головну вулицю, і тепер наші шляхи мали розійтися. — Ну що ж, бажаю розважитися. Побачимось у понеділок.

Простуючи до метро, я відчував, як пашіє моє обличчя. Це ж як мені лишень спало на думку таке бовкнути? Адже тепер, коли Веріті переїде до мене, доведеться змінити роботу, а може, навіть придбати інший будинок. Бо ж Кейтлін, поза всякими сумнівами, й надалі постійно вигулькуватиме з кожної шпарини, а від цієї дошкуляки можна чекати й того, що вона заходиться розпитувати Ві про весілля її сестри.

Озирнувшись, я побачив, що Кейтлін саме переходить на інший бік вулиці. Цієї миті майже мріяв, аби з пагорба на повній швидкості з’їхав автобус і вона втрапила йому під колеса.

Подорож певною мірою заспокоїла мене. Позаду лишилася збожеволіла міська забудова, потяг плавно мчав типово англійським заміським краєвидом. Певна річ, все це станеться не просто зараз, не відразу, — отже, матиму нагоду знайти собі нову роботу ще до того часу, як Ві переїде до мене. Не можна ж одружитися, а потім одразу розлучитися. Та й навіть якщо можна, це все одно потребуватиме певного часу. Споглядаючи пейзаж за вікном, я дозволив очам розслабитись, — і картинка почала розмиватись, обриси втратили чіткість — аж допоки все перетворилося просто на вервечку розпливчастих тьмяно-зелених плям.

Я досі так і не спромігся до пуття збагнути, чого саме Ві чекала від мене, і це непокоїло. Зазвичай чітко знав, яка роль мені належиться у Жаданні, й ми грали за попередньо встановленими правилами. Я збагнув: через оту американську приключку Ві одноосібно змінила ці правила, і те, що вона мені їх досі не повідомила, — то і є покарання для мене.

Заспокоювала хіба що думка про те, що, принаймні, кінцева мета нашої гри мені відома. Я знав напевне, що ми прямуємо до неминучого возз’єднання, просто не второпав поки що, чого сподівалися від мене. Єдине, в чому міг бути цілком і повністю переконаний, — це в тому, що йдеться про щось значне, щось таке, що беззаперечно й остаточно доведе моє кохання до Ві, раз і назавжди.

Я приїхав майже на дві години раніше ніж треба було, тому, перш ніж рушити провулком до каплички, вирішив трохи посидіти у місцевому пабі, так добре мені знайомому. Замовивши кухоль пива, я вийшов і вмостився з газетою за вуличним столиком, попри те, що розумів: я зараз не годен прочитати жодного рядка. У пабі знайшлася купка ошатно вбраних людей, їхні голоси аж бриніли в затишному повітрі. Енґусові друзі, подумав, коли я роздивлявся їхнє яскраве вбрання й розкустране волосся.

Упродовж наступної години до паба заходило все більше й більше люду — цілком очевидно, з числа гостей, які прибули на весілля. Присутні цьомкалися, вітаючись, а жінки так верещали, аж мені годі було повірити в те, що бодай когось із них і справді запросила Ві. Я вже встиг замовити другий кухоль пива, і коли алкоголь потрапив до шлунка, раптом збагнув, що аж від сніданку й макового зернятка в роті не мав. Я глянув на годинник. Була чверть по другій, тому я звівся, збираючись іти до каплички. Дістатися туди я мав за п’ять хвилин. Але цієї миті від однієї з компаній відійшла якась жінка й із широчезною усмішкою рушила до мене. Я зрозумів, що обличчя її мені знайоме, але лишень коли вона опинилася просто переді мною, збагнув, що це одна з подружок Ві ще з часів навчання в університеті.

— Майку! — вигукнула вона. — Як приємно тебе бачити!

Ми розцілувалися в обидві щоки у той химерний спосіб, як заведено робити останнім часом. При цьому капелюшок мало не впав у неї з голови.

— Привіт! — мовив я. Ім’я її пригадати не виходило, хоча я знав, що ми протягом кількох років тирлувалися в одній компанії й провели чимало часу разом. Коли ми з Ві ще жили в квартирі, ця її подруга якось приходила до нас на вечерю зі своїм хлопцем. Його ім’я також вилетіло з моєї голови.

— Маєш гарний вигляд, — зауважила вона. — Сподобалося в Америці?

— Так, просто фантастика.

— Ти давно повернувся?

— Та кілька місяців тому, — я переступив з ноги на ногу, й досі несамовито намагаючись пригадати, як же її звати.

— Ходімо до нас! Привітаєшся з Джеймсом.

Я дозволив їй відвести себе до купки людей. Коли я до них приєднався, чоловік, якого я ідентифікував як Джеймса, потиснув мені руку. Інші вичікувально витріщилися на мене.

— Ти ж пам’ятаєш Бена й Шиван, еге ж? — спитав Джеймс. — Нагадай-но, на якому факультеті ти вчився?

— На економічному, — я посміхнувся людям, яких геть чисто не впізнавав.

— А, так, — кивнув Джеймс. — А ми всі на факультеті англійської мови.

Луїза, згадав я нарешті.

— То чим ти зараз займаєшся, Майку? — спитав Джеймс.

— Працюю в Сіті. А ти?

— А ми всі з мас-медіа, в усіх найжахливіших сенсах цього слова, — Джеймс розреготався, хоч я зрозумів, що насправді власна робота йому до шмиги.

— Добре, що ти прийшов, — втрутилася Луїза. — Я завжди вважала, що це дуже мило, коли люди залишаються друзями, навіть якщо розбіглися не найкращим чином.

Я глянув на неї, не вельми розуміючи, про що йдеться.

— Ти знайомий з Енґусом? — запитав Джеймс.

— Ні, ще ні, — відповів я.

— Він просто суперовий хлоп. Ми з ними їздили до Дорсета на Великдень, було круто.

Я дивився на усміхнені обличчя й намагався збагнути, що вони всі торочать. Мені раптом спало на думку, що все це також підлаштувала Ві. Але розмірковувати над цим я був не годен, бо мої думки цілковито захопили Дорсет і те, що могла означати ця подорож. Я уявив Ві деінде — в місці, яке не було ані будинком у Кенсінгтоні, ані офісом, ані маєтком Стіпл-Гаус — і ноги в мене від того мало не підітнулися.

— Пора вирушати, — мовив я, знову зиркнувши на годинник.

— Та ще ж достобіса часу, — сказав Джеймс. — Наречені завжди запізнюються. От Луїза змусила мене чекати аж двадцять хвилин. Я вже вирішив був, що вона взагалі передумала.

Усі, за винятком мене, розреготалися.

— Ні, лишилося тільки двадцять п’ять хвилин. Я вже піду.

Я зачекав кілька секунд, але ніхто з них так і не зрушив з місця, тому врешті-решт відвернувся й рушив геть.

— Побачимося! — почув я голос Луїзи.

Коли дістався до каплички, там уже було чимало люду, — а це означало, що Джеймс помилявся, а я мав рацію. Я повідомив хлопцю біля входу, що я — гість нареченої, і він вказав мені на лівий бік каплиці. Я сів у п’ятому ряду, але біля проходу, — отже, Ві мусила побачити мене, щойно зайде. Енґус стояв біля вівтаря, теревенячи з якимось хлопцем із неймовірно рудою чуприною. Він був не вельми схожий на власну світлину, ще й виявився трошки нижчим, аніж закарбувалося в моїй пам’яті, відколи я побачив, як Енґус вийшов із таксі тоді біля будинку. До того ж, схоже, він трохи схуд. Жодних особливих зусиль задля того, щоб привести до ладу волосся, він не доклав, воно й досі виглядало задовгим. На щоках та підборідді була помітна щетина — у день власного весілля цей хлоп виглядав просто недоладно! Він разураз потирав підборіддя, і, попри посмішку, погляд у нього був знервований..

Я вирішив, що він, схоже, сумнівається, прийде Ві чи ні. Цілком можливо, що просто напередодні великого дня у них відбулася гучна сварка, й вона збагнула, що накоїла. Відтак мені спало на думку, що, можливо, Ві все ж таки хотіла, аби я в якийсь спосіб зірвав це весілля. Можливо, я мушу звестися тієї миті, коли парох спитає, чи може хтось назвати причину, яка стала б законною перешкодою для шлюбу? Якусь мить я сидів незрушно, розмірковуючи над цим, але врешті вирішив, що навряд чи від мене сподіваються саме цього. Ві ненавиділа скандали, а скандал на очах у родини й друзів достеменно був би їй не до смаку. Ні, вона змусила мене прийти сюди, аби я став свідком церемонії, і моя роль у руйнуванні цього шлюбу мала бути набагато складнішою.

Коли я наступного разу звів погляд, капличка вже була напхом напхана — люди, котрим не вистачило місця, навіть юрмилися позаду, а чоловік, що сидів обіч, аж надміру притискався до мене ногами. Почувся цокіт підборів, я озирнувся й побачив, як квапливо увійшла Сьюз. Вона так сяяла, що це надмірне щастя, котрим світились її риси, аж здавалось якимось несправжнім, особливо зважаючи на той крислатий блідо-жовтий капелюшок, що страшенно не личив їй до кольору обличчя. Сукня в неї була такого самого блідо-жовтого відтінку, і, коли вона чимчикувала проходом, мені майнуло, що вона схожа на гігантську скибку сиру. Сьюз зустрілася зі мною поглядом, проходячи повз; її посмішка миттю згасла, але за момент стала ще ширшою. І їй також, збагнув я, кортить, аби я був свідком нинішньої події.

Зазвучала музика, балачки вщухли. Я відчував, що Ві стоїть біля входу до каплички — між нами наче був натягнутий якийсь дріт, і зараз він напнувся й вібрував. Ми всі звелися, й із захопленого обличчя Енґуса я зрозумів, що Ві звільна йде проходом. Я нітрохи не переймався, розуміючи, що можу от просто зараз розвернутися й глянути на неї, адже Ві вбрана лишень у благеньку подобу того, в чому вона з’явиться на нашому весіллі — бо, авжеж, найкращу сукню приберегла для мене.

Люди навпроти всміхалися, щось вигукували, часу майже не лишалось, а отже, я нарешті розвернувся — саме тоді, коли вона порівнялася з нашою лавою. Ві звела погляд, і на мить наші очі зустрілись, а тоді вона відвернулася. Втім, я помітив, що Ві здригнулась, а відтак збагнув, чого їй вартувало влаштувати для мене це випробування. Мені страшенно закортіло в якийсь спосіб дати їй зрозуміти, що зі мною все гаразд, що я все розумію.

Сукня її була прикрашена старовинним мереживом, нашитим на обтислий мерехкий чохол, — вбрання текло за нею, наче вода, й мерехтіло з кожним її рухом, водночас дражливо оголюючи і приховуючи її бездоганне тіло. Ззаду був глибокий виріз, який оголював її хребет і м’язи спини; блідо-золотава шкіра нагадала мені про всі ті моменти, коли я стискав її в обіймах. Волосся було накручене у великі локони, закріплені дрібними білими квіточками. Вона аж сяяла вродою, чистим і природним світлом. Коли вона проходила повз, моє серце мало не рвонулося з грудей до неї, аж заходячись від муки й ридань.

Самої весільної відправи я майже не чув, бо кров аж надто голосно стугоніла у скронях. Коли треба було, зводився й сідав разом із усіма, і співав релігійні гімни, хоча зараз не можу пригадати, які саме. Я слухав, як найкраща подруга Ві Еліс і Енґусів брат прочитали вголос тексти про кохання — уривки з якихось книжок, які я не впізнав. Я намагався не дивитися на Ві й Енґуса, які стояли біч-о-біч, на швидкі посмішки, якими вони обмінювалися, не чути радості в його голосі, коли він проголосив своє «так».

Повітря здавалось якимось розрідженим, і зір мій почав раптом плямитися, наче цятки замиготіли перед очима. До того ж у маленькій капличці стало неймовірно спекотно, і я сумнівався, що всім присутнім вистачало повітря. Нарешті Ві й Енґус підійшли поставити підписи у парафіяльній книзі, і люди обіч мене почали щось тихенько співати. Я згорнув програму весільної церемонії в рурку і тепер міцно її стискав. Чи не вперше я відчув, як у мені зростає лють на Ві. З її боку це була просто дурнувата ідея, вона переступила межу, зовсім не було потреби аж таке влаштовувати. Адже це юридично-зобов’язувальний договір, щоб вибратися з цієї ситуації, їй треба буде докласти чимало зусиль, і на це піде достобіса часу. А я ще навіть не був певен, чого саме сподіваються від мене! Я дивився на чоло Ві, коли вона підійшла до катедри, де щойно стояв Енґус, коли незрушно записала до парафіяльної книги власне ім’я — а сам усе розмірковував над тим, що відбувається там, у неї під шкірою, в її черепі.

Якби ж то я стояв достатньо близько, то, напевне, схопив би важке золоте розп’яття з вівтаря й розкраяв їй голову — аби зануритись у червоний м’якуш її мозку, аби спробувати збагнути, чого вона домагалася, що саме замислила.

Вибравшись нарешті на яскраве сонячне світло, я відчув полегшення і якусь мить постояв осторонь, поки всі вигукували привітання та кидали високо у небо конфетті, й воно сипалося звідти, наче різнокольоровий кислотний дощ. Повітря повнилося схвильованою балаканиною й галасом, діти гасали між надгробків. Але я почувався втомленим і змореним, а ще мені дошкуляв біль між лопатками, згадка про ту каральну пробіжку, що влаштував її собі сьогодні зранку.

Якась жінка встановила перед дверима каплички штатив, і всіх гостей запросили позувати для фото, допоки не залишилися тільки Ві з Енґусом. Він пригорнув її до себе, обійняв за талію, вона звела до нього голову, й вони поцілувалися — повільно, наче тоді, в кухні, тієї ночі, коли я стежив за ними із затінку. Я напружився, аби зірватися з місця, щойно її рука торкнеться срібної пташки, аж потім раптом збагнув, що на шиї в неї нема прикрас. Узагалі! Лишень маленькі перлові сережки у пипках вух. Моє дихання прискорилось. Я спробував розшифрувати цей новий знак, але нічого путящого не спадало мені на думку.

Ми рушили стежкою, що вела до лану біля маєтку Стіпл-Гаус, і увійшли крізь браму до саду. Якимось незбагненним чином той перетворився на чарівне королівство. Величезне біле шатро, прикрашене квітами й гірляндами, стояло на галявині, а в його затінку розташувалася незліченна кількість круглих столиків, на яких сяяв і мерехтів кришталь. Нас зустрів довгий стіл, захаращений пляшками шампанського, — його відкорковували з вибухом і розливали по келихах, що сходили піною. Щойно я потрапив досередини, мені тицьнули фужер, і я відразу ж зробив ковток, хоча в моїй голові вже туманилось, а в шлунку було геть порожньо.

Порожнеча — добре знайоме, але лячне відчуття, так глибоко затавроване в пам’яті, що воно постійно повертає мене в минуле, до тих часів, коли я не здатен був себе прогодувати. Коли бракувало грошви навіть на те, аби купити для себе буханець хліба. До тих часів, коли завжди був самотнім, хай навіть мати маячила десь поблизу. Тоді я не міг примусити себе любити і сам не тямив, як воно — любити когось. Мені здавалося, що ніколи не зможу заповнити глибоку, всеохопну порожнечу у власній душі.

Але, на щастя, тут, на вечірці, знайшлося чимало молодих дівчат, вбраних у чорне й біле, які тримали повнісінькі таці наїдків. От лишень усі їхні смаколики були мені на один зуб, і я знав, що загрібати повну пригорщу не годиться, дарма, що дуже кортіло. Я відійшов убік, удаючи, ніби захоплено роздивляюся квітники Сьюз, хоча насправді кортіло позривати всі ті квіти й кинути їхні розтерзані рештки валятися обіч.

Гості розділилися на групи, і галас, який вони здійняли побіля мене, здався мені просто нестерпним. Я обійшов усі усюди, видивляючись Ві, але так ніде її й не побачив. Утім, можливо, зважив я, що вони з Енґусом десь сваряться. Чи, може, вона не витримала й у всьому йому зізналася. Можливо, вгледівши мене під час церемонії, збагнула, що не витримає цього.

Я взяв ще келих шампанського з таці в кельнерки, яка проходила мимо, хай навіть бульбашки ятрили мій порожній шлунок, підтискаючи ту порожнечу вище й вище, огортали мені серце, перехоплювали горло.

Перед входом до шатра виникла якась черга, тому я вирішив приєднатися до тих людців. Вони й досі завзято теревенили, наче кожному й справді було що сказати. Мені знадобився певний час, аби збагнути, що Ві й Енґус стояли просто біля входу до намету, посміхаючись і потискаючи руки гостям, цьомкаючи їх у щоки, вигукуючи щось, а декого навіть обіймали. Я витер долоні об штани, але вони все одно знову стали вологими, до того ж одразу. Від Ві й Енґуса мене відділяло п’ять осіб, і моя черга все наближалася.

Невисока повнява жінка, котра стояла просто переді мною, з якоюсь аж надмірною готовністю поцілувала Енґуса, а потім стиснула обличчя Ві в долонях і цьомкнула її в губи, мовивши, що вона така вродлива, що годі стриматися. Енґус розвернувся до мене, обличчя в нього було розпашіле, а на губах вже була заготовлена посмішка. Він потягнувся до мене й міцно потиснув мені руку.

— Вітаю, дякую, що прийшли. Вибачте, а ви у нас?..

Зблизька я помітив, що в нього чимало зморшок, і що він достеменно старший за нас, трохи за сорок, як я й уявляв.

Ві ще й досі була у неволі в тієї тілистої пані, але я відчув, що вона напружилася, прагнучи опинитися поруч зі мною.

— Майк, — мовив я.

Його очі на мить розширились, і він швидко оглянув мене з голови до п’ят.

— А, Майк…

— Так.

— Привіт, Майку! — мовила Ві, нарешті відкараскавшись від попередньої гості.

Я розвернувся до неї.

— Маєш просто неймовірний вигляд.

Вона зашарілася, але я підійшов до неї, лишивши Енґуса спілкуватися з наступним гостем.

— Дякую.

— Ти отримала мій подарунок?

Вона легенько всміхнулася.

— Так, ми його одержали. Дуже гарний. Дякую.

— Кожна з тих картинок — від щирого серця, — мовив я, не в змозі відвести від неї очей.

Вона озирнулася на Енґуса, але він цих слів не чув.

— Ну, власне…

— А куди ви поїдете на медовий місяць?

Вона відповіла не відразу.

— До Південної Африки.

Ві знову озирнулась, і я зрозумів, що Енґус та жінка, яка стояла обіч з ним, змовкли. Я раптом відчув, ніби мене мало не відштовхують із черги, наче я всіх затримую.

— Ти, здається, за чотирнадцятим столиком, — мовила Ві; обличчя її знову осяяла посмішка. — План розташування отам…

Я підійшов до плану розсадки гостей, але в мене щось сталося із зором, тому знадобилася ціла вічність, аби знайти своє ім’я, а потім відшукати столик, який виявився у віддаленому куті, біля стіни намету. Я зайняв своє місце останнім, тож довелось упхатися між якоюсь непоказною жіночкою та літнім чоловіком.

Непримітна пані виявилась Енґусовою кузиною, яка не бачилася з ним упродовж останніх трьох років, а дідуган був другом родини батьків Ві. Я спершу поговорив із жінкою, яка мене цікавила тільки тому, що могла повідомити щось про Енґуса. Схоже, він їй не вельми подобався. Вона називала його «наша суперзірка», зауважила, що геть не здивована тим, що він побрався з такою неймовірною жінкою, як Веріті, й запитала, чи не здається мені, що діточки в них будуть просто гарнюні — від самої думки про це мене мало не знудило. Вона захоплено розповідала про те, який він запаморочливо багатий, як спромігся зробити власну компанію успішною, хоча створив її з нуля. Мені тоді майнуло, що Енґусів «нуль», напевне, — зовсім не те саме, що мій. Вона також підтвердила мій здогад, що він старший за Ві. Якщо бути точнішим, то йому — тридцять вісім. Трохи молодший, аніж я думав. Але це означало, що вік йому не до лиця.

Завершивши з основною стравою, я взявся до балачки з чоловіком. Він зауважив, що знає, хто я, хоча ми ніколи раніше не зустрічалися. Це здалося мені дивним, але водночас змусило припустити, що, вочевидь, я роками фігурував у їхніх сімейних оповідках. Дідуган розповів, що був у армії, і спитав, чи я колись замислювався над такою кар’єрою. Ота ваша банківська справа, мовив він, — це все бздура, граєтеся собі з цифрами і вдаєте, наче робите щось важливе, хоча насправді все те не має сенсу. Саме тому, вів далі, країна тепер у такій халепі, — через те, що ми не спроможні відрізнити важливе від неважливого.

Утім, мій мозок мучила думка про те, що Ві поїде до Південної Африки, і сконцентруватися на його балаканині мені було важко. Південна Африка — це саме те місце, куди ми завше мріяли гайнути, і думка про те, що вперше вона побачить його з цим огидним вискочнем Енґусом, ятрила мені душу. Я не годен був примусити себе не дивитися на нього під час святкового обіду. Він сидів за довгим столом у центрі шатра, між Ві та Сьюз. Його рука лежала на спині стільця Ві, але водночас він щось казав Сьюз, і та реготала. Ві тим часом розмовляла з літнім чоловіком, який сидів обіч неї — це був стовідсотково Енґусів батько. Я замислився, про що думає Ві, коли дивиться на нього, адже цей дядько — живе уособлення того майбутнього, яке чекало б на неї, якби їхній з Енґусом шлюб був справжнім.

Аж раптом мене прикро вразила думка про те, що, коли ми святкуватимемо наше весілля, там, де мусять сидіти мої батьки, місця будуть порожні. Відверто кажучи, у мене всюди будуть порожні місця. Мої брати у перших не сидітимуть обіч моїх колишніх дівчат. На тому весіллі взагалі не буде моїх колишніх дівчат. У мене на весіллі й друзів не буде, і навіть знайомих. Я з дурного розуму згадав про Кейтлін, про її виблякле обличчя — можливо, вона була єдиною людиною, яку я мав право запросити, за винятком Елейн і Беррі, певна річ.

Я відклав ножа та виделку — братися до лосося мені раптом забракло сил, і подумав, що, можливо, доведеться зараз звестися й вийти, попередньо попросивши вибачення, — аж раптом до мене дійшло. Я несподівано збагнув, чого саме домагалася Ві цим весіллям, так чітко, наче вона сама власноруч написала це на папірці й віддала його мені. То не вона прагнула весілля. Його прагнула Сьюз. Справжня Ві не була цією старомодною нареченою, цією люблячою донькою, цієї тендітною незайманкою. Справжня Ві була геть іншою. Справжня Ві була темною, пристрасною, нестримною. Ві жадала. Жадала мене.

***

Я збрехав, коли сказав, що ота гра в Жадання у нічному клубі на площі Пікаділлі була нашою останньою. Насправді востаннє ми грали у Жадання в Америці, першого мого літа, проведеного там. І той епізод навіть не можна було назвати справжнім Жаданням, хоча зараз я розумію: саме тоді Ві збагнула, що правила можна змінити, і це буде неабияк цікаво.

Ві тоді приїхала до мене на два тижні, й ми гайнули на південь, орендувавши старий «шевроле». На ньому ми мчали маршрутами, про які досі лишень чули в піснях. Ми спали в дешевих мотелях, які скидалися на декорації до фільму жахів, і їли у забігайлівках при дорозі, де всі офіціантки були аж надто старими й сумними. Ми голяка плавали в річках, пили пиво на узбіччі, іноді ночували просто в автівці.

— Хочу гратися, — заявила Ві якось увечері. Ми лежали у ліжку в паскудному мотелі у Дакоті, неоновий відблиск його вивіски сотався крізь вікно й підсвічував наші оголені тіла. Мотель був на околиці ще паскуднішого міста, де нам на очі уже встигли потрапити мугирі в ковбойських чоботях і стетсонах[23].

— Та вони ж нас тут підстрелять, — мовив я, цілуючи її в маківку.

— Ні, мені спало на думку дещо інше, — пробурмотіла вона, притискаючись губами до моїх грудей.

— В якому сенсі «дещо інше»?

Вона сіла й обхопила руками коліна, лінія хребта ще більше випнулася під шкірою.

— Я хочу переспати з жінкою. Лишень раз. І аби ти також був там.

Спершу я не стямився, що ж на це годиться відповісти. Розривався між бажанням зголоситися на будь-що, ладне зробити її щасливою, й огиду від самої думки, що хтось опиниться аж так близько до Ві.

Вона розвернулась, і з виразу її обличчя я збагнув, що вона й справді того прагне.

— Це нічого не означатиме. Це буде просто секс. Я хочу дізнатися, як воно.

— Гаразд, — мовив я. Якщо вже зовсім відверто, перспектива ця була цікавою. Навіть спокусливою. Я знав, як Ві полюбляла секс, які відчуття ми здатні одне одному подарувати, і якщо вона хотіла спробувати щось нове, то хай краще це відбудеться за моєї участі.

Ми квапливо вдяглися. Ві виглядала неймовірно спокусливою з розкустраним після ліжка волоссям і нашвидкуруч підфарбованими червоною помадою вустами. Ми щойно кохались і досі, напевне, пахтіли сексом, але жоден із нас навіть не скористався дезодорантом.

Бари тут виявилися точнісінько такі, як оце показують у фільмах, темні та брудні, з увімкненим на повну гучність роком і більярдними столами. Коли ми увійшли, відвідувачі припинили теревенити й витріщилися на нас. Багацько з них мали такий вигляд, наче просякли пивом аж до кісток. У приміщенні смерділо стайнею, потом і зруйнованими мріями. Задля сміливості ми хильнули нерозведеного віскі, й тепло напою заструменіло венами.

Те, що нам було треба, ми знайшли в третьому барі. Вона сиділа самотою у віддаленому кутку кімнати, влаштувавшись на високому табуреті біля такого самого високого стола, що ніби обіймав дерев’яну колону. В неї було волосся з мелюванням під сивину й розмазана косметика. Шкіра бліда, а зуби жовті. Спідниця куца, ноги в целюліті та якихось подряпинах, а вбрана була у щось схоже на дитячу футболку з емблемою «Маленька міс проблема». Вона заявила, що згодна на все, якщо ми купимо їй пляшку горілки.

Коли ми йшли до мотелю, вона похитувалася й постійно зашпортувалась, а ще, схоже, виявилася клишавою. В темряві, подалі від ліхтарів бару, вона здавалася молодшою і курила з таким зневажливим виглядом, якого я ні в кого зроду не бачив. Ві вела її попід руку й шепотіла щось на вухо, та хихотіла, і я замислився, чи, бува, не пошкодуємо ми про те, що намірилися утнути.

Дівчина роздяглася, щойно ми увійшли до кімнати, ще перш ніж я встиг засмикнути фіранки. Вона стояла перед нами в дешевих, приношених бюстгальтері й трусиках, що колись були білими. Я опустився на стілець, голова була причмеленою й важкою. Збагнути, яка роль призначена мені у цій виставі, не вдавалося. Мені страшенно не хотілося кохатися з цієї дівкою, і член мій лишався млявим.

Ві підступилася до неї, на ходу знімаючи футболку. Дівчина виплюнула на підлогу жуйку, і вони заходилися цілуватися. Відтак впали на ліжко, і я зрозумів, що не годен відвести від них очей — від того, як їхні тіла пасували одне до одного, як вони віддзеркалювали одна одну. Навіть коли Ві вигнула спину й скрикнула, стискаючи стегнами голову дівчини, я й досі на них дивився, в мене не виникало бажання відштовхнути їх одну від одної, зацідити п’ястуком цій дівці в обличчя. І, певна річ, в мене тоді також уже встав, тому я звівся, і мій рух притягнув увагу Ві. Вона жестом наказала мені наблизитись, і я опинився поруч, увіп’явся вустами в її вуста, й заходився пристрасно її цілувати. Чужа дівчина тим часом сіла на підлогу, пролунало ляскання запальнички, і я відчув запах диму. Але мені було вже начхати, і Ві також, бо вона саме стягала мої джинси, аби швидше відчути мене в собі.

***

Я й забув, що на весіллях зазвичай виголошують промови.

Енґус звівся під гучні оплески. Жодних нотаток у руках він не мав. Ві дивилася на нього знизу вгору, і погляди всіх присутніх також прикипіли до чоловіка.

— Дякую вам усім за те, що прийшли, — голос його був дзвінким і упевненим. — Для мене й Веріті дуже важливе те, що ви всі сьогодні тут, аби розділити з нами цей особливий день. Я знаю, що декому з вас довелося здолати чималий шлях. Ми дуже цим зворушені.

Він заходився й далі розводитися про те, як чудово Сьюз усе організувала, які приязні були до нього вони з Коліном. Торочив якусь сентиментальну бздуру про власних батьків та про брата, і, слухаючи те, мати його якоїсь миті навіть змахнула сльозу. Він зробив компліменти подружкам нареченої — мені вони здалися звичайнісінькими собі дівчатками в білих сукенках.

— А зараз ітиметься про найголовнішу людину, — мовив, повертаючись до Ві. — Про мою вродливу, надзвичайну, розумну, талановиту дружину Веріті, — він опустив на неї очі, але вона за мить до того відвернулась, і я помітив, що нервовим рум’янцем маковіють не лишень її груди, а вже й шия.

— Нема потреби розповідати вам, яка вона запаморочливо гарна сьогодні, бо ви всі маєте змогу побачити це на власні очі. Також нема потреби повідомляти вам, яка вона добра й розумна, бо всі ви з нею знайомі. Але дещо я й справді мушу вам оповісти зараз — це те, якою мірою вона для мене важлива, — його голос зірвався, він потягнувся за келихом із шампанським і зробив ковток. — Я не можу повірити, що ми з нею знайомі лишень рік. Відверто кажучи, ми тут напередодні зрозуміли, що минулої суботи виповнився рівно рік відтоді, як ми вперше зустрілися, тож дату для весілля ми обрали гожу. Авжеж, я не маю на увазі, що ми негайно зійшлися, бо мені знадобився деякий час, аби зважитися заговорити до Веріті, а потім запросити її на побачення, а відтак ще й повірити в те, що я й справді можу їй сподобатися… — пролунав веселий сміх, і мені неймовірно закортіло видертися на стілець та гримнути на них усіх, наказати їм стулили писок, щоб я не проґавив ані слова. — Отже, хоч як це дивно, з нашого першого побачення й до цієї миті минуло лишень десять місяців. Хтось може сказати, що це недостатньо довго, аби зрозуміти, що саме з цією людиною хочеться провести решту свого життя, але я це збагнув за десять хвилин. Просто Веріті — це найкраще, що зі мною ставалося в цьому житті, — він звів фужер. — Чи можу я попросити вас усіх підняти келихи за мою дружину, найчарівнішу жінку на цій планеті?

Я автоматично підняв фужер і ковтком випив усе, що в ньому залишалося. Десять місяців. Рік. Десять місяців. Рік. Ці слова скидалися на паротяг, який із гуркотом мчав моїм мозком. Ми з Веріті розійшлися на Різдво, а зараз була середина вересня. Я підрахував на пальцях, хоча й без того знав, який буде результат. Дев’ять місяців. Я глянув на Веріті, але вона саме тоді звелася й наразі цілувалася з Енґусом. Моє поле зору звузилося до крихітної білої цятки.

Я витримав велемовні промови Коліна й «дружби» — лишень через те, що, пішовши з бенкету просто зараз, я б неодмінно привернув до себе увагу. Мені довелося вислуховувати, як усі люблять Енґуса, які перепони мусила здолати Веріті — це було щось новеньке! — і яка вона зараз щаслива. Я був змушений чути, як Енґуса називають «найжаданішим холостяком Лондона» — просто абсурдне прізвисько для такого, як він.

Але врешті-решт усе це завершилося — так само, як добігає свого кінця все у цьому житті, — залунала музика, а відтак я отримав змогу вислизнути в густу темряву ночі. У саду розпалили мільйон свічок, і в їхньому світлі він наче стиха погойдувався. Я зупинився біля намету й глибоко зітхнув, дозволяючи повітрю наповнити мої груди аж ущент, цілком і повністю зосередившись лишень на цьому. Ніч була ясна, сяяли зірки, розкидані по небу наче якесь зашифроване повідомлення.

А відтак я побачив, що до мене наближається жінка — йде, заточуючись, непевною ходою.

Лишень коли вона підійшла, я збагнув, що це Луїза. В роті у неї була цигарка, вона її витягла й помахала мені.

— У тебе, певна річ, запальнички нема, так?

— Нема, — озвався я. — Я не курю.

Вона розреготалася.

— Звісно, що не куриш. Мав би ти цю огидну звичку, таких м’язів у тебе достеменно б не було… — Луїза зупинилася, але все одно заточувалася й ледве ворушила язиком.

— Вони там саме почали свій перший весільний танець. Тобі треба на це глянути.

— Ні, дякую.

— Що, й досі її кохаєш?

Я придивився, але там, де ми стояли, було темно, і мені не вдалося до пуття побачити її обличчя.

— Чому про це питаєш?

— Бо ти завжди кохав її аж надміру.

— Як можна кохати надміру?

Вона розреготалася.

— Так само, як можна кохати замало. Це — наче в отій казочці про трьох ведмедів. Дуже рідко відразу вдається вибрати те ліжко, що пасуватиме тобі за розміром.

Я не добирав сенсу цієї розмови. Не міг збагнути: може, вона намагається щось мені сказати? Можливо, хоче повідомити щось, що попросила мені переказати Ві?

— Не гай часу, — мовила Луїза. — У Веріті й Енґуса все просто супер, а нам усім лишається хіба що мліти від їхньої досконалості.

— Помиляєшся.

— Що в ній такого, у Веріті? Чому в усіх хлопців від неї кебета догори дриґом стає?

— Бо вона ідеальна, — я не міг повірити, що таке запитання взагалі могло комусь зайти в тямки.

Луїза підступилася ще ближче до мене.

— Знаєш, а ти мені завжди неймовірно подобався, Майку. Але ти цього навіть не помічав. Бігав цуциком за Веріті, тільки її одну бачив…

Вона здолала відстань між нами й поклала руку мені на член, просто поверх штанів.

— Ненавиджу Джеймса, — мовила вона. — Він злягається, як той кролик.

— Це весілля Веріті.

— То й що? — поцікавилася вона, й досі тримаючи долоню на моєму млявому члені.

Я відсахнувся, скинувши руки, — мені просто хотілось, аби вона мене не торкалась! Але Луїза була настільки п’яна, що втратила рівновагу й гепнулася, послизнувшись на височезних підборах. Вона шелепнулася незугарною кучугурою просто обіч намету.

А відтак звела на мене очі.

— Якого дідька?!

Я знав, що мені слід їй допомогти й попросити вибачення, але щось у цій скоцюрбленій постаті на траві викликало в мене неймовірну огиду. Свічки миготіли, голова в мене від того заболіла ще дужче, і я зрозумів: єдине, що я годен зараз зробити, — це розвернутися й просто газоном піти геть.

— Та ти ж мене штовхнув, маніяку довбаний! — обурено заголосила вона мені в спину.

Я повернувся до селища, але останній потяг уже давно пішов, тому рушив до пабу, замовив собі ще кухоль пива й спитав, чи, бува, не знає хтось, як би це мені викликати таксі, аби дістатися назад до Лондона. Голова в мене тієї миті боліла вже так нестерпно, що усе аж пливло й миготіло перед очима. Я не спромігся відповісти барменові, який спитав, чи гарне було весілля, тому той знизав плечима й зайнявся наступним клієнтом. Опинившись у таксі, я відкинувся на спинку сидіння й удав, ніби сплю, аби уникнути розмови, — але рух автівки і справді заколисав мене, бо я прокинувся, лишень коли ми зупинилися біля мого будинку. Я заплатив двісті п’ятдесят фунтів, які вимагав водій, увійшов, а тоді рушив до кухні й відкоркував пляшку червоного вина, якого мені насправді навіть не хотілося.

Я стільки всього не розумів! Люди постійно казали те, чого насправді геть не мали на увазі. Чи вони й самі не тямили, що саме мають на увазі? Чи — і ця думка була найжахливішою — може, взагалі нічого у світі не має сенсу? Що б сталося, наприклад, якби я взув Луїзу просто там, за шатром? Що б вона тоді сказала Джеймсові? Чи вона й справді його ненавиділа? І як злягаються кролики?

І чи можливо таке, що Ві з Енґусом знайомі вже рік? Що їхнє перше побачення відбулося за місяць до того, як я приїхав додому на Різдво? Чи в них і справді все просто ідеально, як сказала Луїза, а чи, може, він насправді — просто частина нового раунду Жадання? Якби я не був таким телепнем і не зіпсував усе отим зляганням із Карлі, можливо, Ві розповіла б мені усе про Енґуса?

Я вдарив п’ястуком по мармуровій стільниці, біль заспокійливо поповз рукою.

— Ві! — загорлав я в повітря. — Я ж просто хочу зрозуміти! Мені треба знати, чого ти від мене сподіваєшся!

Але відповіддю мені була тиша, і все, що мені лишалося — це сидіти за цим довжелезним столом на кухні й дудлити це бісове вино.

ІІ

Тиждень після весілля видався паскудним. Я погано спав, удень мене постійно нудило й паморочилося в голові. На роботі президент доручив мені вести нову угоду: ми поглинали велику компанію під назвою «Перспектива», і завдання, що мені визначили, було нескладним. Більшість підрозділів треба було розформувати, тож багато людей мали втратити роботу. Втім, я ніколи не сприймав ситуації на кшталт цієї як делікатні чи дражливі — попри те, що всі зазвичай торочать. Як на мене, тут усе зовсім просто: якщо всі в компанії сумлінно виконують власну роботу, ця компанія залишиться на плаву, а якщо тобі, її босу, клепки бракує, аби позбутися зайвого баласту, з якого жодної користі, — то чого сподіваєшся?

Президент розреготався, коли я виклав йому ці міркування. Ми тоді саме сиділи в його розкішному кабінеті.

— Між нами кажучи, — обізвався, — саме з цієї причини жінки ніколи не досягають значного успіху в бізнесі. Вони просто обурливо сентиментальні.

Це, авжеж, була повна бздура, однак я всміхнувся й кивнув, чого від мене й сподівалися.

От лишень те, що насправді завдання моє було простеньке, аж ніяк не зарадило справі. Я приніс усі файли й папки до свого кабінету, увійшов на захищені паролями сайти, де містилися всі потрібні відомості, — й зрозумів, що в мене геть нічого не виходить. Здавалося, ніби цифри вигецують на екрані, граючись у хованки між алгоритмів, пірнаючи між графіків. Я ніби намацував правильний шлях, але відразу ж губив його, не здолавши й половини, і всі мої прогнози перетворювалися на порох, — наче їх ніколи й не було.

Проблема залишалася в тому, що моя голова була зайнята тільки Ві. Вона наче перетворилася на якусь землерийну тварину, що оселилася в мене у мозку. Спроба займатись якимись буденними справами тоді, коли вона, можливо, просто зараз уперше робить щось надзвичайне, чого я вже ніколи не зможу з нею розділити, здавалась якоюсь нісенітницею.

Я дорікав собі за те, що не розпитав її детальніше про їхню подорож, — адже тоді я мав би чітке уявлення, чим саме вона займається тієї чи іншої миті.

Ми колись планували відвідини Південної Африки, і я був певен, що її приваблять саме ті місця, котрі тоді обговорювали.

Я постійно ґуґлив нову інформацію про цю країну, уточнюючи й розширюючи свій пошук за кількома запитами: «туризм», «VIP-клас», «незвичний», «екзотика». Як виявилося, розваг там було по вінця, й більшість із них, схоже, могли б зацікавити Ві. І, певна річ, Енґус мав достатньо грошви, щоб якнайкраще все влаштувати, і він, авжеж, не ловив ґав. Я влаштовував віртуальні прогулянки найлюксовішими готелями, орендував від його імені гелікоптер, домовлявся про дегустації на винарнях, інспектував найкращі спа-курорти, гортав меню найвишуканіших ресторанів.

Але всього цього мені було замало. Кортіло розтрощити екран комп’ютера й застрибнути туди, досередини, роздерти на аркушики кожну рекламну брошуру, всюди повстановлювати камери. Мені хотілося знати достеменно, чим вони зайняті.

Тим самим я займався й удома, щовечора влаштовуючись за ноутбуком з пляшкою вина й поглинаючи замовлену вечерю просто з картонної тари. Ві, авжеж, такого нехлюйства не терпіла б, але щодалі, то я дужче на неї лютився. Її вчинки починали здаватися неспівмірними моєму переступу. Я знав, що серйозно схибив, переспавши з Карлі, але ж я шкодував про це, я вибачився, я з каяттям впав їй у ноги. Вона мусила зрозуміти, що, попри прикре скоєння, той випадок геть нічого не означав, мала знати, що вона завжди є й лишатиметься єдиною жінкою в моєму житті!

От чого я не розумію, то це того, чому деяким чоловікам усе сходить з рук, тим часом як інші, ніби оце от я, змушені, стоячи на розпеченому вугіллі, спокутувати мить божевілля, котра для них і ламаного шеляга не варта.

Я й досі його чую, цей звук ударів, який супроводжував більшу частину мого дитинства. Ві й гадки не мала, як воно, — лежачи у власній спальні, слухати, як тіло твоєї матері важко врізається в меблі. А відтак на карачках повзти до передпокою й крізь дверний прочіл бачити, як той чи інший хлоп хапає її за волосся, підіймає й вгачує обличчям у стіну. Як воно — коли тебе поймає бажання втекти і водночас всепоглинальний страх, що перетворює твої коліна на драглисте желе. Я тоді заповзав назад на свій матрац без простирадла і натягав на голову заяложену ковдру, сподіваючись заснути. Але відразу цього ніколи не ставалося, натомість я зненацька провалювався в сон уночі — а вранці схоплювався від переляку, впевнений, що знайду маму мертвою у калюжі крові.

Ві й гадки не має, як виглядає жива плоть після того, як її відгамселять. Як вона набрякає, бубнявіє, набуває нудотного червоно-чорного відтінку, аж потім виблякає до жовтого й сірого. Вона не здогадується, як воно — торкатися понівеченої шкіри людини, що обм’якла під дією алкоголю. Якою несправжньою, неприродною ця шкіра здається — годі уявити, що вона знову колись набуде нормального вигляду. Ві не уявляє, як легко утворюються рубці, як іноді по всьому залишається тільки маленький темний овал, але щоразу, дивлячись на нього, ти згадуєш, звідки він узявся.

***

Коли від дня її весілля минув тиждень, я надіслав Ві електронного листа.

Веріті,

Я вважаю, що це нечесно.

Скільки разів ще я мушу просити у тебе вибачення за те, що сталося в Америці? Воно нічого не означало. Взагалі нічого. Якби ж то я вмів, наче Супермен, повертати час навспак, я б до тієї Карлі й слова не мовив! Якщо тобі так буде легше, я згоден просто зараз полетіти до Америки й вколошкати її, стерти з лиця землі, аби вона надалі не отруювала нам життя. Щоправда, це вже трохи занадто. Я не мав допустити, аби все зайшло так далеко. Мені треба було зупинити ваше весілля просто тоді, під час церемонії. Тепер викараскатися з цієї пастки буде так важко, а я ще й досі не певен, що ти від мене сподіваєшся і як нам дістатися мети.

Увесь цей час, що ти його проводиш у компанії Енґуса, — це для мене просто божевілля. Кожна твоя секунда з ним — усе одно, що кинджал, встромлений у моє серце. Я все збагнув, я вже тисячу разів усе збагнув! Але ти навіть поїхала з ним на медовий місяць, а цього назад уже жодним чином не відіграти! Скидається на те, що ти не провчити мене хочеш, а зумисне демонструєш жорстокість!

Я кохаю тебе, Ві. Ти так само добре, як я, знаєш, що між нами є особливий зв’язок. Я все для тебе зроблю. І, як завше, тебе жадаю.

Твій Орел.

Наступного ранку я вирушив на довгу пробіжку — спочатку парком, а тоді до річки, де спустився стежкою аж до пінистої води. Небо над моєю головою було блакитним, дихав я рівно й розмірено і відчував, що спроможний бігти так цілу вічність. Якби ж то Ві попросила мене, я б міг, напевне, виконати свою обіцянку. Я б, мабуть, з такою швидкістю гайнув навколо світу, що повернув би час навспак і просто скасував би все те погане, що між нами сталося.

Коли я повернувся додому, в моїй голові трохи прояснішало. Відтак я рушив до крамниці, аби купити на обід улюблені смаколики Ві — свіжі овочі, рибу, фрукти й вершки. Я приготував усе так, як їй було до вподоби, без витребеньок, і налив нам обом по келиху холодного сансера[24]. Ми обідали, споглядаючи сад, і обговорювали, що саме змінимо в ньому наступної весни. Глянувши на цей сад її очима, я збагнув, що тут усе надто вже стримано, і було б краще, аби він хоч трохи нагадував садок Сьюз. На газонах земля взагалі не має бути помітна, якось зауважила та, і, дивлячись нині на свій сад, я збагнув, що в мене земля й рінь ще й як помітні, а всі рослини якісь агресивні й надто вже неприродні. Вони були майже прямою протилежністю отим квітникам у Стіпл-Гаус — таким яскравим, повним квітів і сріблясто-зеленої піни ніжного тендітного зела. Біля клумб Сьюзен можна було стояти годинами й дивитись, як вітерець пестить квіти, милуватися відтінками й обрисами. Можна було почуватися зачудованим природою, яка створює найпрекрасніше, найвитонченіше втілення досконалості — й робить його таким нетривким. Опісля тішився, що насправді Ві зараз не було поруч зі мною, а отже, в мене лишалося трішки часу, аби, коли вона приїде додому, все вже стало ідеальним.

У понеділок я зателефонував ландшафтній дизайнерці й будівельникові, які здалися мені найбільше вартими довіри, й домовився про зустріч на цьому тижні. Угода щодо «Перспективи» гальмувала, мене викликав президент і під час зустрічі дав зрозуміти, що його дивує, як повільно усе відбувається. Я вигадав якусь квапливу відмовку, а відтак він спитав мене, чи, бува, цей проект для мене не занадто масштабний і чи не потрібна мені допомога. Мене це глибоко вразило, бо я досі не усвідомлював, що десь схибив, хоча й розумів, що не приділяв достатньо уваги виконанню своїх обов’язків. Усі вони здавались якимись несерйозними й незначними порівняно з необхідністю пересвідчитися: до приїзду Ві все підготоване.

Я взяв відгул, щоб зустрітися з ландшафтною дизайнеркою. Її звали Анною, вона мала дуже вишукану вимову, була висока й тендітна, наче тростинка. Дизайнерка погодилася зі мною, що наразі сад аж надміру лаконічний і не вельми стильний — хоча це були її слова, не мої. Вона попросила мене описати, чого саме я прагну, і я розповів їй про квітники Сьюз у Стіпл-Гаус. Я зізнався, що моя дівчина мріє про щось на кшталт отого саду в сільському стилі, й Анна зауважила, що цей варіант дизайну їй також найбільше до душі. Ми домовилися, що залишимо джакузі й обідню зону на свіжому повітрі, бо Анна переконала мене, що завдяки зелу ці ділянки виглядатимуть делікатнішими, і то настільки, що стануть майже непомітними. Вона також запропонувала розмістити в глибині саду дзеркала, а перед ними, можливо, облаштувати стару іржаву браму — аби створити ілюзію, що там, у глибині, є ще один таємний сад. Анна зауважила: мені дуже пощастило, що там, у кінці саду, зараз височіє ота цегляна стіна — завдяки цьому, за її словами, потрібного оптичного ефекту можна буде досягти без проблем. Ідея припала мені до душі. Дизайнерка пообіцяла, що зробить кілька ескізів і надішле мені кошторис, хоча, схоже, ми обоє розуміли, що я погоджуся на будь-які витрати.

Будівельник сповістив, що може взятися до втілення у життя моїх планів щодо тренажерки й сауни на початку нового року, одначе попередив, що роботи буде чимало. Дуже добре, зауважив цей фахівець, що в будинку вже є маленький підвал, тому не доведеться починати з нуля. Але, за його словами, будівництво триватиме принаймні шість місяців, і треба буде підігнати важку землекопну й підйомну техніку.

Думка про те, що доведеться чекати так довго, захвату в мене, зрозуміло, не викликала, але він зазначив, що мені все одно потрібно буде спочатку отримати відповідну дозвільну документацію та згоду сусідів — обидва ці аспекти я досі якось випускав з поля зору.

Не можна ж робити все, що заманеться, сказав будівельник, похитавши головою й віддаючи мені кошторис на суму, якої вистачило б, аби придбати відразу два котеджі на вулиці, де жили Елейн і Беррі. За додаткові десять тисяч фунтів він запропонував вирішити питання з дозвільною документацією і домовитися з архітектором, тому я пообіцяв, що перекажу гроші сьогодні ж увечері.

Було приємно відчувати, що я чогось домігся, що я працюю задля нашого з Ві майбутнього. Не знаю, що це я собі думав, нащо так довго зволікав, замість того, щоб створювати ідеальний будинок для Ві?

Десь наприкінці другого тижня медового місяця я вже трохи шкодував про тон отого електронного листа, що його надіслав Ві. Врешті-решт я серйозно зрадив її довіру, і пересічні правила поведінки в нашому випадку не годилися. Я не сказав цього Ві, але, коли я писав отого, першого, листа, то напевне підсвідомо порівнював її зі своєю матір’ю, що саме собою було суцільним божевіллям. Моя мати — жалюгідна слабачка, яка сама себе занапастила. Ві ж була геть не такою, а отже, ота моя приключка з Карлі завдала їй страшного болю — я наче власноруч вгатив її головою об стіну. Коротше кажучи, я мусив попросити у неї вибачення, тому надіслав їй ще одного електронного листа.

Кохана моя Ві,

Пробач, якщо тон мого останнього листа здався тобі нечемним. Я розумію, справді розумію, чому ти дієш саме так, і знаю: те, що відбувається зараз, — це наслідок тільки моєї провини. Чесно кажучи, твоє весілля трохи вибило мене з колії. Бачити тебе з Енґусом було просто жахливо, хай навіть я знаю, що заслужив на це. Химерно, але мені його шкода. Я співчуваю, що йому доведеться пройти через усе те, що ти для нього підготувала, але в таких ситуаціях, як оце наша, супутній збиток, напевне, просто неминучий. Я лишень хочу, аби ти пам’ятала: я — тут. Можу примчати і врятувати тебе будь-якої миті, готовий зробити для тебе, Ві, що завгодно. Ти назавше — єдиний сенс мого життя, кохана моя.

Будь ласка, подай звістку про себе, коли ви повернетеся. Нам багато чого треба обговорити.

Жадаю тебе.

Твій Орел.

Надіславши цього листа, я згадав про своє дитинство — вперше за багато років. Коли я мав їхати до університету, Елейн зробила мені подарунок — скриньку. Цей її презент я збирався викинути за першої ж нагоди, але чомусь так не вчинив. Тож скринька й досі зі мною, куди б я не подався, запхана якомога глибше до шухляди — геть із очей.

Зараз я дістав її і розклав вміст на кухонному столі. Елейн приклеїла під віком записку, текст якої я знав напам’ять, але все одно перечитав:

«Зазирай сюди щоразу, коли відчуєш потребу згадати, що тебе люблять», написала вона охайним, круглястим почерком. Усередині лежала світлина — я біля їхнього будинку, вбраний у шкільну форму. Фото зробили першого ж дня занять. Ще одна світлина — з пікніка в саду. Беррі, знявши сорочку, готує смаженину, а ми з Елейн сидимо на смугастих шезлонгах, регочучи над якоюсь його розповіддю. Ще тут є вітальна листівка, яку я отримав від них на своє вісімнадцятиріччя, і лист, що повідомляє про моє зарахування до університету. Онде відривні талони, що залишилися після наших з Беррі відвідин тематичного парку Торп-парк[25], і рецепт спагеті Болоньєзе, моєї улюбленої страви, який Елейн записала від руки.

Крім того, є ще кілька світлин, на яких я взагалі не годен себе впізнати. Пухляве немовля сидить на колінах тендітної, гарненької жіночки зі стрижкою каре й нервовою посмішкою. Схоже, ми десь у садку, бо в кутку світлини помітно щось схоже на круглий дитячий басейн. Пасмо волосся в конверті, на якому написане моє ім’я, — Елейн розповіла, що його знайшли у скриньці поруч із материним ліжком. Мені подобається торкатися пальцем цього слова, написаного тонким, наче павутинка, почерком, — ніби той, хто писав, боявся, що напис займе забагато місця на папері. На конверті помітні маленькі ум’ятинки, які свідчать про те, що той, хто писав, надто натискав на ручку.

Ще тут є книга із загнутими кутиками сторінок, «Вчимося абетки», — я безліч разів гортав її, вишукуючи якісь коди й таємні повідомлення, котрі так і не знайшов, хоча в усіх малюнках мені вбачалося щось знайоме, наче напівзабутий сон. Маленька, пошарпана іграшкова червона автівка, яку я тримав, коли мене забрали від матері, — хоча о тій порі мені було вже десять, тож вельми сумнівно, що цяцька могла мати для мене аж таке значення. І, нарешті, світлина старого чорного собаки, — вона, за словами Елейн, була єдиною прикрасою в кімнаті, що у материній квартирі слугувала мені за спальню. Елейн подобалося вважати, що це був домашній улюбленець матері, й вона, мовляв, подарувала мені його фото, бо нічого іншого не мала. Втім, Елейн завжди подобається думати про людей якнайкраще, і мені не хотілося руйнувати її ілюзію. Насправді фотографія була вже прикноплена до стіни, коли я вперше увійшов до своєї кімнати, — залишилася від попередніх пожильців. Я перетягнув свій матрацик просто попід цю стіну й часто лежав і витріщався на фото, розмірковуючи, як воно — жити життям, де собаки не лишень існують, а й навіть стають суб’єктами фотографування. Мені завше бере тремт, коли я бачу цю світлину на дні шухляди. Написані рукою Елейн слова на віці здаються мені знущанням. Але чомусь так і не викинув те фото, бо іноді дивним чином здається, що це єдина річ, яку я справді впізнаю.

Тепер моя мати, напевне, вже мертва. Це дуже химерна думка: що її може вже просто не бути на цьому світі, а я про це й не знаю. Але саме в цьому напрямку вона впевнено рухалася, коли я востаннє її бачив. Тоді була в лікарні, обличчя здавалося геть жовтим на тлі білої подушки, рот скидався на чорне провалля, а очі запали так глибоко, що здавалося: вони ніколи вже не повернуться на звичайне місце. Тоді я попросив соціальних працівників, щоб вони більше не повідомляли мені, якщо вона хворітиме, ніяких питань із приводу мого рішення в них не виникло. Я саме складав іспити на атестат про повну середню освіту, попереду чекало блискуче майбутнє, а поруч була Елейн, тому не вельми скидалося, що до мене варто з цим потикатися. До того ж мама лишень ридала, перепрошувала й силкувалася вхопити мене за правицю — від того мене взяла така огида, що потім довелося мити руки. Жодного сенсу в її існуванні не було, тому я часто думав, що найгуманнішим рішенням стало б просто накрити подушкою те змарніле, наче в кістяка, обличчя.

***

Того суботнього півдня стукіт у двері пролунав тієї миті, коли я перевіряв, о котрій прибуває рейс із Південної Африки. Я звів погляд від екрана ноутбука, й мені здалося, що я майже бачу Ві по той бік дверей. Бо, певна річ, це мала бути саме вона. Моїх електронних листів, авжеж, вистачило для того, аби Ві помчала до мене просто з аеропорту.

Закривши ноутбук, я підійшов до дверей. Але за ними виявилася Кейтлін з пляшкою вина в руці.

— Вибач, — мовила. — У нас там у Лотті зібралася невеличка компанія, і ми кудись поділи коркотяг. Можеш нам позичити?

Я прочинив двері трошки ширше.

— Так.

Вона слідом за мною увійшла до кухні.

— Вау! А у тебе тут і справді нівроку!

— Дякую. У мене тепер працює ландшафтний дизайнер, аби пом’якшити пейзаж… — я витягнув коркотяг із шухляди й простягнув його їй.

— Кольори ти сам обирав?

— Так, — бачити Кейтлін тут, у себе в будинку, було трохи химерно — я наче кіно якесь дивився, хоча водночас розумів, що все це відбувається насправді.

— А можна глянути й на вітальню?

— Гаразд, — ми звільна рушили до вітальні, де Кейтлін узялася захоплено вигукувати — мовляв, усе тут просто неймовірно. Мені здавалось якимось неправильним, що вона побачила будинок, котрий належить Веріті, раніше за власницю, і мене поймало неймовірне бажання, аби вона негайно звідси забралася. Напевне, я міг би завиграшки просто підняти її на руки й винести геть без жодних докорів сумління.

Вона підійшла до каміна і взяла світлину, на якій були ми з Ві у вечірньому вбранні. Фото зроблене під час однієї з різдвяних вечірок у «Центрі Колторп». Ми обоє усміхалися в камеру, а моя рука лежала у Ві трохи нижче талії, хай навіть цього й не було помітно.

— Отже, це і є Веріті?

— Так, — мені довелося виструнчитися, щосили стримуючи бажання підступитися до неї й вирвати світлину з її пальців.

— Дуже гарненька.

— Ти ж за коркотягом прийшла?

Вона розреготалася.

— Вибач, так, авжеж.

Ми повернулися до кухні й Кейтлин узяла коркотяг, що лежав на столі. Але забиратися вона все одно не квапилася.

— Що, Веріті знову нема?

Це вже достеменно було занадто — те, що вона не Веріті, те, що стовбичить посеред її будинку й теревенить про неї.

— Ні.

— А гайда-но зі мною? Лотті не заперечуватиме. З тебе лишень коркотяг.

— Ні, дякую. Мені тут треба надолужити дещо з роботою… — я вказав на ноутбук, що стояв на столі.

— Та ну ж бо, Майку! Робота — не вовк, до лісу не втече.

Я спробував був посміхнутися, але мені здавалося, що наче якийсь внутрішній магніт тягне куточки губ донизу.

— Усе гаразд? — її голос був навдивовижу ніжним. Я спробував кивнути, але мені здалося, наче від цього руху щось у моїй голові зсунулося в мене в голові. Я відчув, що на очі мені нестримно накочуються сльози. Кейтлін ступила до мене й накрила мою долоню своєю.

— Дідько… Щосьтаки сталося, Майку?

— Не знаю, — мовив я й відчув, що голос зірвався, — спокуса поговорити з іншою людиною про те, що жило у моїй голові, була надто сильною, аби нею нехтувати.

— Сідай-но, — вона підштовхнула мене до столу, принесла вино і два келихи. Відкоркувала пляшку, налила нам потрохи, а тоді вмостилась обіч мене.

— А тепер розказуй усе від початку.

Я зробив ковток теплої рідини. Сама ідея про те, аби розповісти Кейтлін про все здавалося мені аж надто жахливою.

— Справа ж у Веріті, так? Щось сталося? Ви розійшлися?

— Ні, але ми посварилися. Чи то радше трошки погиркалися.

— Вона що, кинула тебе? Поїхала?

— Не назавше.

Кейтлін відсьорбнула вино.

— Насправді те, що її ніколи не було, здавалося мені дивним. А з якої причини ви погиркалися?

Я судомно метикував, намагаючись знайти відповідь на це запитання.

— Ну, можна сказати, що з приводу того, як нам жити далі.

— Вона хотіла заміж? Відвідини чужого весілля часто провокують таку реакцію.

Я звів на Кейтлін очі, намагаючись збагнути, про що це вона. А тоді второпав, що йдеться, очевидячки, про весілля Веріті — я ж бовкнув тоді, що заміж виходить її сестра. Мозок мій уже мало не кипів. Я взяв пляшку й наново наповнив келих.

— Ні, ні… Ми обоє хочемо побратися.

— Он як! — Кейтлін прикипіла очима до мого обличчя. — То у чому ж справа?

— Це важко пояснити словами. Я дещо скоїв, коли був у Америці, а пробачити це їй виявилося важко.

Кейтлін посміхнулася.

— А, все. Збагнула.

— Ні, — сказав я поквапливо. — Не думаю, що ти збагнула. Насправді цей вчинок просто не мав значення.

— Так усі чоловіки кажуть, — зауважила Кейтлін, роблячи ковток вина.

— Та ні, слово честі, це нічого не означало. Я кохаю Веріті. Понад усе на світі. Ладен на все, щоб знову налагодити наші стосунки…

Кейтлін форкнула.

— Боже милий, десь я вже чула щось подібне…

Тон її став жорстким, і я відчув, що між нами наче почала ширшати прірва.

Я нахилився до неї, спершись ліктями на стіл.

— Я не знаю, що мені робити. Не знаю, як усе виправити.

Я відчув, як долоня Кейтлін лягла мені на спину. Шкірі в тому місці відразу ж стало тепло.

— Це що, перший твій стрибок у гречку?

— Господи, та певно що так! І я більше ніколи не утну нічого такого!

Кейтлін якусь мить мовчала, і її доторк був таким приємним, що мені не хотілось, аби вона прибирала руку.

— Ти геть не схожий на інших хлопців із Сіті, так, Майку? Не знаю, як узагалі жінки їх терплять. Я чую, як вони щодня брешуть своїм дружинам. Просто огидно.

— Не розумію, чому люди витрачають час намарно, лишаючись із тими, кого вони не кохають усім серцем, — мовив я, опустивши голову.

— Це так мило, Майку…

— Мені просто треба все якось виправити.

Кейтлін зітхнула.

— Напевне, якщо ви двоє кохаєте одне одного так, як ти оце кажеш, то зможете розв’язати цю проблему. Тобі просто доведеться дати Ві трішечки часу.

Вона опустила руку, і спині відразу ж стало так самотньо, що я прихилився до спинки стільця.

— Але вже стільки часу минуло…

— Може, тобі треба зробити якийсь широкий жест, ну, щось таке… Аби довести їй, що в тебе серйозні наміри… — Вона звелася. — Знаєш, Майку, іноді насправді ти прагнеш геть не того, чого, як тобі здається, хочеш. Буває й таке, що щасливим тебе може зробити найнесподіваніше.

Вона на хвильку затнулася.

— Чому ти не хочеш піти зі мною до сусідки? Тобі це буде корисним…

Я звів на неї очі.

— Ні, дякую, справді. Хочу просто побути сам.

І я справді цього прагнув. Мені кортіло залишитися наодинці зі словами Кейтлін, бо в них, беззаперечно, був сенс. Ві полюбляла широкі жести — як я, телепень такий, сам до цього не додумався?

Кейтлін знизала плечима.

— Ну, як знаєш, моя справа — запропонувати. То можна взяти коркотяг?

— Так, — відповів я, також зводячись. Кейтлін забрала коркотяг зі столу й пішла до дверей. Уже відчинивши їх, вона розвернулася й усміхнулася мені. Здавалося, ніби дівчина хоче ще щось сказати, але натомість вона вийшла, захряснувши за собою двері.

У звуках, що того дня долунали до мене з будинку Лотті, було щось неймовірно заспокійливе. Щось неймовірно заспокійливе було і в тому, що там була Кейтлін зі широко розверстими очима й блідим обличчям, ладна вислухати мене.

Вона здавалася мені людиною, якій справді можна довіритися, з якою можна бути самим собою, і це було неабияким полегшенням після того, як мені довелося так довго стримуватися та щосили вдавати, ніби я й досі на крок попереду.

Коли повернуло на вечір, вони ввімкнули музику. Мені майнула була ідея, що, може, варто й справді приєднатися до них, але останньої миті я передумав. Кейтлінтаки мала слушність. Мені слід було зробити якийсь широкий жест, і важливим було як слід підготуватися до цього.

***

Наступного дня Ві відповіла на мої електронні листи. Навряд чи їхній медовий місяць тривав менше ніж два тижні, тож, схоже, це було перше, що вона зробила відразу ж після повернення.

Любий Майку,

Твої листи страшенно мене засмутили. Перший здався мені надзвичайно розлюченим, а другий — зневіреним. Уявляти тебе в такому стані для мене просто нестерпно. Я побоювалася, що може статися щось подібне, тож мені, напевне, не слід було запрошувати тебе на весілля. Але колись ти дуже багато для мене важив, і я щиро сподівалася, що ми зможемо залишитися друзями… хоча, напевно, з мого боку це було неймовірним себелюбством.

Але річ у тому, що я дуже кохаю Енґуса. Я ніколи й нікого досі так не кохала, і для тебе, певна річ, чути таке просто жахливо… але це правда. Якщо вже цілком відверто, то я таки справді познайомилася з ним за кілька місяців до того, як ти приїздив торік на Різдво, хоча тоді в нас з Енґусом нічого не відбулось. Я збиралася спершу розповісти тобі все як є й завершити наші стосунки, але ти тоді розказав мені про Карлі, тому я скористалася цим як приводом. Мені дуже шкода, що я таке утнула, — це було боягузливо з мого боку, і я повелась як дурепа. Але я не можу вдавати, ніби твій вчинок не завдав мені болю. Ми з Енґусом на той момент ще не спали разом, і те, що ти утнув, мене дуже вкололо — ти повівся так, наче ми взагалі нічого одне для одного не означали.

Тобі треба опанувати себе й рухатися далі. Ти просто неймовірний, і тій дівчині, з якою вирішиш поєднати долю, справді поталанить. Я й досі сподіваюся, що ми колись у майбутньому зможемо бути друзями, але зараз тобі треба дещо обміркувати. Я знаю, що часто це тобі казала, ще коли ми були разом, але й досі вважаю, що спілкування з психотерапевтом піде тобі на користь. Ти завжди почасти звинувачував себе в тому, як поводилася твоя мати. Але ти був невинною жертвою, і тобі нема потреби перейматися, що ти можеш завершити так само лишень через те, що у вас спільні гени. Все, що ти робив дотепер, виходило у тебе просто чудово, і ти маєш неймовірно собою пишатися. Дивися вперед, Майку, це єдиний можливий напрямок.

Бажаю тобі знайти кохання,

Веріті.

Прочитавши це, я мало не застрибав кухнею.

Усе виявилося точнісінько так, як я й підозрював. Я розбив серце Ві тим, що переспав з Карлі. Ві, цілком очевидно, кохала мене так само, як і я її. Вона переймалася моїм добробутом, думала про мене, бачила себе частиною мого майбутнього. Я, напевне, просто помилився, зваживши, що вона карає мене за накоєне. Коли я перечитав листа, значно ймовірнішим здалося, що моя зрада так глибоко її вразила, що в неї стався нервовий зрив, і саме через нього вона вчепилась у першого-ліпшого чоловіка, який приділив їй увагу (а таких чоловіків навколо Ві ніколи не бракувало). Вона перенесла все кохання, що відчувала до мене, на Енґуса й переконала себе, що й справді щось відчуває до нього. А її зізнання, що до Різдва вони не спали, змусило мене поставитися до цього хлопа ще зневажливіше. Мені як нікому іншому було відомо, яким важливим був для Ві секс, а отже, вона б за жодних умов стільки не утримувалась, якби й справді в нього закохалася. Ні, цілком очевидно, що Енґус був для неї лишень заміною, і я мав намір допомогти їй збагнути це.

Вельми показовим було й те, що Ві у своєму листі згадала психотерапевта. Кажучи мені, що я потребую його порад, вона насправді мала на увазі себе саму. Я не збирався розповідати про це, але вона довгенько відвідувала психотерапевта ще до нашого знайомства, та й потім також. Щиро кажучи, навіть змушена була якийсь час після закінчення університету приймати антидепресанти.

Справжнє життя, казала вона тоді, виявилося для неї шоком. Я ніколи не міг збагнути, чому Ві аж настільки нещасна. Та я й не певен, що вона сама це розуміла. Якось розповіла мені, що, на думку її психотерапевта, батьки покладали на неї забагато надій, і саме через це їй було так важко. Ві була бажаною єдиною дитиною, і Сьюз із Коліном, певна річ, мало не молилися на неї й водночас страшенно нею попихали. Це я бачив на власні очі: от щойно вони казали їй, яка вона талановита й розумна, а вже за мить дорікали, що, мовляв, іспит можна було б скласти й краще. Ві розповіла мені, що, на думку психотерапевта, постійна нервова напруга зробила її надто чутливою, тому близькість для неї тепер пов’язана з тривогою й небезпекою. Їй треба було навчитися розслаблятися, казав лікар, необхідно було відпустити себе.

Коли вона почувалася найгірше — щойно після випуску — я навчився медитації, аби потім навчити і її також. Ми удвох по-турецькому сиділи на підлозі нашої квартири, і я говорив із Ві, допомагаючи здолати ці миті, вчив вирівнювати дихання, заспокоювати розум. Інколи я розплющув очі й бачив, що по щоках у неї котяться сльози. Коли я питав її про причину, Ві казала, що це просто чудово — почуватися спокійною, без страху, що курсує у венах. Я тоді обіймав її і запевняв, що я завжди буду поруч, аби їй було краще, а вона чіплялася за мене, наче потопальниця за соломинку. Якось зателефонувала мені, коли я йшов на роботу, й почала благати повернутися додому, запевняючи, що не може дихати, коли мене нема поруч. І я виконав її прохання, повідомив начальству, що захворів, та помчав рятувати її.

Тієї ночі, після того, як я отримав електронного листа, я спав, стискаючи Ві в обіймах. Це може здатися химерним, бо я знав, що насправді її зі мною нема, але в якомусь, дуже важливому сенсі вона була тут, поруч. Здавалося, ніби сама її сутність була зараз в ліжку біля мене, я відчував її мускусний аромат, те, як волосся лоскоче мені підборіддя, горнувся до неї, стискав її груди.

Наступного ранку я прокинувся наче підсвіженим уперше за чимало місяців і, глянувши на себе у дзеркало після пробіжки, помітив, що щоки в мене наче рум’яні та якісь повніші. Навіть Кейтлін, коли я приїхав на роботу, зауважила, що я маю класний вигляд, і спитала, чи не помирилися ми з Веріті.

Майже помирилися, відповів я, підморгнувши їй.

Елейн зателефонувала мені вдень, а в мене не було часу перетелефонувати їй аж доти, коли я вже увечері крокував додому від станції метро. Я вирішив дати Ві день, щоб вона оговталась, а тоді зустрітися з нею у вівторок увечері. Я поґуґлив ресторани біля її роботи і зупинився на одному файному закладі з ліванською кухнею неподалік від офісу Ві.

— Привіт, Майку, — мовила Елейн, узявши слухавку. — Дякую, що зателефонував.

Я уявив, як вона стоїть у передпокої, впорядковуючи волосся.

— Як ти? — спитав я. Настрій мав такий чудовий, що мені кортіло поділитися ним із нею.

— Усе гаразд. Я телефонувала, щоб дізнатись, як ти.

— Просто супер. Усе просто чудово.

— Еге ж, у тебе щасливий голос, — мовила вона, але якось нашорошено. — Ми з тобою не розмовляли від часу весілля Веріті. Як воно?

Я відчув легке роздратування — невже обов’язково було порушувати цю тему? Адже цілком можливо, що вже за кілька тижнів ми оголосимо про наші заручини, тому зайвих нагадувань я достеменно не потребував.

— Нормально. Трошки надміру пишно, можливо, але ж ти знаєш Сьюз.

Вона трохи повагалася.

— Майку, власне… Мені минулого вечора телефонувала Веріті…

— Що? — мені наче каменюкою по животі вгатили.

— Вона за тебе хвилюється. І я також, відверто кажучи.

Я спробував розсміятись, але вийшло так силувано, що навіть я сам це помітив.

— Тобто? Що маєш на увазі?

— Вона розповіла мені про електронні листи.

Зупинившись просто на дорозі, я глибоко вдихнув. У освітленому вікні сварилися чоловік та жінка; жінка несамовито жестикулювала.

— Вони нічого не означають. Ми вже поговорили вживу.

— Невже? — у голосі Елейн виразно вчувалася надія.

— Так. З мого боку це була просто дурість. Це весілля вибило мене з колії, але Веріті дещо пояснила мені, тож я все збагнув. Я помилявся, коли лютився на неї, — я рушив далі.

— Але Веріті розповіла, ніби ти написав, що й досі її кохаєш.

— Багато галасу даремно, — я звернув у свій провулок та відчинив двері, затиснувши телефон між вухом і щокою. В будинку було темно й прохолодно.

— Я не хочу, аби тобі було боляче, Майку…

Я прихилився до зачинених дверей, відчувши несподівану знемогу.

— Веріті ніколи не завдала б мені болю.

— Зумисно — ні, — дихання Елейн у слухавці пришвидшилося. — Тобі не спадало на думку почати з кимось зустрічатися?

— Ні.

— Я думаю, це буде тобі корисним. І Веріті також так вважає.

Із того місця, де я стояв, було чітко видно сад, і навіть у присмерку я побачив, що в ньому щось не так. Серце у мене від того аж зайшлось. Я рішуче кинувся туди, але уповільнив кроки, згадавши, що саме того дня почала працювати Анна.

— Зі мною все гаразд, дякую, — я відімкнув двопільні двері, аби вони розійшлися.

— Так, але іноді люди не розуміють, що їм потрібна допомога, аж до тієї миті, поки її не отримають…

Ми з Елейн розмовляли на цю тему вже сотню разів і раніше, коли я ще жив із ними.

— Так, Веріті це безпосередньо стосується, — я увійшов до саду. Команда Анни вже почала ламати кам’яний кістяк, тож тепер все тут здавалось якимось давньогрецьким руйновищем.

— Що ти маєш на увазі?

— Я знаю, що в неї тендітні нерви. Здається, саме зараз чергова криза.

— Що, справді? А мені з її голосу здалося, ніби з нею все добре…

Я підняв кілька уламків каменя.

— Я дуже добре її знаю, Елейн. Я розумію, що з нею не все гаразд.

— Боже милий! Ви обоє завжди були такими вразливими. Я просто хочу, аби ви були щасливими.

— Ну, зі мною точно все гаразд, і я збираюся допомогти Веріті, наскільки зможу.

— Ми всі турбуємося про тебе, Майку. Ти ж знаєш, що можеш будь-якої миті прийти й пожити у нас.

— Так, я знаю, — відповів я, відчуваючи раптовий проштрик любові до неї. — А ви з Беррі маєте завітати до мене на вечерю… ну, щось таке.

— Було б чудово…

— Мені вже треба йти. Я тобі незабаром зателефоную.

— Бувай, Майку! — надія з її голосу куди й поділась, і тепер у ньому вчувався смуток.

Когось іншого ця телефонна розмова загнала б до депресії, але ми з Ві були не такими, як усі інші. Ві передбачила, що Елейн зателефонує мені, а отже, це був ще один її хід у нашій грі в Жадання, — грі, котра, я відчував це, наближалася до своєї кульмінації. Ми грали достатньо багато разів, аби знати, що ці, фінальні акорди, часто можуть здатися жорстокими, що задля того, аби ми досягли своєї мети, інколи страждають інші. Якби ж то можна було облаштувати все якось по-іншому, ми б, поза всякими сумнівами, це зробили б, але іншого шляху не було, жорстокість стала необхідною складовою нашої гри.

Кажуть, що ненависть — найближча до кохання емоція. А пристрасть, авжеж, існує у двох проявах. Пристрасть сексу і пристрасть сварки. Для нас із Ві одне постійно перетікало в інше. От щойно ми сварились, а наступної миті вже кохаємося.

Ми були настільки потрібні одне одному, що іноді мені починало здаватися: не вгамуємося, допоки не зжеремо одне одного.

Я читав якось оповідання про хлопа з Росії, який жер своїх коханок, і почасти розумію, чому саме він це робив. Адже уявіть лишень — ваша любаска й справді стає частиною вашого кровотоку, насичує ваші м’язи, надсилає інформацію до вашого мозку. Хтось вважатиме це найгіршим проявом жорстокості, а інші — актом кохання. Але, врешті-решт, саме в цьому й полягає сенс Жадання.

***

Наступного вечора я сидів у барі біля входу до «Центру Колторп», чекаючи, поки з’явиться Ві. День видався паскудним, тож я хильнув скотча, намагаючись бодай у такий спосіб позбутися споминів про нього. Втім, полишати мене вони відмовлялися. Ми з президентом провели зустріч із генеральним директором «Перспективи», і під час наших перемовин він заходився рюмати й розводитися про життя людей, які мали втратити роботу. Президент зиркнув на мене, і я збагнув, що він хоче, аби саме я відповів на це — у звичний, багато разів уже використаний спосіб, відбувшись стандартними фразами. Але щось у вигляді дорослого дядька, який рюмсав, сидячи за химерно вигнутим кленовим столом у конференц-залі, викликало в мене огиду. Я наче збоку почув слова, котрі зривалися з моїх вуст — зривалися навіть попри те, що президент поглядом наказував мені стулити писок. Той чоловічок припинив умиватися сльозами й витріщився на мене, роззявивши рота. Та ви ж гірший за скажену тварину, мовив, зводячись і прямуючи до дверей. Коли він пішов, ми якусь мить сиділи мовчки. Кров стугоніла у моїх скронях. Урешті-решт президент звівся й глибоко зітхнув. «Я домовлюся, щоб вас прийняв наш корпоративний лікар», — мовив він, перш ніж піти.

У мене геть із голови вилетіло, що лаятися людям не обов’язково.

Один із матусиних бахурів, звали його, здається, Логаном, завжди, коли горлав, нахилявся до мене так, що наші обличчя опинялися зовсім поруч. Аж так поруч, що мені доводилося міцно стискати губи, аби до рота не втрапили бризки його слини. «Ти тупий виблядок!» — гримав той, коли я перекидав його пиво. «Ти педрило мале!» — загорлав, коли якось я чхнув під час трансляції футбольного матчу. «Лайно ти чокнуте!» — репетував, коли я вдавав, ніби мені вуха позакладало.

Мати, поки він отаке варнякав, завжди дивилась у вікно, наче й не чула, — я краєм ока бачив її гарненький профіль на тлі небокраю. Певна річ, він і з нею спілкувався так само, і ми обоє ходили коло нього навшпиньки, мовби це ми були випадковими відвідувачами в його житті, а не він у нашому. Втім, п’ястуки не розпускав — щодо цього був надто кмітливим. Лють свою проявляв у значно підступніший спосіб. Він чудово розумів, що страх перед його насильством висів над нашою квартирою, ніби хмара отруйного диму, і цього було достатньо, аби знищити те життя, яким ми тішилися раніше.

Не знаю, чому Логан пішов. Я взагалі уявлення не маю, чому врешті-решт усі ті хлопи вшивалися. Все, що мені відомо, — це те, що мама внаслідок цього була щораз у гіршому стані, й це неабияк дивувало мене. Напевне, спекавшись цієї потолочі, нормальні люди влаштували б святкову вечірку, але моя мати вважала, що не заслуговує ні на що пристойніше. Я дивився, як вона рюмсає на дивані після того, коли черговий такий Логан вшивався з нашого життя. На колінах у неї стояла повна попільничка, біля ніг валялися порожні бляшанки з-під пива, а погляд був таким розфокусованим, що мені аж кортіло почати стрибати просто перед нею. «Я тут!» — хотілося заверещати, але я не певен, що навіть тоді вона б мене помітила.

Ти не такий, як вона, повторювала мені Ві знову й знову, коли мене з головою накривав страх. Але було дещо, в чому я жодного разу їй не зізнався. Адже до того, як у моєму житті з’явилася Ві, я був саме таким, як моя мати. Мені було до всього байдуже, я мовчав, не зважав на це, а завиграшки демонстрував жорстокість щодо інших. Як на моє переконання, насправді це саме Ві зробила мене кращим, і, якби не вона, я міг би легко перетворитися на подобу людини, якою врешті-решт стала моя мати.

Ві не просто навчила мене, що воно таке — щиро про когось дбати. Разом із тим вона пояснила мені, як воно — дбати про себе. Не просто вирізьбила моє тіло — розум мій витесала також. Коли ми познайомились, я жер усілякий непотріб і захекувався, щойно піднявшись сходами. Я був кощавим задихликом із бруднющими патлами, що звисали аж до вух. Лишень одного разу за увесь цей час я зважився спитати Ві, чому вона заговорила до мене тоді на вечірці. Перспектива підштовхнути дівчину до усвідомлення, що з її боку то був справдешній прояв божевілля, надто мене лякала. Ми тоді лежали в ліжку, голова Ві спочивала в мене на грудях, які вже почали наливатися м’язами.

— Через твій погляд, — мовила вона; рука її лежала в мене трохи нижче талії. — Я й справді збиралася тільки попросити закурити, але коли я звела на тебе очі, аби подякувати, ти здавався таким розгубленим, таким вразливим, що я просто не змогла вшитися.

— Але чому ти зголосилася піти на побачення? — спитав я в темряву, що оточувала нас.

— Бо ти мені сподобався тоді. Я побачила твій потенціал.

Ві була не першою моєю дівчиною, але вона стала першою, хто й справді щось для мене означав. І коли я кажу «щось», я й справді саме це маю на увазі. До Ві я й гадки не мав, що воно таке, жінки, і як у них усе ведеться. Я не розумів їхніх розмов, у мене не виникало бажання зустрічатися з ними ще раз після того, як ми покохаємось, я не міг збагнути, чому вони іноді казяться і плачуть. Здавалося, ніби я взагалі не користувався власним серцем до того, як зустрів Ві, наче я ніколи його не помічав і не відчував, як воно б’ється. Ну, тобто, я маю на увазі, що мені й справді не байдужі Елейн і Беррі, й, напевне, я навіть маму любив якийсь час, але, коли я думаю про них, не здається, що між нами існував якийсь справжній зв’язок.

Коли ж згадую Ві, наче відчуваю, що від мого серця до її тягнеться линва, яка то напружується, то слабшає, коли ми дихаємо.

Щойно глянувши на Ві, коли та звідкілясь поверталась, я міг одразу збагнути, в якому вона настрої. Щоразу, коли Ві телефонувала, я знав, хто це, навіть не глянувши на екран смартфона. Коли ми дивилися фільм чи слухали музику, я знав, як вона почувається, попри те, що ми ні словом одне до одного не прохопились. Я знав, як змусити її стогнати, кричати й звиватися, коли ми кохалися, закарбував у пам’яті раз і назавше кожен дюйм її тіла. Такі зв’язки не рвуться, хай навіть і можуть послабшати на якийсь час.

Коли того вечора я нарешті відмовився від задуму побачити Ві й звівся, щоб рушати геть, на ногах я тримався не вельми впевнено. Виборсавшись із бару на вулицю, я змушений був на мить прихилитися до стіни, аби відновити рівновагу. В голові паморочилося, і все навколо здавалось якимось несправжнім. Люди проходили повз мене, зникаючи в сутінках, і я все не міг згадати, звідки я прийшов і куди збирався далі. Нудота підступила до горла, стискаючи серце й перехоплюючи подих.

***

Наступного дня на роботі я почувався так, наче мене катували. Нестримні й невблаганні голки безугавно штрикали мені череп, мене трусило, наче в гарячці. Вранці я знехтував пробіжкою, а в обід не пішов до тренажерки. Натомість сточив повний полумисок пасти в дешевому ресторанчику за рогом, де було сила-силенна туристів. Коли те їдло потрапило до порожнього шлунка, мене мало не знудило. Але я стримався й ковтнув іще дві філіжанки міцної кави.

По обіді мені зателефонував наш корпоративний лікар і повідомив, що зможе прийняти мене наступного дня о третій. Я був надто спантеличений, аби вигадати якусь гожу відмовку. Спершись руками на стіл і поклавши на них голову, я витріщався у вікно на пташок, які ширяли у високості на повітряних хвилях. Я завжди знав: якщо б мені довелося накласти на себе руки, я б зробив це, зістрибнувши з висоти, — адже у такий спосіб матимеш принаймні кілька секунд, аби зрозуміти, як воно — літати.

Джордж зазирнув до мого кабінету після шостої, коли я карався необхідністю вирушати до підземки. Я вже вирішив, що зустрічати Ві піду не цього вечора, бо не хотів, аби вона бачила мене в такому стані.

— Тут хлопці вирішили гайнути до клубу, — підморгнув Джордж. — Оце надумав спитати, чи не хочеш ти приєднатися…

— До клубу? О такій порі? — спитав я, відчуваючи, як пульсують скроні — наче мозок силкується вирватися назовні.

— Ти ж розумієш, про що я.

— У мене голова розколюється.

Джордж увійшов до кабінету, причинивши за собою двері, й підступив до мого столу. Запхав руку до кишені й витягнув дві червоні піґулки, які простягнув мені.

— Оце тебе підзарядить.

Кожна з тих піґулок була завбільшки наче голівки двох складених докупи шпильок. Перспектива того, що від цих манюнь я почуватимуся краще, виглядала надто спокусливою, аби відмовитися. Я забрав піґулки і ковтнув обидві відразу.

— Розумничок, — усміхнувся Джордж. — А тепер гайда.

Нас було п’ятеро, і всі ми цілеспрямовано прямували старими вулицями Сіті до Іст-Енду[26] — району, який останнім часом радикально змінився і водночас лишився таким самим. Мені завжди здавалося, що історія Іст-Енду й досі закарбована на будівлях і вулицях. Повітря тут важке від смерті, злиднів та сексу, і байдуже, скільки похмурих кав’ярень виростуть на узбіччі.

Ми завернули на бруковану вуличку, де будинки стояли так щільно, що можна було завиграшки уявити, як із вікон горішніх поверхів люди передають щось одне одному, чи просто понад вулицею вішають мотузки для білизни, чи як матері кличуть замурзаних дітлахів, котрі граються там, унизу. Голова здавалася порожньою, а всередині тіла наче хлюпала якась рідина, в котру були занурені всі органи.

Джордж постукав у пофарбовані в чорний колір двері. Відчинив чолов’яга — здоровань завширшки із увесь дверний прочіл, із перебитим носом, поголеною довбешкою й нарваними очима. Втім, нам він чомусь незугарно посміхнувся й ширше прочинив двері, запрошуючи увійти. Моїм усім супутникам, цілком очевидно, траплялося бувати тут раніше, і вони рушили вгору, а потім донизу темними сходами й зайшли до тьмяно освітленого приміщення. Джордж знаком наказав мені йти слідом за ним вузькими сходами вгору — туди, звідки лунали гучні удари, які здавалися невід’ємною частиною цього будинку, такою ж, як камінь і тиньк стін. Ми піднялися ще вище, і ці удари перетворилися на музику, яка охопила мої нутрощі якимось первісним ритмом. Зупинившись на мить біля останніх дверей, Джордж озирнувся й знову підморгнув мені, а тоді прочинив їх. Просто в обличчя мені пахнуло задухою і смородом. Я не відразу збагнув розмір приміщення, що виявилося завеликим для цієї будівлі, коли ж мені це вдалося, видовище здалося просто фантастичним. Ми, безперечно, опинилися на горішньому поверсі, який був спільним для багатьох, якщо взагалі не для всіх, будинків цієї вулиці, — у довжелезній анфіладі нестримної розпусти.

Простір був поділений на сотні кабінок, а стіни суцільно декоровані дзеркалами, тому майже неможливо було зрозуміти, що тут справжнє, а що — просто віддзеркалення. Повітря здавалося задушливим від диму й мускусного, солонуватого запаху сперми. Килим під нашими ногами був якимось липким, а спинки стільців здавалися брудними й заяложеними. Світло вимкнене, за винятком кількох невдало розташованих прожекторів, промені яких прорізали повітря й сліпили очі, варто було тільки спробувати придивитися. Лишень музика здавалася природною, вона наче стала частиною мого єства, піднімаючи мене й штовхаючи до чогось, що я майже здатен був пригадати.

Джордж підштовхнув мене вперед і, коли ми підійшли ближче, я збагнув, що прямуємо до круглої сцени, на якій звивалися двадцять, а може, навіть більше жінок. Їхні тіла блищали, наче вилиті з пластику, а на ногах були черевички на таких височезних підборах, що взути їх, либонь, не зважилася б навіть Кейтлін.

Дехто з дівчат був повністю оголений, але більшість мала якісь мерехкі клаптики тканини у формі літери V на причинному місці. Задня частина цих стрінгів, схожих на рекламну вивіску, ховалася між сідничками. Дівчата танцювали, наче перебуваючи в трансі, разураз гепаючись на підлогу й розсуваючи ноги. Вони облизували вуста, заплющували очі, пестили собі груди.

Також тут було чимало чоловіків — вони, як і ми, просто стояли навдокіл сцени. Деякі навіть не дивилися на дівчат, втупившись натомість в екрани своїх смартфонів. Ті підсвічували їхні обличчя, від чого риси здавались якимись неживими. Один чи двоє чоловіків схвально щось вигукували, тягнулися до сцени, намагаючись скубнути дівчат, які опинялися поблизу, за груди чи ноги. З їхніх ротів струміла слина. Час од часу хтось із чоловіків, ступнувши вперед, робив знак якійсь із дівчат, ляснувши пальцями чи просто тицьнувши в її бік. Тоді дівчина припиняла танцювати, на непевних ногах спускалася зі сцени й ішла за чоловіком до однієї з овальних кабінок.

— Яку хочеш? — голос Джорджа обпік мені вухо.

Я розвернувся, аби глянути на нього, й побачив: обличчя його розпашіло так, що це було помітно навіть у темряві. Я майже готовий був заприсягтися, що, поки ми оце стовбичимо, він «полірує торпеду». Повітря було задушливим та важким, і мені здалося, що підлога хитається під ногами. Я похитав головою.

— Ні. У мене є дівчина.

Він розреготався, демонструючи бездоганно білі зуби.

— Не будь педрилом. У мене самого дружина і двоє малих.

Тепер підлога достеменно хилиталася, наче будівлю трусив землетрус. Я відчував присмак жовчі, що підступала до горла.

Джордж нахилився до мене, тож я чув кожне його слово.

— Не переймайся ними, — він тицьнув пальцем у бік сцени, яку заповнювали жінки. — Їм усім це до шмиги. Вони просто схиблені на сексі. Не такі, як нормальні жінки. Ці геть чисто відьмачки якісь.

Я спробував відступити на крок, але позаду впритул до мене стояв якийсь чоловік. На мить я уявив Джорджа в його козирній школі-інтернаті: як він ганяє «шари» старшому хлопцеві, знемагаючи від страху й огиди. Відтак знову глянув на жінок.

— Мені треба йти.

Але Джордж утримав мене за руку.

— Не будь ідіотом, — голос його прозвучав різко. Він тицьнув у двох жінок, які стояли поруч. — Моя ота білявка, — уточнив, коли вони, зашпортуючись, заходилися спускатися зі сцени.

Жінка, призначена для мене, взяла мене за руку й повела до кабінки. Пригнувшись, зайшла за тонку запону й потягнула мене за собою. Чи не половину тієї кабінки займав оббитий штучною шкірою диван, до якого вона мене штовхнула. Я відчув, як мої сідниці ковзають по оббивці й замислився над тим, чи хтось зможе вибратися звідси живим, якщо почнеться пожежа.

Вона зупинилася просто переді мною, кинувши руку на стегно й випнувшись під якимось аж неприродним кутом. Обцаси в неї були такі ж височенні, як у інших, а її сяюча літера V — яскраво-рожева. Волосся, чорне, геть чисто вороняче крило, спадало на обличчя масною хвилею. Косметика на обличчі вже попливла, і від неї смерділо потом і кокосом.

— Замовимо шампанське, — мовила з дуже помітним акцентом — східноєвропейським, як мені здалося.

— Гаразд.

Вона знову пірнула під запону, але за кілька секунд повернулася. Груди її, наскільки я мав змогу роздивитися, були маленькі та прив’ялі. Також я помітив сріблясте павутиння розтяжок у нижній частині живота — шкіра там була нерівною й шерехкою. Жінка запалила цигарку, стоячи наді мною, й тепер курила короткими, агресивними затяжками.

Запона знову розійшлась. Увійшов чоловік із пляшкою ігристого — здається, того самого сорту, що Елейн зберігає для особливих випадків, — та з двома келихами, на яких були добре помітні відбитки чиїхось пальців. Він приніс також термінал для сплати кредиткою, який одразу ж тицьнув мені під ніс.

— Сто двадцять чотири фунти, — виголосив.

Я розреготався. Я міг би завиграшки кинути його долі одним ударом, але вирішив: якщо я таке утну, винуватимуть у цьому дівчину. Тому я сплатив цю абсурдну суму, провівши карткою по терміналу. Коли чоловік пішов, дівчина відкоркувала пляшку, налила келих і простягнула його мені.

— А ти не хочеш? — спитав я.

— Ні, я не п’ю.

Я відсьорбнув напій, який виявився таким самим теплим, солодким і огидним, як я й уявляв. Я знов відставив келих.

— Чого ти хочеш? — спитала вона.

— Нічого, — відповів я.

Вона глянула на запону.

— Можу танцювати, можу відсмоктати, можна й трахнутись а чи все відразу.

— Ні, справді, — мене раптом пойняли сумніви, що я взагалі бодай колись зможу вибратися з цього місця. Здавалося, ніби попереднє моє життя завершилося й шляху назад не буде.

— Тобі все одно доведеться платити, — попередила вона.

— Гаразд. За що в тебе найбільша ставка?

Вона глянула на мене, наче на бовдура.

— За три в одному.

— Скільки?

— П’ятсот фунтів.

Я знав, що вона бреше, але мені було начхати.

— У мене нема готівки.

Вона знизала плечима.

— Гаразд, тоді три сотні.

— І скільки з них піде тобі?

— П’ятдесят. І двадцять за кожну пляшку шампанського.

Я спробував був перехопити її мерехкий погляд.

— Поклич його. Скажи, що ми замовляємо ще одну пляшку шампанського і три в одному.

Вона посміхнулась, і я побачив, що передні зуби в неї щербаті. Дівчина знову пірнула за завісу, але повернулася миттю.

Відтак знову з’явився той чолов’яга зі ще однією пляшкою і терміналом. Я заплатив 424 фунти і замислився над тим, що б із такою грошвою зробила Елейн.

— Сідай, — сказав я, коли чоловік пішов.

Вона заперечливо похитала головою.

— Я станцюю для тебе.

Я роззявив був рота, аби сказати їй, що не треба, але було вже запізно: вона заходилася вигинатися й звиватися. Дівчина звела руки над головою, і я помітив подразнення від гоління в неї під пахвами й на лоні. Коли вона розвернулася спиною, угледів, що верхня частина її стегон була якась нерівна, в плямах, у згині коліна мала великий пожовклий синець, а ще один маячив на середині гомілки. Вона торкалася власного тіла, пестила неіснуючі груди, розтуляла вуста літерою «О». Відтак підступила до мене й сіла на мене верхи, наблизила обличчя до мого, губами затиснула моє вухо. Її тіло здавалось якимось слизьким, і мені майнуло, що доведеться спалити увесь той одяг, що на мені наразі був.

Відтак здалося, що мене зараз знудить; я відчув, як блювота підступає до горла, скручує нутрощі. Адже добре розумів, що якби Ві побачила мене зараз, вона б мені ніколи цього не вибачила.

— Забирайся, — наказав я. Але жінка продовжувала тертись об мене, як навіжена. — Злізь із мене! — гримнув я. Потреба зупинити те, що тут зараз відбувалося, була такою нагальною, що аж крик руба стояв у горлі. Я схопився, можливо, трохи зарвучко, бо жінка відлетіла від мене і вдарилась об стінку кабінки, гепнувшись головою. Вона заскавучала, і на якусь жахливу мить мені здалося, що внаслідок падіння вона зламала руку.

Я рушив був допомогти їй, але жінка відштовхнула мої долоні й зіп’ялася на ноги сама. Ми дивилися одне на одного в мерехкому димному світлі.

— Вибач, — видушив я. — Я не хотів… Я ж просив зупинитися…

Мене поймав якийсь химерний відчай, мені кортіло, аби вона збагнула, що я не такий, як інші чоловіки, з якими їй з ночі у ніч доводилося мати справу.

Але вона натомість підтиснула губи, пройшла повз мене й відсмикнула запону.

— Час закінчився, — мовила вона.

***

Прокинувшись наступного ранку, я зрозумів, що почуваюся несподівано нівроку. Відтак вирушив на пробіжку, і ноги несли мене легко й плавно.

Біжучи, я згадував Стейсі — дівчинку, з якою я був у сиротинці. Якось поліція затримала її за домагання — вона пояснила нам, що означає це слово, поки поверхом нижче соціальні працівники обговорювали її майбутнє з одягненими в однострої полісменами. Їй було чотирнадцять, і, за власними словами, вона вже надавала сексуальні послуги; тоді я їй цілком та повністю повірив, але зараз думаю, чи не порожні балачки то були. Вона запевняла, що то в них такий родинний бізнес і розповідала, як її мати колись приводила коханців просто до кімнати, яку вони винаймали, а їй доводилося чекати в коридорі. До сиротинцю вона потрапила, бо один із тих чоловіків запитав, скільки коштує сама Стейсі, а відтак її мати заколола його ножакою. Стейсі казала, що їй потрібні гроші на квиток на потяг, бо їй не дозволяли навідувати матір у в’язниці. Я не згадував про цю дівчину багато років. Зараз їй, напевне, вже за тридцять, а отже, вона уже застара, щоб бути однією з тих жінок, яких я бачив попередньої ночі. Втім, я все одно сумнівався, що життя в неї склалося.

Коли я взявся працювати, до кабінету зазирнув Джордж.

— А я й не помітив, коли ти пішов минулого вечора. Одначе ми з біса круто провели час.

— Так, — збрехав я, знаючи, що це єдина можлива відповідь.

— Ще й від благовірної потім отримав, — поскаржився Джордж. — А тобі теж дісталося?

— Моя дівчина поїхала. То що, твоя дружина знає, куди ти ходив? — те, як воно велось у представників вищого класу, було для мене такою мірою незвично, що просто не в голову забрати годі.

Натомість він розреготався.

— Боже милий, та певно, що ні. Просто зауважила, що я повернувся пізно й від мене смерділо алкоголем і цигарками. Вона завжди здіймає такий галас через це… Ти ж знаєш цих бабів.

— Скільки твоїм малим? — спитав я.

— Шість і чотири.

— Сини чи дочки?

— Хлопець і дівчинка, — Джордж переступив з ноги на ногу, і я помітив, яким він був блідим та спітнілим. Повітря ще якусь мить бриніло не промовленими вголос словами, а відтак я знову опустив очі, втупився у монітор і заходився друкувати — аж допоки нарешті Джордж забрався геть. Кейтлін помахала мені, проходячи повз мого віконця під час обідньої перерви, і я відчув, що шаріюся. Мені було соромно навіть від думки про те, як би вона оцінила мою поведінку минулої ночі.

О другій на екрані спалахнуло нагадування: «У вас призначена зустріч з доктором Лукасом Елліном за годину, о 15 : 00».

Я голосно застогнав. Певна річ, достеменно можна було б знайти якусь гожу відмовку, аби скасувати ці відвідини. Але, хай навіть така відмовка й побутувала, вигадати її я не спромігся, бо за годину виявив, що сиджу під кабінетом доктора Елліна. Власний костюм здавався мені затісним, а долоні були вологими від поту.

Напевне, те, що досі я й зеленого поняття не мав про існування в «Бартлбі» доктора Елліна, — аж допоки президент про нього не згадав, — свідчило на користь лікаря. Втім, чомусь це мене непокоїло. Кабінет його неабияк відрізнявся від інших офісів у нашій будівлі: стіни пофарбовані в блідо-блакитний колір, а стіл тут був зі скляною стільницею — крізь неї видно його ноги й те, як розслаблено він сидів на стільці. Комп’ютер тут був лишень один, та й навіть його посунули в куток, наче якусь дошкульну дрібничку.

Стілець, призначений для мене, виявився м’яким фотелем з подушкою посередині. В кутку кабінету стояв вазон зі здоровенною папороттю, а ще шафа, напхана книжками й газетами.

Доктор Еллін звівся, коли я увійшов, і понад столом простягнув мені руку. Я щосили потиснув її.

— Сідайте, Майку, — мовив господар кабінету. — Радий, що ви прийшли.

— А я й не збагнув, що в мене був вибір, — мовив я, опускаючись на краєчок масивного крісла.

Доктор Еллін розсміявся, а відтак теж сів. Схоже, він був не набагато старшим за мене.

— То що, розкажете, що саме змусило вас сюди прийти?

— Президент.

Він знову розсміявся, але я не певен, що мої слова й справді здалися йому кумедними.

— Так, але я маю на увазі той випадок…

— Я підвищив голос на одного з наших клієнтів.

Доктор Еллін зсунув на перенісся окуляри, які до того були в нього на чолі, та звірився з нотатками, що лежали перед ним.

— Наскільки мені відомо, ви назвали Деніела Палмера довбаним нікчемою, в якого нема яєць…

Я відчув, що буряковіють щоки.

— Так, це було дуже нечемно з мого боку. Я не знаю, що це на мене найшло.

— Чи часто вам складно контролювати гнів? — доктор Еллін ледь нахилився до мене понад столом. Я помітив, що ноги його схрещені в кісточках. Мені раптом страшенно закортіло зацідити йому в пику — от незлецька була б відповідь!

— Що це вас так розвеселило в моєму запитанні?

Я квапливо прибрав посмішку, що, виявляється, проступила в мене на губах.

— Вибачте, нічого… Ні, не часто, певна річ.

— Наш президент, лорд Фоллз, помітив, що ви останнім часом здаєтесь якимось неуважним. У «Шварці» ви зарекомендували себе як надзвичайно ефективний співробітник, але тут, у нас, ваші перші кроки виявилися не вельми разючими, еге ж?

Мені майнуло, що питання, схоже, каверзне.

— Ну… я завершив угоду з «Гектором», і з «Перспективою» ми вже майже на фініші.

Доктор Еллін кивнув.

— Можливо, вам просто складно адаптуватися після переїзду?

— Ні, — відповів я; голос прозвучав різкіше. — Лондон — моє рідне місто. Я хотів повернутися. Принаймні, в Нью-Йорку мені було важко.

— А друзів ви легко заводите, Майку?

Мені хотілося спитати, чи мушу я й далі тут сидіти, але я знав, що чинити так не можна.

— Та без проблем. Взагалі-то, ми лишень вчора з тутешніми хлопцями ходили розважатися.

Я замислився над тим, якою була б реакція доктора Елліна, якби я розповів йому, куди саме ми ходили. Можливо, втім, він просто знову розсміявся б і нічого такого не подумав би. Я знав — у цьому світі саме мене мають за дивака, бо я, бач, підвищив голос, а от Джорджеву поведінку в клубі вважають цілком нормальною. Я раптом згадав про Кейтлін і про те, що вона тоді сказала, — мовляв, ми з нею обоє — аутсайдери. Мені страшенно бракувало Ві, яка б пояснила все й допомогла збагнути, що відбувається.

— У вашій справі зазначено, що ви зростали у прийомній родині, — зауважив доктор Елліс, поєднуючи шатром кінчики пальців перед обличчям.

— Звідки ви знаєте?

Знайомий проштрик сорому прохромив мене, наче скляна скалка.

— Тут, у Бартлбі, ми хочемо знати, кого приймаємо на роботу. Я ж не дорікнути цим вам бажаю. Просто намагаюся краще зрозуміти ситуацію, Майку. Ми прагнемо, аби наші співробітники були якомога щасливішими, оце й усе.

Мені здалося, ніби я дивлюся на доктора Елліна крізь товщу води.

— Я ріс із мамою, допоки мені виповнилося десять, опісля кілька років провів у сиротинці, а потім потрапив до прийомних батьків. Жив із ними, допоки не вступив до університету.

— Вам, напевне, доводилося важко…

Я не сумнівався, що доктор Еллін насправді зеленого поняття не має про те, якою мірою це було важко. Він, либонь, вчився у тій самій приватній школі, що й Джордж, і президент, і половина моїх довбаних колег.

— Та ні. Мені пощастило. Мої прийомні батьки, Елейн і Беррі, були просто дивовижні.

— А чому вас забрали до сиротинцю?

Я глянув через плече доктора Елліна у вікно й подумки сказав собі, що зараз треба просто встати і вийти. Я б тієї миті взагалі гайнув із цієї будівлі світ за очі.

— У моєї матері були проблеми з алкоголем.

Він нічого на це не сказав, очікуючи, що я ще підкину йому ще якусь інформацію, але я мовчав. Це його не обходило.

— Вона колись проявляла агресію?

Просто диво, що такі люди, як Лукас Еллін, й справді отримують платню за аж такою мірою передбачувані висновки.

— Ні.

— А як щодо ваших прийомних батьків? Які у вас були з ними стосунки?

— І були, і є чудовими. Лишень кілька тижнів тому вони запрошували мене на недільний обід, — я погомзався на стільці. — Послухайте, я не розумію, який це має стосунок до ситуації. Ну тобто… я розлютився і зараз про це шкодую. Я знаю, що повівся не як годиться.

Доктор Еллін не зводив із мене очей.

— Ви колись говорили з кимось про своє дитинство?

— Лишень зі своєю дівчиною.

Він ледь здійняв брови.

— Овва, то у вас є дівчина? Ви живете разом?

— Так. Але зараз ні.

— Тобто, ви розійшлися?

— Ні, не зовсім так, — фотель здавався якимось грудкуватим, наче незугарна підробка під те, яким він мав би бути.

— А чи розумієте, що те, як ви говорили з містером Палмером, неприйнятне? Що не можна завжди казати, що думаєш?

Тепер була моя черга розсміятися.

— Певна річ, я це знаю. У мене був поганий день, Палмер мене роздратував, якщо вже хочете знати. Дорослий чоловік сидить і хлипає!

Доктор Еллін затарабанив кінчиками пальців по іншій руці.

— Дорослий чоловік, який втрачав компанію, що він її створив, дорослий чоловік, який почувався відповідальним за всіх тих людей, котрі мали втратити роботу. Цікаво, що такий прояв емоцій вас дратує…

То було справдешнє пекло: сидіти в кабінеті цього удавано доброзичливого лікаря й казати не те, чого від мене сподівались. Я знав, що мені неодмінно треба знайти слова, які змусять його стулити писок.

— Якщо вже хочете знати правду, то до містера Палмера вся ця ситуація взагалі стосунку не мала. Моя дівчина поїхала від мене за день до того, і я був трохи не при собі. Але зараз я вже в порядку. Ми в порядку.

Доктор Еллін, зачувши це, розпружився. Нарешті він отримав щось реальне, що можна було б доповісти президентові.

— І, авжеж, вам дуже важко, коли вас полишають, так, Майку? Це наново пробуджує у вас емоції, про які ви воліли б забути?

Я б розреготався просто в його тупу пику, якби ж то потреба вибратися з цього кабінету не була такою нагальною. Отже, натомість обмежився тим, що опустив очі й кивнув.

— Я думаю, вам піде на користь, якщо ми зустрічатимемося регулярно.

— Я цього не певен.

— Також я міг би виписати вам рецепт на піґулки, що допоможуть розслабитися. Ви погано спите?

— Ні. І жодні піґулки мені не потрібні.

Але доктор Еллін уже щось виписував на аркушику.

— Тут нема чого соромитися. Половина людей у цій будівлі приймають якісь ліки, — він тицьнув мені рецепт, тому я подався вперед й узяв його, склав і вмостив у внутрішню кишеню піджака. — І ви ж розумієте, я приватний лікар, а отже, наша зустріч цілком конфіденційна. Я маю на увазі, що ніщо з цього не потрапить до вашої справи, якщо ви переймаєтеся саме з такого приводу.

Я не міг до пуття збагнути, що доктор Еллін намагався мені цим сказати, тому не відповів.

Він зазирнув до свого щоденника.

— Наступного тижня зустрінемося в той самий час?

— Мені треба звіритися з власним розкладом, і вже тоді я вам повідомлю, — я знав, що мені доведеться змінити роботу, якщо ці щотижневі посиденьки в компанії доктора Елліна стануть для мене обов’язковими. Хіба ж я міг дозволити цьому бовдурові порпатися в моєму мозку і робити хибні висновки на підставі відомостей із психології, про які кожна мавпа може дізнатися з першого-ліпшого підручника! Єдина людина, якій я ладен був довірити свій розум, — це Ві. Я схопився з фотеля нетерпляче, наче дитина, якій конче кортить опинитися деінде. Втім, доктор Еллін заходився звільна потискати мені руку й прощатись, і коли я нарешті отримав змогу вшитися звідти, кров уже нуртувала в моїх венах.

Кейтлін того вечора йшла з офісу о тій самій порі, що й я, — і це, певна річ, був не просто збіг. Я планував був навідати Ві, але не спромігся вигадати гожої відмовки, щоб пояснити, чому я не йду додому, тому вирішив підіграти Кейтлін. Поки ми йшли до підземки, вона теревенила про речі, до яких мені було байдуже, і я врешті-решт припинив дослухатися до її слів, натомість просто спостерігаючи, як ворушаться її губи. Навколо очей в неї були блакитнуваті темні кола, й від цього вона мала такий вигляд, наче хтось наставив їй басаманів.

— Напередодні увечері я трохи перестаралася й зготувала завелику порцію вівчарського пирога[27], — мовила вона, коли ми вийшли на Клепгем-Гай-стрит. — Може, зайдеш, допоможеш мені з ним упоратись? Одначе попереджаю відразу: фарш вегетаріанський.

Я трохи повагався, але за мить помітив смуток в очах Кейтлін і те, як страшенно їй кортіло, щоб я прийняв її пропозицію. І, хай там як, що мені було робити вдома? Здається, й у холодильнику в мене порожньо…

— Гаразд, дякую, — мовив я.

Кейтлін жила в багатоповерхівці — її квартира виходила вікнами на парк. Вона ще навіть не встигла вставити ключа до замкової шпарини, а я вже почув дзявкіт із середини. Мені майнуло, що сусіди, напевне, її ненавидять. Собака кинувся до неї, щойно прочинилися двері, застрибнув їй на руки й заходився вилизькувати обличчя — мені це здалося просто огидним. Кейтлін вдавала, ніби намагається ухилитися від цих пестощів, але я розумів, що насправді їй це подобається — такою мірою, що вона навіть не обурюється, коли рожевий язичок торкається її вуст.

— Вибач, у мене тут трохи не прибрано, — мовила вона невідомо нащо, коли ми увійшли до вітальні; насправді в квартирі було бездоганно чисто. — Сідай, знімай піджак. Я наллю тобі випити.

Вітальня Кейтлін виявилася майже такою ж білосніжною, як і вона сама. Меблів було небагато, тому складалося враження, що все тут дуже обмірковано й старанно дібране.

Єдиним спалахом кольору, — якщо чорний у цьому випадку можна назвати кольором, — виявився напис під трафарет над диваном. Я розвернувся, щоб прочитати його.

«Добре це чи погано, але не можна заперечувати, що всередині у нас живе дикий кінь».

— Вірджинія Вулф, — зауважила Кейтлін, даючи мені келих із вином.

Ві ненавиділа всі цитати, тому я призвичаївся жартома купувати для неї саме такі сувеніри щоразу, коли бачив подібні листівки чи зроблені «під метал» таблички з гравіруванням.

Її улюбленими були наступні чотири цитати:

«Мрій, наче житимеш вічно. Живи, наче помреш уже завтра».

«Песиміст бачить у кожній можливості проблему. Оптиміст бачить можливість у кожній проблемі».

«Не має значення, як довго ви подорожували у хибному напрямку, завжди можна розвернутися».

«Ми покарані нашими гріхами, а не за них».

Невже хтось справді вірить у таку бздуру, часто повторювала вона. Ну тобто, чи ці випадкові слова, що їх одне за одним вжив якийсь ідіот, і справді спроможні допомогти комусь почуватися краще?

— Хто твій улюблений письменник? — спитала Кейтлін, сідаючи біля мене. Її Пролісок негайно застрибнув їй на коліна, вона почала чухати йому шию. Я відчайдушно сподівався, що вона додумається вимити руки, перш ніж накриватиме на стіл.

— Не знаю. Утім, Веріті подобається Вірджинія Вульф, — я не міг пригадати, коли сам востаннє читав книгу. Іноді Ві жартома називала мене невігласом, і зараз моє тіло раптом ніби обсипало жаром, коли я замислився, чи любить читати Енґус. Чи вони читають одне одному в ліжку?

— Ти казав, що ви вже майже помирилися… — зауважила Кейтлін.

Я глянув на її сповнене надії обличчя й замислився: як воно — існувати в настільки непривабливому тілі.

— Ми розмовляємо про це. Я впевнений, що ми все вирішимо.

— Скільки ви були разом?

Я вдав, ніби підраховую.

— Дев’ять років.

— То виходить, ви ще в університеті познайомилися?

— Так, — ми обоє відсьорбнули вина. Коли тобі ставлять запитання, ти теж маєш спитати про щось у відповідь, казала мені Ві. — А як у тебе? Є хтось?

Вона розсміялася.

— Ну… може. Колись давно…

— А я був разом лишень з Веріті, — відповів я.

Вона розвернулася до мене.

— Так. Отже, це все, що тобі треба? Одна людина?

Я посміхнувся, бо був із цим цілковито згоден.

— Іноді я замислююся над тим, нащо воно все. Усе це заробляння грошей, я маю на увазі. Я могла б купити великий маєток для родини на свої торішні преміальні, але не купила, бо який сенс тинятися самотою величезною старою будівлею?

Я згадав про власний будинок, і мені стало незручно.

— Ти могла б вигідно вкласти ці гроші…

— Могла б, — відповіла вона, й голос її прозвучав різкувато.

До нас долинув характерний запах згару, і Кейтлін підхопилася.

— Ходімо до кухні. Поїмо там.

Я рушив слідом за нею крізь ще одну сніжно-білу кімнату, з білими меблями уздовж стіни та з круглим білим столом по центру, оточеним такими самими білими стільцями.

— Відкоркуй ще одну пляшку, — Кейтлін показала на винний стелаж у кутку. Я підійшов до нього й витягнув гарненьку пляшку. Корок вилетів із неї з приємним посвистом.

Ми знову вмостилися одне біля одного, пиріг парував на тарілках. Я наповнив келихи. Пахло добре, наче вдома.

— Я взагалі-то міркую, чи не варто на все це забити, — мовила Кейтлін. — Купити собі якийсь бізнес десь на узбережжі й жити кращим життям.

— А де саме? — Ві навчила мене не дмухати на їжу, тому я чекав, поки пиріг припинить парувати.

Кейтлін знизала плечима.

— Та мені в принципі байдуже. Мені подобається море.

Запах був надто приємний, аби чекати, тому я підчепив шматочок виделкою й наблизив до губ. Кейтлін зробила те ж саме і заходилася щосили дмухати, перш ніж покласти пиріг до рота.

— Чому ти всміхаєшся? — запитала вона.

— Мене завжди вчили не дмухати на їжу.

— Моя матінка також наказувала такого не робити. Але хіба ж це має значення?

— А який саме бізнес ти думаєш придбати? — коли вона жвавішала, то зовні була навіть нівроку, майнула думка.

— І з цим також іще не визначилася, — вона розреготалася. — Може, якусь старомодну крамничку солодощів — продаватиму там цукрових мишенят[28], ревінь і заварний крем — в оцих от здоровенних скляних слоїках, їх ще витягати треба й зважувати…

Пиріг виявився смачним, як я й уявляв, — він наче пестив мій вдячний шлунок.

— Тільки не кажи, що тобі ніколи не спадало на думку на все це забити.

— Я планую вийти на пенсію у сорок п’ять.

— Та доти ж іще бозна-скільки часу!

— П’ятнадцять років.

— Отож.

І вимовила вона це якось так, що й справді здавалося, ніби це ціла вічність.

— У тебе вже були в Нью-Йорку якісь знайомі коли ти туди переїхав?

— Ні.

— І як тобі там велося?

— Жахливо.

Кейтлін мала в собі щось таке, завдяки чому з нею було дуже легко залишатися відвертим.

Вона поклала виделку, хоча тарілка в неї й досі була наполовину повна.

— І чому ж це було жахливо?

— Переважно через самотність. Мені страшенно бракувало Веріті.

Її щоки ледь замаковіли.

— Почнемо з того, що я взагалі не розумію, чому ти поїхав. Ну тобто, якщо вона не могла поїхати з тобою.

— Я… ми… — почав я, але затнувся, не зовсім розуміючи, як саме можу на це відповісти. Тієї хвилини в мене геть не виходило згадати, чому Ві вирішила, що це аж така добра ідея. — Не знаю. Для моєї кар’єри це було корисно.

Кейтлін прикипіла до мене очима.

— Боже милий, чи тобі не здається, що в житті є ще багато чого, крім кар’єри? Ну тобто… чому ми всі зволікаємо?

— Ти про що? — я налив нам обом ще по трішечки вина.

Вона відкинулася на спинку стільця, тримаючи келих на рівні грудей.

— Я знаю, що це прозвучить неймовірно банально, але я подивилась оце якось інтерв’ю з Джоан Коллінз[29], і журналістка в неї спитала, чи щодня вона має такий класний вигляд. А та відповіла: певна річ, як же інакше, адже життя — це не генеральна репетиція, — Кейтлін зробила великий повільний ковток вина. Коли вона знову глянула на мене, очі в неї блищали. — Ну тобто я марную власне життя, поводячись так, ніби це довбана генеральна репетиція, та очікуючи, коли ж почнеться справжня вистава. А це повна дурість!

Якусь мить ми сиділи мовчки, і я відчував, як калатає моє серце під бавовняною сорочкою, гупає по власній Богом забутій дорозі. Я подумав про Ві, яка живе своїм власним життям, сидить, мабуть, із Енґусом за столом на кухні, поки я тут тирлуюся з Кейтлін… Раптом усе це здалося мені просто жахливим. Що ми робимо? Нащо прикидаємось? Я відчув, як Кейтлін накрила мою долоню своєю, опустив очі й помітив, якими блідими здаються її пальці на тлі моїх. Шкіра в неї була аж якась напівпрозора — така, що я бачив блакитні вени, по яких її тілом струменіла кров. Яка Кейтлін тендітна, і як легко було б її зламати, подумалося раптом.

Я витягнув долоню з-під її пальців.

— Напевне, краще я піду додому.

— Вибач. Я просто…

— Ні, все нормально, річ не в тобі.

Вона легенько усміхнулася.

— Ет ні, Майку. Ну тобто… ти мені справді подобаєшся, але не в тому сенсі… ну тобто…

— Я не можу, — почав був я.

— Я знаю, ти й досі кохаєш Веріті, — Кейтлін звела на мене тремкий погляд. — Але, наскільки я розумію, вона не зробила тебе аж таким щасливим.

— Вона зробила мене дуже щасливим, — мовив я, хоча ці слова прозвучали чомусь кумедно.

— Щастя — така химерна штука, тобі не здається? Ну тобто іноді ми приймаємо за щастя чи кохання інші почуття, буває, що й цілком протилежні.

Це звучало жахливо, але мені тоді майнуло, що таким жінкам, як Кейтлін, подібне має бути добре знайоме. Я звівся.

— Слухай, дякую за обід. Було дуже смачно.

Кейтлін розреготалася.

— Ні, справді вибач. Ми ж не пересваримося через це? Будь ласка! — я не знав, чому кажу таку солодкаву бридню, чому взагалі переймаюся з цього приводу. Але в цьому видовищі було щось просто нестерпне: тендітна фігурка Кейтлін на стільці та Пролісок, який щось винюхує біля її ніг. Я відчув химерну потребу обійняти дівчину, але, певна річ, цього не зробив, бо мені не хотілося давати їй бодай якусь надію.

Вона також звелась, і цей рух, здається, допоміг їй заспокоїтися.

— Ні, це ти мені вибач, Майку. Здається, я просто забагато хильнула. Певна річ, ми залишимося друзями, не мели дурниць.

Вона провела мене до дверей, і ми незугарно розцілувалися в обидві щоки, по-дурному помахали одне одному, белькочучи якісь дурниці й разураз затинаючись.

Вибравшись назовні, я глибоко вдихнув повітря й звів очі, аби спробувати видивитися хоч якісь зірки за габою смогу. Тіло почувалося закляклим, тому я рушив пішки, спочатку навіть сам собі не годний зізнатися, куди йду, але врешті-решт усвідомивши, що ноги несли мене до Кенсінгтона. Я плуганився брудними, засміченими жуйками вулицями, переступав через якісь подоби людей, котрі, загорнувшись у заяложені спальники, вмостилися на тоненькому картоні. Не зважав я навіть на жінок, хоча була чимала ймовірність того, що однією з цих безхатьків могла виявитися моя мати.

Слова Кейтлін і досі бриніли у моєму мозку, перекочуючись, наче м’ячик у ігровому автоматі. Я знав, що вона казала те, до чого варто прислухатися, проте збагнути значення її слів в мене все одно до пуття не виходило. Я не міг второпати, чи вона й справді давала мені пораду, і, якщо так, то чи варто було до цієї поради прислухатися. Не виходило зрозуміти, має Кейтлін слушність чи ні. Не міг збагнути, про що наразі думаю. Потрібна була Ві, щоб розтовкмачити мені все це — бо тільки вона могла зрозуміти світ, який мене оточував.

Будинок Ві був темний, лишень на ґанку мерехтіло світло. Віконниці зачинені й фіранки засмикнуті в усіх кімнатах, за винятком кухні. Втім, у ній також було темно, світло місяця відбивалося від сталі й бетону. Я знав, що Ві там, усередині, хоча змусив себе не розмірковувати над тим, чим саме вона наразі займається. Я глянув на годинника. Було вже близько опівночі, й на душі в мене стало трохи легше. Авжеж, втомлена Ві уже спить і, може, саме мене бачить уві сні.

Я перейшов на інший бік вулиці, зупинився біля якоїсь оповитої плющем стіни, під якою стояв попереднього разу. Прихилився до неї. Глянув на вікно, в якому я тоді бачив Ві, яка засмикувала фіранки, — і раптом відчув її присутність так сильно й нестримно, що на мить мені здалось: я годен просто крізь те вікно увірватися до будинку. Я уявив, як розіб’ється шиба, як голоситиме Енґус, подумки обійняв Ві, далі уявив, як беру її на руки, як ми летимо геть, як повертаємося до нашого гнізда на вершечку гір. Мені здалося, що почалася злива, й аж згодом я зрозумів, що то я плачу, нестримно й гірко…

Анна, ландшафтна дизайнерка, зателефонувала наступного ранку й спитала, чи мав я нагоду глянути на різні варіанти планування газонів, які вона мені надіслала. Я зізнався, що досі в очі їх не бачив, але пообіцяв, що негайно цим займуся, і клікнув на її електронного листа вже під час нашої розмови. У мене не було зеленого поняття щодо назв тих рослин, які вона запропонувала посадити, тож довелося згаяти годину, роздратовано ґуґлячи фото, що, авжеж, не вельми мене потішило. Утім, це заняття занурило б мене у депресію в будь-якому випадку, адже мені слід було знати, яким квітам надає перевагу Ві. Врешті-решт я повідомив Анні, що вона може робити все на свій розсуд. А як щодо кольорової гами, спитала дизайнерка. Може, хай буде рожевий і жовтий? Я відразу згадав ту сукню, в яку на весіллі була вбрана Сьюзен, матір нареченої, і від жовтого категорично відмовився. Натомість ми дійшли згоди щодо блакитного та білого.

Щойно побачивши мене, Кейтлін зашарілась і щоразу, проходячи мимо, опускала очі. Враження це на мене справило аж надміру сумне. Без Кейтлін, зрозумів я, мені навіть не було з ким поговорити.

Після обіду я надіслав їй повідомлення.

«Дякую за вечерю минулого вечора. Я чудово провів час».

«Без проблем. Мабуть, мені не слід було так багато базікати».

«Не кажи дурниць. Забули. Я просто не хочу, аби ми обоє почувалися незручно».

«Не почуватимемося».

«Дякую».

«Але, як на мене, тобі треба зважити, наскільки здоровими є стосунки в одні ворота».

«????»

«Я маю на увазі, що вона незлецьки тебе контролює. Маєш більше довіряти собі самому».

«Я довіряю».

«Вибач, не мені судити».

«Усе гаразд. Ми друзі?»

«Друзі. Цьом».

Це було химерно, оскільки те, що казала Кейтлін, мало викликати у мене роздратування, але натомість її слова змусили відчути якусь химерну ейфорію.

Також я надіслав електронного листа Деніелові Палмеру, щиро попросивши вибачення за все, що я тоді напатякав. Я пояснив, що на мене інколи неґативно впливає робочий стрес і що звільнення людей — це справді жахливий наслідок наших дій. Я зізнався, що в мене були особисті проблеми, і все, що я тоді виголосив йому, мені насправді кортіло сказати собі самому. Я висловив надію, що він зуміє пробачити мені, що ми зможемо рухатися вперед і знайдемо якнайкраще рішення для нього і його співробітників.

За годину президент викликав мене і сказав, що він задоволений тим, що ми плідно поспілкувалися з доктором Елліном. Він зауважив, що високо цінує мою роботу і що тут, у Бартлбі, всі зазвичай вважають себе не бізнес-компанією, а родиною. Єдина причина, з якої він спонукав мене звернутися до доктора Елліна, це те, що бажав мені добра, підсумував. Президент наголосив: сподівається на те, що наші робочі стосунки не будуть короткотерміновими, а натомість виявляться плідними й тривалими. Він зазначив, що розуміє: в мене наразі особисті проблеми. Так, можливо, почав я не надто блискуче, але все одно його приємно вразило те, як я тримався. Треба мати чималу мужність, щоби попросити вибачення, зауважив президент. Я щось бурмотів і погоджувався в усіх належних місцях, і мені здалося, що наша розмова його потішила.

Усе в цьому світі — гра, казала мені Ві. І забувають про це лишень безнадійні бовдури.

***

Коли того вечора Ві вийшла з офісу, я побачив, що вона була вбрана у блакитну сукню з візерунком у білу квіточку. Серце моє від того аж зайшлося — з двох причин. По-перше, я був із нею, коли вона купувала цю вдяганку в маленькій крамничці у Брукліні. По-друге, виходило, що я достеменно мав слушність, коли наказав Анні обрати блакитно-білу гаму для квітників у саду, бо це означало, що смаки Ві були мені відомі краще, ніж я усвідомлював. А чи, може, між нами просто встановився телепатичний зв’язок. Цілком можливо, що вона подумки розмовляла зі мною, коли я сидів тоді в офісі за письмовим столом, а я цього навіть не усвідомив.

— Ві! — гукнув я, вискочивши з бару й гайнувши на інший бік вулиці.

Вона озирнулася, і обличчя її ледь помітно смикнулося.

— Майку, на Бога, що ти тут робиш?

— Просто подумав оце, може, у тебе є хвилинка? Можливо, ми могли б поговорити?..

Вона роззирнулася.

— Ти що, зумисно прийшов мене побачити?

— Так. Мені справді конче треба з тобою поговорити.

Вона знерухоміла — стояла, наче прикипівши до місця, не зробила ні кроку.

— Про що саме?

Я не очікував, що вмовити її зголоситися на звичайнісіньку розмову буде так важко.

— Про електронні листи. І про все інше.

— Я… — вона опустила очі, а відтак знову звела погляд. — Я не впевнена, що це аж така вже мудра ідея, Майку.

— Будь ласка, це не займе в тебе багато часу. Я просто мушу тобі дещо сказати…

Ві прикусила внутрішній бік щоки — вона завжди так робила, коли замислювалася. Потім смикнула кутиком уст.

— Тоді давай швиденько.

— Отам, за рогом, є ліванський ресторан…

— Мені й цей бар згодиться, — вона показала на заклад на іншому боці вулиці — той самий, де я щойно на неї чекав. Сама думка про те, що доведеться повертатися туди з нею, здалася мені жахливою — адже це означало дозволити моїм мріям про неї змішатися з реальністю! — але я відчував, що ситуація вельми дражлива, тому дозволив Ві перевести себе на інший бік вулиці. Вона замовила горілку з тоніком, отже, і я повторив її приклад, а відтак, отримавши келихи, приніс їх за столик у куті — подалі від того, біля вікна, за яким зазвичай сидів сам.

Уже коли ми вмостилися за столиком, я помітив, що на шиї у неї висить підвіска з орлом, і моє серце знову підстрибнуло. Волосся у Ві було розплетене, і від її вроди мені аж у голові почало паморочитися. Мені кортіло простягнути руку й торкнутися до неї, кортіло упевнитися, що вона — така ж сама істота з плоті й крові, як і всі ми.

— Отже? — голос її прозвучав натомлено.

— Я просто хотів попросити вибачення за той електронний лист, якого надіслав тобі, коли ви поїхали у весільну подорож.

— За який саме з них?

— За перший, певна річ.

— Отже, ти вважаєш, що за другий вибачення просити не варто? За той, в якому ти розводився про те, що я мушу кинути Енґуса?

— Я знаю, тобі здається, ніби ти його кохаєш.

Вона розсміялась, але сміх здався мені силуваним.

— Я знаю, що я його кохаю.

— Сумніваюся, що це так. Як на мене, ти й досі кохаєш мене.

Сидячи по різні боки столу, ми дивились одне на одного, і мені майнуло, що сторонньому спостерігачеві з вулиці здаємося закоханими голуб’ятами. Ми завжди жили у власному окремому світі, Ві і я, завжди були разом — удвох проти усіх цих убогих людців, тих, яким було зась до нашого Жадання.

— Майку, — мовила вона. — Я кохаю Енґуса.

— Я знаю, що дуже тебе скривдив, і, якщо треба, перепрошуватиму за це до скону. Але ти не кохаєш Енґуса. Ти використовуєш його, щоб забути мене.

Якийсь спалах сяйнув ув її очах.

— Майку, з тобою все гаразд? Я за тебе переживаю…

— Якщо ти не спроможна визнати, що кохаєш мене зараз, то, може, принаймні визнаєш, що кохала раніше?

Вона відсьорбнула напій, залишивши майже непомітний відбиток гігієнічної губної помади на обідку келиха. Я насилу втримався від того, щоб простягнути руку, схопити келих і злизнути цей відбиток.

— Певна річ, я тебе кохала. Ти міг би й не питати про таке.

— Але кохання не може просто зникнути. Отже, ти й досі мене кохаєш.

Вона, не здіймаючи погляду, мовила:

— Але кохання може змінюватися, хіба ні?

— Я й досі жадаю тебе, — ризикнув я, бо ніяк не міг збагнути, що вона мала на увазі. Адже кохання ніколи не змінюється.

— Не треба, — сказала вона, однак прозвучало це якось напружено, несамовито. Груди її здіймалися й опускалися, здіймалися й опускалися.

— Можемо знову навідатися до клубу «Кошеня». Енґус туди з тобою не потнеться точно, а я б залюбки.

— На Бога, Майку… — мовила вона, але її дихання пришвидшилося.

— Те, що в нас було, не може просто зникнути. Я знаю, що ти пам’ятаєш, як тобі було зі мною в ліжку.

— Припини, — я збагнув, що заступив за межу. Підвіска-орел на шиї у Ві нервово погойдувалася.

— Вибач, мені не слід було таке казати.

— Припини це, Майку. Заради нас обох.

— Чи ти колись грала в Жадання з Енґусом? — спитав я, відчуваючи, як усередині в мене наче здіймається якась мряка.

— На Бога! Не мели дурниць, — вона звелась, але я втримав її за правий зап’ясток, і Ві знову опустилася на стілець.

— Вибач, вибач. Я просто хочу, щоб ти була щасливою.

— Я щаслива.

— Ні, я маю на увазі по-справжньому щасливою, зі мною. Не вдавала, ніби ти щаслива з Енґусом.

— Чому ти вважаєш, ніби я вдаю? — спитала вона, і в очах у неї я помітив справжній подив.

— Бо ти не з тих людей, які здатні отак от хутко закохатися й влаштувати це пишне дурнувате весілля.

Вона креслила щось на столі, поєднуючи в одну лінію краплі розлитої горілки.

— Може, ти й гадки не маєш, яка я насправді. Можливо, я й сама цього не знала, допоки не зустріла Енґуса. Та й ти теж, цілком можливо, не знаєш, який ти насправді…

Мені ці слова не сподобалися, вони поцілили в мене, ніби куля — мені раптом закортіло опустити очі, щоб перевірити, чи, бува, не спливаю я кров’ю.

— Я не твоя мати, Майку. Я тебе не кидала. Те, що між нами було… воно все було надзвичайно й дивовижно, але тепер усе завершилося. Тобі треба рухатися далі.

Я мимоволі затиснув келих і відчув, що до очей підкотилися сльози.

— Не кажи так.

Вона важко сковтнула, орел на шиї смикнувся.

— Послухай-но, Енґус тепер має на кілька днів поїхати, але коли він повернеться, тобі треба прийти до нас, аби ми поговорили всі втрьох. Може, тоді нарешті збагнеш, що в нас із ним ніякий не фіктивний шлюб.

— Ні, дякую, — щось гірше, ніж спілкуватися з цією людино-мавпою Енґусом, як на мене, й вигадати було годі.

Вона зітхнула й звелася, але цього разу не так рвучко.

— Я піду.

Не став їй перешкоджати — просто сидів і дивився на побрижену рідину в себе у келиху. Я завжди ненавидів горілку за те, яка вона підступна. За те, що аж такою мірою схожа на звичайну воду, а насправді неймовірно міцна. Я вихилив келих одним ковтком, і алкоголь ударив по моєму організмові, підживлюючи його.

Було цілком очевидно, що Ві створила усю цю химерну фантазію, центром якої був Енґус, аби захиститися від того болю, котрий я завдав їй своїм зв’язком із Карлі. Схоже, Ві спромоглася навіть себе саму ввести в оману, і ця думка мене лякала. Адже як пояснити людині, що те, що здається їй святою правдою, насправді такою не є?

У моєму келихові горілки вже не залишилося, тому я узяв келих Ві й допив його вміст. Вона, напевне, лишила в цьому напої якусь часточку себе, бо, коли я його вихилив, на мене раптом наче прозріння зійшло. Я зрозумів, яким був телепнем. Енґус поїде на кілька днів, сказала Ві. Якщо це не запрошення навідати її за його відсутності, то я взагалі не знаю, що воно таке.

***

Наступного дня була субота, і вдосвіта мені зателефонувала Елейн, аби повідомити, що буде в Лондоні, — й поспитатися, чи може вона скористатися тим моїм запрошенням і зазирнути до мене на чашку чаю. Не можу сказати, що ця перспектива вельми мене потішила — бо я мав намір сьогодні навідати Ві. Втім, поміркувавши, я зважив, що зробити це краще в неділю, тому погодився.

Елейн приїхала відразу по обіді. Було зрозуміло, що жодних вагомих підстав для подорожі до Лондона вона не мала. Елейн обійшла будинок, захоплено коментуючи інтер’єр у кожній кімнаті, до якої потрапляла. Мені подумалося, що вона була першою людиною, за винятком мене, будівельників і дизайнерів, хто побував на другому поверсі після мого переїзду. Відтак я пошкодував, що не вигадав гожої відмовки чи не вдав, що маю якісь нагальні справи — бо, певна річ, першою людиною, яка мала побачити свій новий будинок, мусила бути Ві, а не її, так би мовити, вже-незабаром-свекруха.

Утім, Елейн тинялася всіма кімнатами, мацала меблі, відчиняла дверцята шафок, вмикала світло і навіть навіщось увімкнула у ванній воду. Якби ж то вона зачекала ще кілька тижнів, майнуло мені, ми з Ві могли б влаштувати їй справдешню екскурсію нашим гніздечком, — враження від неї в Елейн були б іще приємніші.

Сад не вельми її зацікавив, що було передбачуване, — адже там і досі залишався розгардіяш. Я вже уявляв, яким він стане гарним, але Елейн з тих людей, які не люблять змін заради змін і просто ненавидять викидати речі. Вдома у неї завжди стояли в холодильнику якісь тарілки, загорнуті у харчову плівку, в шухлядах лежали марки, відклеєні від конвертів за допомогою пари, а ще так звана макулатура — на папері заведено було писати чи малювати з обох боків, перш ніж вона зголошувалася купувати новий. «Хто щадить гріш — має з гаком більш» — ця фраза була прикноплена до годинника на кухні, наче такий собі спрощений варіант отих от «диких коней» Кейтлін. Усвідомлення цього водночас потішило й спантеличило мене.

Чай ми пили, сидячи за столом на кухні, адже Елейн запевнила, що боїться заляпати щось у вітальні. Я купив кілька придибашних капкейків у «Кулінарії», вона скуштувала один, але він, схоже, виявився їй не до смаку.

— Отже, ти тут уже трохи облаштувався, — протягнула Елейн, розглядаючи кухню.

Будинок, якщо дивитися на нього її очима, здавався вульгарним, — щось подібне я й передбачав. Кухня в мене була, либонь, учетверо більша за її власну.

— Так.

— Величенький будинок, — зауважила вона, і слова повисли у повітрі. — Ти, напевне, грубі гроші заробляєш…

— Ти ж знаєш, що заробляю, — я відчував, що обличчя в мене маковіє, і почувався точнісінько так само, як колись, у дитинстві — коли мені дорікали за те, що я поцупив з тарілки ще одне печиво.

— Здається, я досі жодного разу про це в тебе не питала, Майку. Чи тобі подобається твоя робота?

Мені знову пригадалася наша розмова з Кейтлін. Ота її заувага щодо того, аби все продати й переїхати на узбережжя, — вона теліпалася на поверхні моєї свідомості, наче сміття у воді. Зараз, сидячи з Елейн, я збагнув раптом, що мені не надто вже й до шмиги те, чим я займаюся.

— Насправді — не знаю. Мабуть, так.

Але навіть промовляючи це, я раптом уявив, як тасую цифри й числа, щоб змусити їх поводитися так, як мені було потрібно. Я збагнув, що жодного разу не бачив нічого, створеного власноруч. Що я не створив жодної речі, яка потрапила б до чужих рук. Що увесь результат моєї роботи лишався недіткненним.

Елейн відсьорбнула чаю, обхопивши чашку долонями.

— Напевне, є якась межа, на якій ти відчуваєш, що зробив достатньо…

Я подумав про суму з багатьма нулями на своєму банківському рахунку.

— Так, напевне.

Вона глянула мені просто в очі.

— Чим би ти по-справжньому хотів займатися, Майку? Я маю на увазі, якби була змога обирати будь-що?

Запитання на кшталт цього я ненавиджу: вони ні до чого не призводять, це просто якесь копирсання у тебе всередині.

— Та я про це ніколи не думав.

— Але ж щось мусить тебе приваблювати?

Я намагався зосередитися, але мозок наче узявся тванню й мулом. Якщо я силкувався зрозуміти, чого бажаю, єдина відповідь, що спадала мені на думку, була: «Ві». І схоже, вона — єдине, чого я взагалі прагнув у житті. Втім, не зовсім так, бо ми ж не від народження з нею знайомі! Тієї миті я не міг пригадати, нащо вступив до університету, чого я сподівався досягти. В голові була повна порожнеча.

Елейн зітхнула.

— Ти б міг зробити багато добрих справ, маючи такі статки…

Я кивнув, горло несподівано перехопило. Я мусив заробляти гроші, аби зробити щасливою Ві, але мені здавалося, що Елейн про таке казати не годиться.

— Я сподіваюся, що колись у цьому будинку мешкатиме моя родина, — проголосив я, і, коли я це вимовив, щось смикнулося в моїх грудях.

Я ніколи не міркував над тим, щоб мати дітей, але, певна річ, нащадків заводять усі подружжя, а в нас із Ві дітлахи достеменно вийдуть просто бездоганні.

Елейн усміхнулася.

— Еге ж, це було б чудово. Але спершу тобі треба здибати хорошу дівчину.

Я б теж посміхнувся у відповідь, але вуста мені судомило. Адже, якщо замислитись — і якщо Ві дійсно вважає, ніби по-справжньому кохає Енґуса! — то хіба щось завадить їм завести дітей?

Відтак я схопився.

— Вибач, мені треба до туалету, — мовив я і спустився до вбиральні на першому поверсі. Замкнувся зсередини і схилився над вмивальницею, глибоко дихаючи й вчепившись у білу порцеляну. Навіть від припущення, що дитина від Енґуса може вдертися до тіла Ві, мене поймав такий страх, що аж судоми брали. Цей ляк охопив мене з голови до ніг, курсував у кровотоку, змушував почуватися слабосилим. То була просто огида, паскудство, про яке й думати не хотілося. Саме тоді я збагнув, що мушу забрати Ві від Енґуса якомога швидше.

Коли я повернувся, Елейн уже вдягала пальто,

— Було дуже приємно побачити тебе, Майку, — мовила вона. — Тепер хоч маю уявлення, як ти облаштувався. Беррі, мабуть, мені й віри не йнятиме, коли я розповідатиму йому про твій будинок.

— То мусиш привести його з собою наступного разу.

— Так і зроблю.

Я провів її до дверей. Я помітив що вона була вбрана у те саме пальто, яке носила, коли я ще жив із ними. Це було її осіннє пальто, не таке тепле, як зимове, але на випадок зливи просто ідеальне. Уже стоячи біля дверей, Елейн поплескала мене по руці. Очі в неї мінилися.

— Бережи себе, Майку. І можеш телефонувати мені о будь-якій порі. Ти ж знаєш, наші двері завжди відчинені для тебе.

— Знаю, — зараз, стоячи в моєму величезному передпокої, вона здавалася такою малесенькою! Її маківка ледь сягала мого плеча. Мені раптом закортіло її обійняти. Мені захотілося повернутися до своєї колишньої кімнати, в якій тепер мешкав Джейден. Ось Елейн повернеться додому, заварить чай, а тоді вона, Беррі й можливо Джейден дивитимуться «Танці із зірками» і питимуть з бляшанки «Ґіннесс»,а відтак хтось бевкне щось кумедне й усі сміятимуться. Нахилившись, я цьомкнув її у щоку.

— Дякую, що прийшла, Елейн.

— Ти хороший хлопець, Майку, — мовила вона. — Не забувай про це.

Я відчинив двері. Надворі вже здійнявся вітер — відчувалася перша прохолода прикінечного літа. Вже стоячи біля воріт, вона розвернулася й помахала мені. Замикаючи двері, я ковтнув непрохані сльози.

Мене пойняло якесь геть ірраціональне й дурнувате бажання зателефонувати Кейтлін. Я знав: якщо зараз наберу її номер, то можна буде піти до неї, до її сніжно-білої квартири, де дикі коні мчать стіною. Я майже уявляв, як вона готує мені чай і дозволяє полежати на канапі. Чомусь мені здавалося, що Кейтлін навіть не заперечуватиме, якщо я трохи поплачу, — хоча, певна річ, питатиме, чому я плачу, а я не знатиму, що на це відповісти. І хай там як, зваблювати її отаким от чином — це було б надто підступно, таке годі пробачити.

Натомість я повернувся до кухні, відкрив ноутбук і знову заґуґлив будинок номер 24 по Елізабет-роуд, наново намагаючись видивитися щось у аскетичній світлині.

Потім я увів до пошуковика ім’я й прізвище Ві, але в інтернеті про неї так нічого й не з’явилося — хіба що мінімальні відомості. А далі мені дещо спало на думку, і я заходився шукати Енґуса Меткафа у Facebook. Певна річ, одразу ж натрапив на його сторінку — ще б пак, нічого дивного, зважаючи на те, яка це самозакохана й марнославна особинка. Останній його допис був датований учорашнім днем — він зареєструвався у бізнес-класі на рейс британської аерокомпанії «Virgin Atlantic». І тут-таки знайшлось якесь дурнувате зображення: пунктирна лінія, що поєднувала аеропорт Гітроу[30]з Міжнародним аеропортом Лос-Анджелеса[31]. Він і справді подався ген далеко.

Решту дня та вечір я провів, методично нишпорячи життєписом Енґуса, читаючи кожний коментар і кожен пост. Пройдешній рік у нього минув під егідою Веріті; на сторінці знайшлося достолиха їхніх світлин на різних локаціях, із людьми, яких я не знав, у закладах, які були мені невідомі. Крім того, Енґуса зафіксували на незліченній кількості фото з їхнього весілля, — отже,я отримав змогу побачити й перший танець, який пропустив тоді «вживу», і процес розрізання весільного торта, і кидання букета нареченої. Було цілком очевидно, що Енґус щасливий, але посмішка Ві здалася мені трошки штучною, ще й очі в неї сяяли достеменно менше, ніж мали б, — вона наче щосили стримувалась, і побачити це годен був лишень я. І що довше передивлявся ці світлини, що більше дописів і коментарів читав, то чіткіше усвідомлював, яким зразковим довбаком був цей Енґус Меткаф. Як банально було все, що він робив, як штучно, якою мірою воно все було тільки про людське око. Його життя — суцільне надування щік, недолугий потворний огром. Він бісив мене настільки, що аж кров нуртувала в жилах і в голові лунко, нудотно стугоніло. Я почувався так, ніби Енґус отруїв мене собою, ніби якимось чином потрапив досередини мого «я», і навіть від того, що він існував тут, у моєму комп’ютері, я скаженів. Я захряснув ноутбук, але цього було недостатньо, — адже я знав, що він і досі там, що він усе ще зачаївся у віртуальності.

Відтак я взяв ноутбук зі столу і здивувався тому, який він легкий, такою мірою невагомий, що я завиграшки здійняв його над головою, відчувши, як напружилися й засталилися м’язи. А відтак щосили швиргонув його й побачив, як ноутбук злетів угору і впав, як угатився в стіну, як розбився, розколовся й усе його начиння розлетілося навсібіч. Уся підлога була засипана друзками скла, дротиками та якимись уламками, котрі мені було годі розпізнати. Гайки, гвинтики, схеми, літери, цифри, індикатори — сила-силенна усього, але йому не судилося вже знову стати одним цілим.

***

Я приїхав до будинку Ві у неділю рано-вранці, але фіранки були засмикнуті й віконниці зачинені. Відтак я пішов до парку та якийсь час гуляв безлюдними алеями. Над ними височів величний Кенсінгтонський палац[32] — і мене раптом уразило усвідомлення того, що він, цей палац, отак от просто наявний поміж нас, простих смертних. Він не ховається за мурами, не оточує себе парканами. Він сприймає як належне власне право бути тут… він просто є. Вештаючись довкола ставків, тиняючись широчезними алеями, я усвідомлював, що всі ми — заброди, які вторглися на приватну територію, і мешканці цього палацу змушені з цим миритися.

Коли я повернувся, фіранки на вікнах будинку номер двадцять чотири й досі були засмикнуті, а віконниці зачинені, але мені вже несила було чекати, тому я просто постукав у двері. Почув, як там, усередині, перекочується луна і раптом зрозумів, що Ві в будинку нема. Серце моє аж зайшлося від усвідомлення, що її не було там, де я її уявляв. Я нахилився, підняв вічко щілини поштової скриньки й зазирнув досередини, але все, що вдалося побачити, — це темний внутрішній бік металевої коробки. Відтак я виструнчився, перехилився через кам’яну балюстраду й притулив долоні ковшичком до шиби. Одна з дерев’яних пластинок жалюзі була трохи вигнута, і я спромігся роздивитися обриси вітальні, облямовані світлою тканиною, частину коминця… — оце й усе. Тоді я гайнув до сходів, що вели до вікон цокольного поверху, і спустився ними — але цього разу вікна виявилися заштореними, і побрижена тканина геть нічого не лишала на видноті.

Тоді я перейшов на інший бік вулиці й знову зупинився під оповитою плющем стіною, звівши очі на височезний маєток. Але будинок переді мною був тихим і мовчазним, надійно ховаючи власні таємниці. Мені майнуло, чи не подалася, бува, Ві до Стіпл-Гаус на вихідні. Якусь мить я розмірковував над тим, що, можливо, варто сісти на потяг і поїхати до неї. Але я розумів, що це буде неправильно, і що Сьюз — це остання людина, яку мені кортить мати свідком нашого з Ві примирення.

Натомість я рушив до Іслінгтона, до нашої старої квартири. Усвідомлення того, що я не побачу Ві, мене так розчарувало, що мені конче треба було знайти хоч якийсь спосіб, аби почуватися ближчим до неї.

Відтоді, як я востаннє навідувався до квартири, минуло вже десять місяців. Мене не було там навіть тоді, коли Ві спакувала речі й поїхала. Зараз, коли я дивився на будинок із вулиці, здавалося, ніби геть нічого тут не змінилось, у темних шибах відбивалося небо. Втім, уже від погляду на наше колишнє житло мене раптом пойняла химерна бентега. Я перейшов на інший бік вулиці й натиснув на стару кнопку дзвоника — під нею так і не з’явилася табличка з прізвищем.

Відповіла якась жінка, і я мало не чкурнув геть, аж потім мені здалося конче важливим ще раз потрапити до місця, де ми з Ві були найщасливішими. Я розповів жінці якусь дурнувату історію про те, що я, мовляв, раніше тут жив, а моя подружка аж тепер спохопилася, що загубила дуже коштовну каблучку, тож мені наче раптом спало на думку, що прикраса могла упасти між розхитані мостини на кухні. Голос жінки звучав підозріливо, але, напевне, їй теж було відомо про підступність тих мостин, бо мій маневр спрацював: вона впустила мене до середини.

Двері до квартири відчинив чоловік. Вітаючись, він простягнув кощаву руку, невправно ховаючи власну тривогу за бородою. Втім, я тримався якомога спокійніше і приязніше, хоча всі присутні були в курсі, що я здатний завиграшки уколошкати їх — ще й півхвилини не мине. Ми рушили до кухні й зазирнули у проміжок між мостинами, але там нічого не було. Відтак я зауважив, що, принаймні, перевірити таку версію було варто, і вони погодилися зі мною. Я зауважив, що мені подобається новий дизайн мого колишнього житла, а жінка пояснила, що вона художниця, тому полюбляє експериментувати з палітрою. Мені довелося приховати посмішку, коли я уявив, якими огидними здалися б ці яскраві кольори Ві.

Відтак я потиснув їм руки і подякував, прощаючись. Подякував цілком серйозно — адже скидалося на те, що квартира й досі зберігала нашу енергію, і я спромігся витягнути її та підживитися нею, сховавши її глибоко у себе всередині.

Дорогою додому я купив новий ноутбук, бо не варто було нехтувати можливістю якомога ретельніше дослідити Енґусову сторінку в Facebook. Утім, жодних нових дописів він, на жаль, не розмістив, і це мене здивувало — я очікував, що там з’явиться сила-силенна світлин із Лос-Анджелеса. Аж тоді я збагнув — а який мені зиск з тих світлин, якщо на них нема Ві?

У нашій грі в «Жадання» був один квест, на який ми досі не зважувалися. Ві казала, що в неї звіддавна є сексуальна фантазія: переспати зі справді потворним чоловіком. Задум у неї був такий: податися до поганенького бару, підчепити там якогось огидного нетягу і привести його до нашої кватири. Я, певна річ, ішов би за ними назирці й потрапив би до квартири слідом за ними, скориставшись власними ключами. Ві не хотіла заступати за межу — справді спати з цим хлопом вона не збиралася. Мріяла, щоб я відтягнув його від неї за мить до вирішального моменту. Втім, всерйоз цей задум ми ніколи не сприймали. Лишень іноді обговорювали таку можливість, ніжачись у ліжку, — хоча обоє розуміли, що нічого подібного ніколи не станеться. Це просто химера, про яку нам до вподоби було фантазувати.

Переважну частину наступного дня я провів, гортаючи життєпис Енґуса на Facebook. Аж до п’ятої години вечора жодних нових дописів там не було, а тоді з’явилась інформація, що він зареєструвався на рейс у бізнес-класі аерокомпанії «Virgin Atlantic», аби летіти з Лос-Анджелеського аеропорту до Гітроу. Додому він мав потрапити наступного ранку, а це означало, що я просто мусив побачити Ві цього вечора. Я згадав, як вона недбало зауважила, що він поїде на кілька днів, а я був надто розбурханий, аби дослухатися до цих слів. Що, як вона поїхала в неділю саме тому, що я не з’явився ні в п’ятницю, ні в суботу? Що, як вона чекала на мене, а я був надто дурним, аби це збагнути?

***

Просто з роботи я рушив на Елізабет-роуд. Віконниці й фіранки були відчинені, але жодне вікно не світилося. Я все одно постукав у двері, але ніхто не відповів. Утім, відучора Ві достеменно побувала вдома, а зараз, напевне, саме поверталася з роботи.

Я пішов посидіти в пабі за рогом і замовив подвійний віскі зі содовою. Було лишень опів на сьому, а я знав, що Ві зазвичай не йде з роботи аж до шостої, тому примусив себе вичекати годину, перш ніж повертатись. І, схоже, не дарма, бо тепер у передпокої і на кухні горіло світло. Якийсь час я стояв на узбіччі, відчуваючи, як розчиняється в кровотоці друга порція подвійного віскі. Це була та сама мить, на яку так довго чекав, і конче важливо було зробити все якнайправильніше. Піднявшись кам’яними сходами, я зупинився на ґанку біля ліхтаря, який ще не встигли увімкнути. Глибоко зітхнув і постукав. Просто дивовижно, як пожвавішав тепер будинок, наче присутність Ві тішила його так само, як і мене. Я почув кроки сходами, а відтак вона відчинила двері. Ві, схоже, щойно перевдягнулася, і була зараз вбрана у лантухуваті спортивні штані й білу футболку, яка обтягувала перса. На шиї мала підвіску-орла.

Очі Ві розширилися, коли вона побачила мене.

— Що ти тут робиш, Майку?

— Можна увійти? — спитав я, якомога приязніше усміхаючись їй.

Але вона й надалі стояла в прочілі.

— Як на мене, це погана ідея.

— Будь ласка… Я просто хочу поговорити…

— Ми вже пробували поговорити, — вона почала зачиняти двері, але я простягнув руку, перехопивши їх. Опиратися мені їй, певна річ, сили забракло. Я завиграшки прочинив двері трохи ширше й зайшов досередини.

— Що це ти робиш? — спитала вона — тепер ми обоє стояли в передпокої одне навпроти одного.

Я захряснув за собою двері.

— Того вечора я не сказав усього, що мав намір висловити.

Вона зиркнула на двері в мене за спиною.

— До мене за кілька хвилин прийде подруга.

Це, авжеж, була відверта брехня.

— Ві, то просто дурість. Я кохаю тебе. Ти кохаєш мене. Ми знаємо одне одного так добре, наче ми — це одна людина. Ми просто мусимо покласти цьому край! Ти маєш повідомити Енґусові, що все завершено, а відтак переїхати до мене.

Спершу вона не відповіла, а тоді проказала:

— Ти маєш піти.

Оце от головна проблема з Ві! Вона все ускладнює. З нею не так легко, як із тією ж Кейтлін чи з Карлі — але ж вона цього гідна. Ві — наче з телевізійної реклами. Стати такою, як вона, мріє кожна жінка. Володіти такою, як вона, мріє кожен чоловік.

Я знову всміхнувся їй.

— Я жадаю тебе, Ві.

— Майку… — почала була вона, аж тоді затнулася. Рука її ковзнула до горла, вчепившись у орла. Це було все, чого я чекав. Той самий момент — ми обоє знали, що він настане. Сигнал, який здатні були зрозуміти лишень ми удвох.

Я ступнув до неї й обійняв, пригортаючи до грудей. Вона вся була наче засталена, але наші тіла ідеально пасували одне до одного, як завше, вигин у вигин. Я знав, що вона відчувала моє тіло крізь одяг, відчувала, як воно реагувало на неї, як пульсувало.

— Моя кохана дівчинко, — прошепотів я їй у волосся. — Мені тебе так бракувало!

Я трохи послабив обійми, притримуючи її за плечі — якусь мить ми просто стояли одне навпроти одного. І обоє плакали, дощенту переповнені емоціями.

— Усе гаразд, — мовив я. — Я тут, щоб тебе врятувати. Я ніколи тебе не покину.

— Майку, будь ласка… — мовила Ві, але голос її був ледь чутним, вона задихалася від нестримного бажання, що охопило нас.

Я нахилився й поцілував її в губи. Спершу вони лишалися незрушними під моїми, і на якусь божевільну мить я злякався, що вона їх так і не розтулить, не впустить мене досередини. Аж тоді відчув, як щось розпружилося в її тілі — либонь, від усвідомлення того, що ми означали одне для одного, від непоборної жаги. Я оповив її талію рукою, пригортаючи Ві до себе.

Шкірою власного обличчя я відчував її дихання. Вона вся тремтіла й стиналась. Я підхопив її на руки й поклав на килимок перед дверима. Вона ледь чутно скрикнула. У мене був уже такий стояк, що здавалося, ніби там усе от просто зараз вибухне. Ві плакала — виплакувала всю брехню й напругу попередніх кількох місяців, а мене раптом накрила така хвиля кохання до неї, що я схилився просто до її обличчя, так, аж наші подихи злилися в одне ціле. Вона здавалася надзвичайно вродливою цієї миті, отак от, лежачи на підлозі: розметане волосся, розширені очі, бліде обличчя. На шиї спочивала підвіска-орел. Я заходився стягати з неї спортивні штани й коліном розсунув ноги.

— Будь ласка, Майку, не треба! — видихнула вона.

Але і цей стогін, і самі її слова аж бриніли від задоволення. Іноді важко зрозуміти, чого ти прагнеш, важко визнати, чого саме потребуєш. Я поцілував її і відчув, як уста розтулилися, відкриваючи мені розкоші її язика. Я провів язиком по її зубах.

Ніколи не було — й не буде — двох людей, які пасували б одне до одного краще, ніж оце ми. Ми разом — наче істинні супергерої. Якби ж то секс міг урятувати світ, ми б тоді підкорили собі цю планету.

Я намацав блискавку на власних штанах, аж тоді відчув, що її рука накрила мою.

— Агов, Орле. Все мусить бути не так.

Її слова наче розкраяли мою задуму. Я звівся, спираючись на руки.

— Ві, будь ласка.

Але вона лагідно всміхнулася крізь сльози.

— Ну ж бо, ти ж знаєш, що це неправильно, Майкі.

— Та ні ж бо, все правильно! — мало не загорлав я.

— Ні-ні, ми не з тих, хто ховається й робить усе потайки.

Я дивився на неї, не розуміючи, що вона має на увазі.

— Майку, — мовила вона вже твердіше. — Я не хочу, аби це так відбулося. Ти розумієш, про що я?

Я скотився з неї, і якусь мить ми біч-о-біч лежали на підлозі, мовчки й незрушно. Врешті-решт я повернувся на бік і пальцем провів по її вилиці. Очі Ві були розплющені, й вона дивилась у стелю. Нахилившись до неї, я цьомкнув її в щоку.

— Хочеш зараз повернутися додому разом зі мною?

Ві сіла, розвернувшись до мене спиною, і я помітив, що вона тремтить. Холодно не було, тому я раптом злякався: чи вона, бува, не хвора.

— Хочеш, я тобі светра принесу чи щось подібне?

Вона похитала головою.

— Ти ж мусиш принаймні зібрати сумку.

— Але ж ти не вважаєш, ніби я отак от візьму й полишу Енґуса?

Я також сів і розвернув її обличчям до себе, тож ми тепер сиділи на підлозі й дивилися одне на одного.

— Та на Бога, Ві! Досить уже розводитися про того бісового Енґуса!

Вона потягнулася до мене й взяла за руку.

— Ну ж бо, Майку. Ми ж не мерзотники якісь, еге ж? Я не можу просто його покинути. Я й без того повелася з ним доволі паскудно, ти ж згоден?

Відверто кажучи, мені до Енґуса було байдуже, хай хоч лусне, але Ві — краща за мене людина.

— Ми ж раніше ніколи не переймались іншими!

— Але цього разу все інакше. Ми заступили за межу. Як на мене, тобі зараз слід піти додому, а я завтра все розповім Енґусові. Мені треба зробити це самій. Він буде у відчаї.

— Мені огидно навіть думати, що ти з ним проведеш іще бодай секунду, — яскраве світло у передпокої сліпило, й мені важко було зосередитися.

— Ну ж бо, — мовила вона заспокійливо. — Я хочу все зробити як годиться. Інакше це назавше заплямує наше спільне життя.

— Краще б цього Енґуса взагалі не було.

Я дивився на її похилену голову, в якій нуртував розбурханий мозок, і кожним фібром свого єства жадав, аби вона повторила ті слова, які щойно сказав я. «Так, я теж цього хочу», — от що мені кортіло почути. Ві глибоко вдихнула, груди піднялися й опали, а тоді звела погляд на мене — переді мною наче опинилася та, колишня Веріті. Вся облуда, вся торішня омана де й щезла, зосталися тільки ми удвох.

Вона якусь мить дивилася мені просто в очі, а тоді простягнула руку й поклала її мені на груди. Погляд Ві замінився сльозами.

— Боже милий, Майку. Мені так важко! Іноді кортить, аби все було по-іншому.

Її погляд змінився, коли вона глибоко вдихнула. Відтак очі затьмарилися.

— Але життя може бути жорстоким, — мовила вона, і голос її стенувся.

— А може, я сам прийду і все йому розповім замість тебе? Мені нестерпно думати, що ти робитимеш це сама!

Але вона звелась, і я відчув, як ця мить ніби розсипалася дрібними друзками пилу. Мені закортіло кинутися підбирати їх з підлоги.

— Зі мною все буде гаразд, — мовила вона твердо, хоча голос у неї тремтів. — Уже пізно, Майку. Давай-но ти підеш додому, а я зв’яжуся з тобою завтра.

Я глянув на сходи, що вели до дверей. Уявив, як забираю її зі собою додому, як вона почуватиметься в нашому ліжку, всім тілом пригорнувшись до мене. Думка про те, щоб полишити її тут, була майже нестерпною.

— Ти знаєш, що я ладен задля тебе на все, що завгодно, так, Ві?

— Так, знаю, певна річ, — вона підійшла до дверей. — І ти мусиш розуміти, що зараз це — найкраще, що ми можемо зробити.

І, певна річ, вона мала слушність. І справді було щось підступне в тому, аби втікати уночі, наче ми соромилися того, що робимо, — а соромитися цього було абсурдно, оскільки нічого правильнішого, ніж ми з Ві разом, у цьому світі не було.

Вона прочинила двері, й за мить я вже стояв на порозі.

— Повідом мені, щойно впораєшся, — я знову подався до неї і ще раз поцілував у губи. — Це була наша найкраща гра в Жадання!

Щойно повернувшись додому, я надіслав їй електронного листа.

«Люба моя Ві!

Я кохаю тебе, ясочко моя, ти — все для мене. Я неймовірно щасливий, що ми все з’ясували і незабаром ти повернешся туди, де й маєш бути, — до мене! Тобі достеменно сподобається будинок, але, певна річ, ти матимеш змогу змінити в ньому все, що вважатимеш за потрібне. Якщо захочеш, ми навіть переїдемо. Я тут недавно саме міркував над тим, що, може, слід змінити дещо у житті. Хтозна, можливо, варто навіть переїхати на узбережжя. Та хай там як, у нас є достатньо часу, щоб усе це обговорити, і, певна річ, я ніколи не силуватиму тебе до чогось проти твого бажання.

Напиши мені, щойно поговориш із Енґусом. Якщо тобі треба буде терміново зв’язатися зі мною, оце мій номер телефону: 07700 900734.

Жадаю тебе, як завше.

Твій Орел, Майк».

Тієї ночі мені спалося найкраще, ніж будь-коли аж із Різдва. Прокинувся я з блаженним усвідомленням того, що вже сьогодні увечері Ві повернеться додому. Я повідомив на роботу, що захворів, і цілий день готувався до її прибуття. Я повідомив Анні, що заплачу їй употрійні, якщо вона подужає висадити все своє зело до вечора. Вона комусь зателефонувала, і незабаром після цього до будинку прибули п’ятеро поляків. Я ж вирушив до крамниць: купив квіти, шампанське, палтус, салат, воду, що подобалася Ві, — ту, яка в синій пляшці, та її улюблений освіжувач повітря для туалету. Я прибирав і наводив у будинку лад цілісінький день, розгладжуючи й без того ідеально гладенькі простирадла, збиваючи й без того пухкі подушки, поліруючи й без того лискучі крани.

Я відтяг усі свої гирі до підвалу й виніс сміття з усіх кошиків.

Я перевіряв поштову скриньку всенький день, але мовчання Ві почало мене непокоїти лишень близько третьої години. Мені надійшов електронний лист від Кейтлін, в якому вона питала, чи все зі мною гаразд і чи, бува, не треба мені щось принести, але я вирішив не утруднювати себе відповіддю. Анна прийшла о четвертій, аби повідомити, що вони практично завершили. Вона мала навідуватися до нас ще кілька днів задля кількох останніх штрихів, але майже все було вже готове. Я пройшовся з нею садом. Думаю, що захоплених вигуків від мене вона почула менше, ніж сподівалась, але я заплатив їй неабияку суму, тому не надто через це переймався.

Утім, напевне, мені все ж таки слід було бурхливіше демонструвати емоції, бо все, що я замовляв, вона виконала просто бездоганно, й сад вийшов чудовий — зело легенько погойдувалось і бралося брижами під вітром.

Поляки відбули, прочовгавши першим поверхом, і я пройшовся з пилосмоком та вимив підлогу на кухні й у коридорі.

Від Ві й досі не було жодної звістки, тому я надіслав їй коротеньке повідомлення.

«Кохана, чи все гаразд? Із нетерпінням чекаю на звісточку від тебе! Я можу примчати до тебе, не встигнеш і оком кліпнути!

Цілую».

Майже відразу дзеленькнуло сповіщення про новий лист у скриньці. Я схопив телефон. Це виявилося повідомлення від оператора системи: електронний лист неможливо надіслати, адресу не розпізнано. Мені раптом перехопило подих, перед очима все попливло, тому довелося спертися на стіл. Це достеменно була якась помилка! Аж тоді я раптом збагнув, якою дурістю з мого боку було полишити Ві розбиратися з цим самій, хай там що вона казала. Це ж точнісінько те саме, що залишити її одну-однісіньку в барі з якимось хлопом, який її мацає, — й очікувати, що за півгодини вона увійде до нашої квартири! А що, як Енґус розлютився й тримає Ві вдома бранкою під замком? Чи ще навіть гірше?

Ухопивши куртку й телефон, я гайнув із будинку.

Я помчав вулицею і незабаром вже опинився серед юрби й тягучки Клепгем-Гай-стрит. Шлях до Ві здавався нестерпно довгим, і мені закортіло, щоб у мене зараз була бомба — аби мав змогу кинути її і стерти на порох усіх та все, що розділяло нас. Я мчав тротуаром, намагаючись збагнути, таксі чи підземкою швидше дістануся до мети. Аж тоді почув, що мене гукають, озирнувся й побачив, що до мене прямує Кейтлін.

— Отже, тобі вже краще? — спитала вона звинувачувальним тоном.

Але голова в мене наразі була зайнята геть іншим, тому гожу відмазку вигадувати не став.

— Так, зі мною все гаразд.

— Маєш такий вигляд, наче в тебе гарячка.

Я й досі дивився на дорогу.

— Я в порядку.

— Не знаю, що ти замислив, Майку, але будь обережним.

Я розвернувся глянути на неї і зустрівся поглядом із такими самими, як завше, безбарвними та бентежними очима.

— Ти про що?

— Мене сьогодні викликав президент і наказав переглянути всі папери щодо угоди з «Перспективою». Він сказав, що хвилюється і вважає, що для тебе ця справа виявилася заважкою.

Я спробував був відчути роздратування, зачувши це, але так і не спромігся.

— Байдуже. Можеш забирати її, якщо хочеш.

— Я не хочу робити нічого, що могло б тобі зашкодити. Слухай, а може тобі запропонували роботу в іншій компанії чи щось таке?

— Ні, нічого такого. Мені просто й справді байдуже, — вимовивши це, я відчув полегшення, схоже на те, яке настає, коли нарешті видихаєш після того, як глибоко вдихнув і затримав дихання. — Слухай, мені вже пора бігти. Я потрібен Ві.

Кейтлін підступилася до мене ще на крочок.

— Майку, а чи впевнений, що ти їй потрібен? Я оце дещо хотіла тобі сказати…

— Стули писок, Кейтлін, — мовив, бо з мене вже було доста вислуховувати її коментарі щодо мого життя й Ві — я жодної секунди більше не годен був це витримувати, особливо, зважаючи на те, що вона зеленого поняття не мала, про що товкмачила. — Просто дай мені спокій.

Я розвернувся й помчав до підземки, вирішивши, що так буде швидше.

Кожна секунда цієї подорожі наче білувала мене живцем — мені здавалося, що час рухається навспак, що все це якийсь страшний сон, у котрому я ніколи не дістануся до мети. Усю дорогу від станції метро на Кенсінгтон Гай-стрит до Елізабет-роуд я біг, але, завдяки тому, що був у чудовій формі, навіть не захекався, коли дістався нарешті до так добре знайомих мені чорних дверей і заходився у них тарабанити.

Відчинив мені Енґус. Він був у джинсах та сірій сорочці, босоніж. Волосся ще скуйовдженіше, ніж завше, а обличчя якесь пожмакане. Під очима в нього були темні кола, й у мене майнула думка, що вигляд у нього паскудний. Певну хвильку тривалістю як кілька ударів серця ми дивились один на одного. Жодному не хотілося починати першим.

— Мені треба поговорити з Веріті, — врешті-решт промовив я.

— Вибачте, а ви хто? — спитав він, скривившись і прихилившись до одвірка.

— Майк, — відповів я. Той факт, що мені довелося називати власне ім’я, змусив мій запал дещо осісти.

— А, так… — він виструнчився, обличчя засталилось. Я не міг збагнути: він що, зумисне мене дратує? — На жаль, Веріті у ліжку. Вона хвора.

— Мені все одно треба увійти.

Його обличчя ледь помітно смикнулось, але я знав, що для представників його класу поводитися брутально неймовірно важко. Він був не з тих, які просто захряснуть двері в тебе перед носом, навіть якщо ти намітив собі вшитися з його дружиною.

— Нам треба поговорити, — додав я.

Енґус прочинив двері трохи ширше, і точнісінько так, як за день до того, я переступив поріг. Він жестом наказав мені йти до вітальні — і я побачив канапи, облямовані світлою тканиною, ті самі, що їх помітив тоді крізь щілину у віконницях, мармуровий комин, велике венеційське свічадо, світло-сірі стіни й чудові картини.

— А ви відчайдух, якщо потнулися сюди, — мовив Енґус. — Що, з біса, на вас накотило? Мені здалося, що Веріті цілком доступно розтлумачила ситуацію.

— То Веріті вам іще не сказала, так? — те, що вона захворіла, пояснювало, чому від неї за увесь день не надійшло жодної звістки.

— Не сказала мені про що? — він схрестив руки на грудях.

— Ми кохаємо одне одного. Вона покине вас і переїде до мене.

Він нестримно розреготався — геть по-школярському.

— Не верзіть дурниць!

Щосили намагаючись тримати себе в руках, я стиснув щелепи.

— Мені шкода вам це казати, але ви — лишень частина гри, в яку ми граємо. Просто все трохи вийшло з-під контролю. Веріті шкодує, що завдала вам такого болю, але ми з нею мусимо бути разом.

— Що за довбану фігню ти верзеш, хлопче? — я побачив, що обличчям його уперше промайнув страх, і це додало мені сміливості.

Дуже повільно я продовжив:

— Мені дуже шкода. Ми з Веріті кохаємо одне одного. Вона має намір розлучитися з вами і переїхати до мене.

Якусь мить він спантеличено витріщався на мене.

— Чи ти збожеволів? Тобі не здається, що я б помітив, якби моя власна дружина покохала іншого?

Я був вищий за нього принаймні на кілька дюймів і достеменно дужчий.

— А чи вам відомо, що ми аж дев’ять років жили разом, до того, як вона познайомилася з вами?

Він форкнув.

— Певна річ, що так. А от чи ти в курсі, що ми з нею почали зустрічатися ще до того, як вона офіційно покинула тебе?

Він переступив з ноги на ногу, дивлячись мені просто в очі.

У мене трохи потьмарилося в голові, але я швидко отямився.

— Так, я про це знаю. З дурного розуму я переспав з однією кобітою в Америці, а Веріті розлютилась і влаштувала все це, щоб мені помститись. Але тепер уже по всьому. Наше Жадання завершено.

— Ваше що? — він перепитав різко, наче сплюнув.

— Гра, в яку ми граємо.

— Доста, Майку.

Ми обоє озирнулись. У дверному прочілі стояла Ві. Вона виглядала просто жахливо — ну, такою мірою, якою Ві може виглядати жахливо. Обличчя бліде, як крейда, але на щоках пломеніли яскраві червоні плями. Волосся було закустране й тьмяне, тендітне тіло тремтіло під бавовняною піжамою.

Енґус узяв зі спинки канапи ковдру й накинув її Ві на плечі. Це мене роздратувало, бо таке мав би робити я.

— Нащо ти звелася? — спитав Енґус.

— Я почула вашу розмову, — відповіла вона, підходячи до нього.

— Ві, я йому все розповів, — сповістив я. — Усе гаразд. Ми можемо піти просто зараз.

Але вона раптом розплакалася.

— Боже милий, Майку, будь ласка, не треба!

Енґус обійняв її.

— Чуваче, краще вшивайся звідси під три чорти, допоки я не викликав поліцію.

Я ненавиджу оцих от пещених піжонів, які звертаються до тебе «чуваче» — наче вони взагалі тямлять, як вживати це слово. Тому я заговорив до Веріті, наче, крім неї, тут нікого не було.

— Я знаю, ти хотіла йому розповісти про все сама, але байдуже. Єдине, що має значення, — це те, що відтепер ми можемо бути разом, — я ступнув до неї, але вона хутко позадкувала.

Енґус заступив мені дорогу, затуляючи її собою, й застережно скинув руку.

— Якщо ти не заберешся звідси за тридцять секунд, я викликаю поліцію.

Я розвернувся до нього, до цього жалюгідного хлопа-гібона, який вважав, ніби є власником чогось, що достеменно йому не належало.

— Якщо Ві не кохає мене, тоді чому минулої ночі ми лежали он на тому килимку, щосили стримуючись, аби не почати кохатися, й планували наше спільне майбутнє? — я тицьнув рукою у бік передпокою, й Енґус глянув туди, куди я вказав. Він подивився на мене, тоді на килим, відтак знову на мене, потім на килимок — і обличчя в нього стало геть нещасним і якимось розгубленим.

— Веріті, — мовив Енґус, обертаючись до неї. — Що відбувається?

Ві й досі плакала. Зараз вона звільна сповзла — опустилася — навколішки.

— Змусь його піти звідси, Гусе.

— Нікуди я не піду, — заявив я.

Але Ві звела на мене очі. Погляд у неї був твердий і зимний, я збагнув, що розлютив її.

— Іди, Майку.

Вона ж казала, що хоче сама повідомити Енґусові, вона навіть пояснювала, чому буде правильно вчинити саме так, але моя нетерплячість узяла наді мною гору.

— Я повернуся завтра рано-вранці, — мовив я. — І тоді ми вже достеменно вирушимо додому.

Під час нашої розмови Енґус мовчав. Поза всякими сумнівами, він уторопав, що між нами є особливий зв’язок, й збагнув, що зазнав поразки, — а тому більше не було сенсу нічого йому казати. Я просто розвернувся й пішов.

Я повернувся додому пішки, щоб вивільнити хоч трохи енергії, що нуртувала у мене всередині. Мене тішило, що Енґус не зашкодив Ві. На моє переконання, він був просто дошкулякою, якого мусили посунути зі шляху. Те, що нам доведеться чекати ще одну ніч, мене дратувало, але ж у нас попереду було ціле життя, тож ці дванадцять годин, урешті-решт, могли вважати просто дрібницею порівняно з цим.

***

Коли я повернувся додому, їсти мені не хотілося, натомість я відкоркував пляшку вина, щоб охолодити кров і вгамувати нерви — це було зараз достолиха потрібно.

Коли я був хлопчиком і все було геть паскудно, мені здавалося, що всередині у мене живе армія мурах, яка патрулює кордони мого єства. Я ніяк не міг вирішити, на моєму вони боці чи ні, й іноді прокидався з вереском після нічних жахіть, в яких мурахи виповзали з мого носа, рота й вух.

Може, в мами усередині також жили такі мурахи, бо, виявляється, коли хильнеш, вони засинають. Просто пірнають у твою кров і пливуть нею, наче Мойсей річкою у кошику[33]. А принеси-но мені мої ліки, Майкі, казала мама, коли я вже став достатньо дорослим, щоб відчинити дверцята холодильника й витягти звідси бляшанки з пивом. Мені раптом неймовірно, просто-таки шалено захотілося, щоб ненька побачила мене зараз, дізналась, яким я став і чого я досягнув. «Те, що з тобою трапилося погане, аж ніяк не означає, що ти — поганий хлопчик, — часто повторювала мені Елейн. — Може, твоїй мамі було непереливки, коли вона була маленькою, додавала вона. Можливо, в неї просто не склалося — хоч як вона мріяла, щоб усе було інакше».

Я потягнувся за пляшкою і з подивом зрозумів, що вона порожня. За вікном було темно, хоч в око стрель, і я раптом відчув себе страшенно змореним. Я пішов до вітальні та ліг на канапу. Мені хотілося плакати, але я все не міг збагнути, чому саме.

Прокинувшись, я не відразу зміг втямити, де я. Я лежав у непроглядній темряві, піді мною щось вібрувало, і мені здалося раптом, ніби я повернувся до старої квартири, а в сусідній кімнаті хтось лупцює маму. Але ліжко здавалось аж надто м’яким, а повітря не було зимним і в ньому не висів застарілий сморід цигарок. А відтак усе в моїй голові стало на місце, і я збагнув, де я. Я намацав телефон у кишені телефон і побачив на екрані незнайомий номер, хоча відразу ж збагнув, хто це.

— Майку, — вигукнула Ві. — Енґус у тебе?

— Що?.. Ні, — я глянув на годинник на стереосистемі: було 2 : 12 ночі. — Чому він мусить бути у мене?

— Тому що тут його нема, — голос її був напруженим і схвильованим. — Я розповіла йому все, й він розлютився. На комп’ютері відкритий файл з даними про всіх гостей із нашого весілля, там є імена й адреси. Він, напевне, шукав інформацію про тебе.

Зачувши це, я звівся. Фіранки я не засмикнув, і зараз кімната тонула у сріблястому місячному сяйві.

Ві плакала.

— Я зараз викличу таксі, Майку. Я буду в тебе хвилин за п’ятнадцять. Пообіцяй мені, що ти не відчинятимеш йому двері.

— А чому б і ні? Ми зможемо обговорити все просто зараз.

— Ні! — крикнула вона. — Він п’яний, а я знаю, який ти сильний. Майку, будь ласка, пообіцяй мені! Я не хочу, аби хтось із вас постраждав!

— Ніхто не постраждає. Ми можемо просто обговорити ситуацію як дорослі люди й усе вирішити.

— Боже милий, Майку! — вона вже майже кричала. — Ти не розумієш! Не відчиняй ці довбані двері!

— Гаразд, — мовив я. — Гаразд.

Хвилинку я стояв незрушно. Ві поверталася додому. Це сталося. За годину ми, вона і я, будемо разом у нашому затишному, теплому гніздечкові, а Енґус Меткаф самотою пензлюватиме додому. Все сталось якось аж надто легко, надто ідеально. Я хутко розправив подушки на канапі, виніс порожню пляшку з-під вина до кошика зі сміттям на кухні, помив та витер келих, з якого пив, і поставив його на місце, на сушарку. Навіть у місячному світлі було добре видно, як сад іде брижами під легеньким вітерцем. Як мене тішило те, що я спромігся влаштувати все для Ві просто ідеально!

Пролунав гучний стукіт у двері. В них просто гатили — п’ястуком по дереву. Я й досі стовбичив на кухні, дивлячись на рослини, назви яких не міг до пуття пригадати.

Я відчув, як дзеленькнула металева поштова заслінка, й подумки занотував собі, що треба буде купити таку саму скриньку для пошти, яку я бачив у Енґусовому будинку.

— Відчини ці бісові двері! — загорлав Енґус. Ві таки мала слушність, він був напідпитку, й голос звучав нерозбірливо.

Я сперся на мийку, руки напружились, і я відчув, як засталюються м’язи.

— Боягуз довбаний! — репетував Енґус. — Значить, до мого будинку потнувся, а до свого впустити сциш?

Пальці мої побіліли, наче порцеляна мийки, кров припинила потрапляти до них, і я замислився, скільки мені доведеться так стояти, перш ніж вони відімруть.

Гупання в двері стало ще дужчим і лемент також. Енґусів голос звучав гонорово, владно й виклично, ігнорувати його не виходило.

— Чого ти боїшся?

— Нічого, — мовив я, звертаючись до мийки. — Нічого з того, що ти міг би зробити.

Я вийшов до коридору і рушив туди, звідки лунало гупання. Отже, просто піти з нею цього разу виявилося недостатньо. Я відчинив двері, й Енґус врізався у мене, розмахуючи руками, вирячивши навіжені очі. У кутику його губів булькотіла слина, і він ногою щосили хвецьнув мене по гомілках. Я заточився, мені знадобилася мить, щоб відновити сили й блокувати його удари. Мені не хотілося бити у відповідь, я просто прагнув зупинити його й затуляв обличчя рукою.

— Тварюко ти довбана! — горлав Енґус. — Паскудник, сміття паршиве! Покидьок, мерзота, гидь!

У його подиху відчувався запах віскі, а удари були непевними.

— Досить, Енґусе! — вигукнув я. — Це не має сенсу!

— Має! Це, з біса, має сенс! — горлав він. — Сцикло паршиве! Нікчема довбаний!

Я дозволяв йому гамселити себе й поливати образами. Я думав про Ві й про те, як вона зупиняла мене цілунком у фіналі чергового раунду нашої гри в Жадання. Я намагався уявити собі, як вона накривала мою долоню своєю, коли я замахувався, щоб стерти на порох чергового невдаху, який спробував був поцілувати її. Але Ві тут не було, а Енґус зазіхнув на більше, він цілував її, він торкався до неї.

Мені й раніше трапляло чути усі ці слова, якими він називав мене зараз. Їх вигукували мені в обличчя інші люди — так, інші люди, які зараз також були тут, із нами, які дивилися на мене крізь вікна й кепкували з мого безвілля.

— Скільки ще разів тобі повторювати, що ти нікчема? Нікчемний. Довбаний. Мудак. Сміття. Паршиве. Скільки ще разів треба тебе вдарити, аби ти нарешті дав здачі? Доколи ти повзтимеш назад на свій матрац і ховатимешся під заяложеною ковдрою? Доколи вважатимеш, ніби життя — це лишень репетиція, в якій усе не насправжки?

Я рвучко відвів руки, якими досі затуляв обличчя, й Енґус від того відсахнувся, втратив рівновагу й заточився. Руки в нього були в крові, й сорочка також, і я знав, що це моя кров. Я ненавидів таких чоловіків, як Енґус. Але тієї миті я взагалі ненавидів усіх чоловіків гуртом. Енґус із тим самим успіхом міг бути Джорджем,чи навіть Логаном, чи ще кимось із тих довбаків, які тупцяли по моєму життю. Енґус зруйнував правила нашого Жадання, він заступив туди, куди іншим було зась.

Я підійшов до нього, стискаючи п’ястук і здійнявши руку на висоту підборіддя. Він похитнувся, коли я зацідив йому в обличчя. Мій п’ястук так вгатив йому в пику, що він аж дзиґою полетів долі. Я відчув, як тріщать кістки, як рвуться м’язи, як вилітають вибиті зуби. Коли він упав, нарешті побачив страх у його очах. Але цього було замало. Я навалився на нього, мій п’ястук знову зацідив йому в пику, заганяючи його у небуття, стираючи з реальності.

Не знаю, скільки я його лупцював. Отямився від шуму й від того, що хтось тягнув мене за руку. Звівши очі, я побачив Ві. Тож одразу зупинився, бо тепер усе було гаразд, вона була вдома. Я сів, ноги чомусь ковзалися на вологій підлозі. Ві схилилася над Енґусом, якось химерно скиглячи. Мені треба було вирівняти дихання, тому я зробив кілька вправ з медитації, скеровуючи потік повітря у пальці ніг і проганяючи його всім тілом. Енґус смикнувся, його рука незугарно стискала порожнечу. А мені раптом стала нестерпною сама думка про те, що Ві просякне Енґусовою кров’ю, що ця кров осквернить її. Я піднявся й потягнув її за плече. Вона звела на мене очі, широко розверсті й нещасні. Я простягнув їй руку, але Ві вагалася.

— Ну ж бо, Ві, — мовив я. — Усе буде добре.

Вона знову глянула на Енґуса, на губах якого булькотіла кров.

— Я не знаю, що робити, — проквилила вона. — Не знаю… Не знаю, що робити…

Я нахилився й узяв її за руку, змушуючи теж звестися, відійти подалі від Енґусового тіла, вглиб нашого будинку. Я пригорнув її до себе, відчув, як тендітне тіло зм’якає в моїх обіймах, — я залишався її єдиною опорою, завдяки якій вона втримувалася на ногах. Усе тепер мало бути добре, вона повернулася додому.

Я обіймав її дуже міцно, але мені кортіло, аби вона звела очі, глянула на коридор, на те, як я все облаштував для нас. Я прагнув узяти Ві за руку й повести на другий поверх до її нової спальні. Але зараз це було не на часі, досить уже й того, що вона взагалі тут. Що ми нарешті опинилися там, де й мусили бути.

Відтак я усвідомив, що навколо здійнявся якийсь галас та почали юрмитися люди, і з якоїсь химерної причини на порозі постала Кейтлін. Вона притискала руку до рота. За кілька хвилин замиготіли блакитні блимавки, а я все не рухався з місця, навіть коли до передпокою увійшли поліція й парамедики. Я простягнув їм руки, а Ві й досі притискалася до моїх грудей, наче взагалі заснула в моїх обіймах.

Нарешті вона відпала, ця потреба й надалі демонструвати ту незбагненну жорстокість, з якою ми мучили одне одного. Відтепер наш шлях лежав до нового виміру, туди, де ми могли нарешті довести одне одному, якою мірою кохаємо.

Отже, тримаючи свою кохану в обіймах, я збагнув нарешті, що, коли йдеться про широкі жести, то годі вигадати щось ліпше, ніж убивство заради кохання.

ІІІ

Мій баристер[34], Зендер Джексон, повернув мені цей рукопис десять днів тому. Може, то звучить геть по-дурному, але мені його бракувало, я навіть переймався, що з ним станеться. Я скучив за тим відчуттям, з яким я записував усе це, — адже таким чином я ніби отримував змогу самостійно визначити, яким буде завершення цієї історії. А ще мені страшенно кортить дізнатися, що станеться з нами далі, що чекає на нас.

— Це бомба, — мовив Зендер, повертаючи мені мій рукопис. — І в позитивному, і в негативному сенсі водночас. Є багато такого, що ми можемо використати, але мені здається, що вам ліпше це знищити.

— Ніколи в житті, — відповів я.

— Я знав, що ви це скажете, — кивнув Зендер. — Але якщо ви його не знищите, то маєте принаймні заприсягтися мені, що ніколи й нікому це не покажете. Бо тоді нашій справі клямка.

— Чому це?

— Бо ви здаватиметеся трохи несповна розуму.

— Це ви про що?

Він розреготався.

— Даруйте, може, я занадто різко висловився. Я нічого такого на увазі не мав. Річ у тому, що, можливо, дехто не зможе до пуття зрозуміти ваших почуттів до Веріті. Люди можуть хибно витлумачити деякі з ваших учинків — от, наприклад, те, що ви чатували у неї під офісом чи проходили повз її будинок. Ну… ви розумієте.

— Не розумію.

Зендер посерйознішав і нахилився вперед, зціпивши перед собою руки.

— Менше з тим, Майку, ми й справді заявимо про вашу невинуватість.

— Але ж я це зробив, — мовив я. — Я не заперечую, що вдарив його. Ну тобто, там же ж навіть і свідки були.

— Так, — відповів Зендер. — Але вас зараз звинувачують в умисному вбивстві, а я майже впевнений, що ми можемо домогтися того, аби статтю змінили на вбивство через необережність. Якщо ми заявимо, що ви не визнаєте себе винним, то на порядку денному лишиться тільки звинувачення в убивстві через необережність. Отже, суддя може запропонувати присяжним на обговорення саме його, а не навмисне вбивство. А це матиме неабиякий вплив на призначення міри покарання.

Зендер — такий самий бовдур, як і решта, але мій захисник запевняє мене, що саме такий телепень нам і потрібен. Він — бундючний чванько, який, може, й не відвідує тих клубів, до яких вчащає Джордж, і не лупцює жінок, як ті чоловіки, що їх обирала моя матуся, але він усе одно покидьок. Я впевнений, що він одружений і має двійко дітлахів, але й досі задивляється на гарнюніх дівчат на вулиці й дозволяє собі час од часу стрибнути в гречку під час різдвяної вечірки. Щоки в нього бурякові, й закладаюся, що він просто обожнює багаття, знає, як готувати ягнятину й рубати дрова. Про існування таких хлопів я й не здогадувався, допоки не вступив до університету, але, виявляється, вони таки існують. Він щиро вважає, ніби став правником, аби допомагати людям та робити добро, і йому не вельми до вподоби визнавати, що від складних справ у нього аж встає.

А ще Зендер любить гроші. Але зараз він — це мій єдиний шанс вибратися звідси й почати своє справжнє життя з Ві.

Спершу я взагалі не хотів залучати до цього Ві. Але в Зендера знайшлося кілька вагомих аргументів.

— Ви що, й справді вважаєте, ніби вона чекатиме під брамою в’язниці, якщо вас запроторять сюди на десять чи навіть більше років, а їй усе зійде з рук? — запитав він, коли ми, спливаючи потом у тьмяно-освітленій камері, кілька годин обговорювали промову захисника. Я відчував, як піт збирається під моїм в’язничним одностроєм і мурахи у моїй крові шаленіють.

— Отака от дівчина? Особливо після того рейваху, що зчинили ЗМІ? Та вона, може, напише книгу й стане зіркою. Ціла юрба чоловіків вишикується в чергу, щоб запросити її на побачення. І, до речі, я вважаю, що це достолиха нечесно, що ви збираєтеся перебрати всю провину. Я про це не подумав раніше, а прочитавши вашу розповідь, дійшов висновку, що вами достеменно маніпулювали. Маєте запитати себе, нащо їй це було робити.

— Це було частиною нашого Жадання, — відповів я. — Мені здається, це я вже пояснив. І вона мною не маніпулювала. Мені таке подобалося.

Зендер на це лишень відмахнувся.

— А вам відомо, що вона — єдина спадкоємиця, вказана у заповіті Енґуса Меткафа? Та ця дівчина тепер мультимільйонерка!

Я похитав головою.

— Ві ніколи б не стала робити за гроші нічого з того, про що ви кажете.

Він посміхнувся.

— Ну, тоді назвемо це приємним бонусом.

Мені не сподобався його тон, але казитися сенсу не було.

— Я не хочу перекладати провину на неї.

— Послухайте, жодних сумнівів у тому, що саме ви завдали йому той несумісний із життям удар, нема. Однак усе одно чимало питань залишається без відповіді. Є багато засобів змусити присяжних допитати її, а відтак ви постанете перед ними в іншому світлі. Ну от, наприклад, для початку: чому вона не розповіла Енґусові про те, що ви спілкувалися? Чому відразу не повідомила про те, що ви на неї напали? Чому не сповістила про це Енґусові, щойно той повернувся? Якого дідька зателефонувала вам тієї ночі, аби повідомити, що він вирушив до вас?

— Я на неї не нападав, — одказав я, згадуючи той неймовірний поцілунок, яким обмінялися ми з Ві та який досі пестив мені душу, наче справдешній оксамит.

— Отож. Тому маєте спитати себе, чому вона раптом почала стверджувати геть протилежне. Хіба це не змушує вас сумніватися в її намірах?

Кажучи це, Зендер подався вперед, його борлак смикнувся, щоки розпашілися.

— А я й не сподівався, що ви зрозумієте. Це — частина нашої гри. Я не хочу, щоб стосовно Ві виникли якісь сумніви.

Він глянув просто мені в очі.

— Майку, сумніви мусять виникнути: або щодо неї, або щодо вас самого. На Енґуса все повісити ми не можемо, бо він мертвий, а присяжні зазвичай жаліють жертв. Якщо вони повірять, що ви вчинили так через ревнощі, це матиме для нас кепські наслідки. Умисне вбивство — то без варіантів довічне позбавлення волі, й навіть якщо ми доб’ємося того, що звинувачення змінять на вбивство з необережності, вас чекає від десяти до п’ятнадцяти років за ґратами. Ми можемо до отупіння товкмачити, що ви не збиралися його вбивати, але вони вам не повірять. Ви добряче його відгамселили, до всього іншого, а це погано. Але якщо ви були в такому складному психологічному стані, що втратили контроль над собою, тоді, можливо, ми зможемо схилити їх до м’якшого вироку. Що, як Веріті ошукала вас? Можливо, влада, яку вона мала над вами, була такою сильною, що ви щиро вважали, ніби робите те, чого вона хотіла? От тоді — лишень тоді! — у нас буде шанс.

У мене потьмарилося в голові.

— Але я все одно муситиму йти за ґрати!

— Гадаю, цього не уникнути. Але от що я намагаюся до вас донести: між десятьма й п’ятьма роками є суттєва різниця. А може, й менше дадуть. Та вам навіть сорока не буде, коли ви вийдете!

— А що станеться з Веріті? — я заходився розмірковувати над тим, як щовечора відвідуватиму тюремну спортзалу й тягатиму гирі.

Зендер із присвистом втягнув повітря крізь зуби — наче він і справді був людиною.

— А оце те, що ми мусимо обговорити, Майку. І мені треба, аби ви уважно вислухали мене, ретельно все обміркували й вирішили, що буде кращим для вас обох. Хай там як, для неї все складеться не найкраще. Ми муситимемо як слід натиснути на неї в залі суду, і всі ваші таємниці вийдуть назовні. Але, як на мене, нам треба піти ще далі. Можливо…

Він намагався вдавати, що йому незручно, але цей вираз погано пасував його чепурним рисам.

— Може, їй доведеться заплатити за те, що вона вчинила. У прямому сенсі слова, я маю на увазі.

Я вирішив, що в спортзалі варто буде збільшити навантаження.

— Я не хочу її засмучувати.

Зендер зітхнув.

— Ну ж бо, Майку, справа серйозна. Ми тут про ваше життя говоримо.

Він звівся й нахилився над столом.

— Отже, підсумуємо: ви за це сядете, а я вважаю: це нечесно, що розплачуватиметеся за все лишень ви один. Може, Веріті його й не била, можливо, вона навіть і не просила вас напряму це зробити, але в певному сенсі вона винна так само, як і ви. Ну ж бо, це ж зрозуміло, що Веріті вас кохала й хотіла спекатися цього свого шлюбу.

— Я не розумію, що ви маєте на увазі…

— Майку, — Зендер стишив голос — либонь, саме так звертався до своїх дітлахів, коли ті бешкетували, а він намагався їх умовити. — Виконуючи службовий обов’язок, я мушу йти до поліції і переповісти там усе те, що ви мені розказали.

— Але я вам нічого не розказував.

Він потарабанив пальцями по моєму рукописові.

— Я про це. Ви в курсі, що Веріті уже кілька разів допитували? — я заперечно похитав головою. — Щодо неї є певні підозри, це цілком очевидно. Якщо я перекажу їм те, що ви оце розповіли мені, цілком ймовірно, що їй пред’являть звинувачення у співучасті у вбивстві.

— Ні. Категорично ні!

— Вас судитимуть разом, — мовив Зендер. — Може, ви навіть отримаєте однаковий вирок. Поміркуйте над цим. Коли ви обоє вийдете, у вас буде спільний досвід. Вона не завіється кудись, насолоджуючись власним життям, поки ви тут гнитимете. Ви зможете почати нове життя разом, полишити це позаду.

Я дивився на Зендера, просто в його блакитні очі, які чимось нагадували мені очі Кейтлін. Він звільна посміхнувся, поки я намагався второпати його слова. У них було щось отруйне. Щось поневолювальне. Здавалося, наче ти стаєш на теплий пісок чи наче тебе міцно обіймають. Це був новий етап Жадання, котрого жоден із нас не передбачав, — але, можливо, не такий уже й поганий. Було щось беззаперечно привабливе в думці про те, що Ві сидітиме в безпеці у камері, так само, як і я, чекаючи, поки за кілька років її витягнуть звідси, наче дорогоцінну перлину. Це звучало майже романтично. Майже наче історія, яку можна буде оповісти нашим онукам.

***

Зендер попередив мене, що певні фрагменти нашої історії потраплять до ЗМІ. Він зауважив: йому дуже прикро, але завадити цьому він буцімто неспроможний. Дрібні клерки, мовляв, полюбляють пліткувати, позіхнув Зендер, мало не потираючи руки.

Утім, я навіть не сподівався таких сміховинних, таких зухвалих заголовків, ще й аж такою мірою поверхневих. Я почав вирізати їх і приклеювати у зошит, щоб не забувати, який він, той зовнішній світ.

ТРАГЕДІЯ ПІД ЧАС СЕКСУАЛЬНОЇ ГРИ: ЧОЛОВІК УБИВ СУПЕРНИКА

ЖАГА, СМЕРТЬ І РУЙНАЦІЯ

ВТІЛЕННЯ ПРОВИНИ

ДРУЖИНА ІЗ ЗИМНИМ ПОГЛЯДОМ

РЕВНОЩІ ЧИ ТВЕРЕЗИЙ РОЗРАХУНОК: ЧОМУ ВБИЛИ ЕНГУСА МЕТКАФА?

ЗАВЖДИ ЗАЙВИЙ: ІСТОРІЯ ХЛОПЧИКА З ПРИТУЛКУ

УБИВЦЯ З ПРИТУЛКУ

ЧИ ВІРИТЕ ВИ ВЕРІТІ?

ПРО ЩО МОВЧИТЬ ВЕРІТІ?

ВЕЛЕМУДРА ВЕРІТІ

ТАЛАНОВИТИЙ КЛЕРК У ТЕНЕТАХ НЕБЕЗПЕЧНОЇ ГРИ

ВБИВЧЕ ЖАДАННЯ

ХЛОПЧИК, ЯКИЙ ЖАДАВ КОХАННЯ

Також я вирізав статтю зі суботнього числа газети. Це була колонка такої собі Гелен Белл — я добряче затямив це ім’я, — надрукована в найпопулярнішому національному виданні Великої Британії.

ВЕРІТІ МЕТКАФ: СУЧАСНА ЛЕДІ МАКБЕТ?

Либонь, це найнедоречніше ім’я для жінки, яка опинилася в самому серці хворобливого, убивчого любовного трикутника! Її звати Веріті, що в перекладі означає «щирість», «та, яка каже правду». Втім, як на мене, батьки, котрі дають своїм дітлахам усі ці «значущі» імена на зразок Фейт, Гоуп чи Черіті[35], так і прагнуть напитати клопоту собі та їм на голови. Повісити на малечу такий тягар! Та ви ж цим наче самі підбиваєте власних нащадків на заколот мало не з колиски!

Утім, 29-річна Веріті Меткаф на перший погляд на заколотницю зовсім не схожа. Про людське око життя в неї аж дотепер було просто зразковим. Вона була однією з найкращих учениць приватної школи для дівчат у Гаверфілді, Сассекс, — навчання в цьому закладі, розташованому неподалік рідного будинку Веріті (вартість його оцінюють у 3 000 000 фунтів), вартувало батькам дівчинки 12 000 фунтів на рік. Вона отримала найвищий бал на десяти іспитах на атестат про базову й на трьох — на атестат про повну середню освіту. Відтак дівчина вступила до Брістольського університету, де з відзнакою завершила навчання на факультеті прикладних наук. Потім перебралася до Лондона, де отримала місце у всесвітньо відомому «Центрі Колторп» — із шестизначною платнею і змогою проявити себе як одна з новаторок у галузі штучного інтелекту.

На додачу Веріті недавно стала на рушник із чоловіком, який мав репутацію найзавиднішого холостяка Лондона — Енґусом Меткафом, респектабельним власником рекламної агенції, котрий саме був на піку своєї кар’єри. Вони оселилися в розташованому на одній із найфешенебельніших вулиць британської столиці маєтку, вартість якого, за оцінками експертів, понад 8 мільйонів фунтів. За сусідів їм правили поп-зірки й російські олігархи. Подружжя відвідувало благодійні бали та вечеряло з найзаможнішими й найвідомішими представниками бомонду. Стіни їхнього будинку прикрашали витвори мистецтва, якими не погребувала б навіть найвідоміша галерея, а відпустку ці двоє проводили на найелітніших світових курортах.

Подейкують, що сама лишень весільна подорож молодят до Південної Африки у вересні цього року вартувала понад 20 000 фунтів.

То що пішло не так? Яким чином Веріті Меткаф опинилася в центрі гучного любовного трикутника, чому загинув її уславлений чоловік, а її колишній коханець, тридцятирічний Майкл Гейз, наразі нудиться за ґратами, очікуючи дня, коли він постане перед судом за звинуваченням у вбивстві?

Істина, як завше, набагато складніша, ніж та нібито бездоганна машкара, яку Веріті презентує світові.

Беззаперечно вродлива жінка, Веріті не демонструвала майже жодних емоцій із моменту смерті Енґуса Меткафа. Вона потрапляла до об’єктива фотографів незліченну кількість разів: біля свого будинку, в поліцейському відділку, під час пробіжки парком, в заміському будинку батьків — але вираз обличчя у неї завжди однаковий. Зимні очі, підтиснуті губи, гонорово скинуте підборіддя. Вона часто з’являється у сережках чи з якимись прикрасами на шиї, іноді навіть із ледь помітним макіяжем. Жодного разу очі в неї не були набряклими чи почервонілими, що цілком природно для вбитої горем новоспеченої вдови. Рухи її впевнені, а голова гордовито піднята — Веріті ніби кидає виклик нам усім.

Дивлячись на неї, я бачу не приголомшену втратою жінку в жалобі, а метку спокусницю. У ніч убивства вона зателефонувала містерові Гейзу, аби попередити його, що її чоловік прямує до нього додому. І, за чутками, поліція, прибувши до будинку за викликом сусідки, заскочила Веріті, коли вона обіймала містера Гейза, а її мертвий чоловік лежав просто біля їхніх ніг.

Судячи з усього, Веріті обожнювала секс і полюбляла експериментувати. Один із її колишніх коханців зізнався, що вона «іноді лякала його своєю пристрастю». Ми ніколи не дізнаємося, чи й справді вона мала аж таку владу над Майклом Гейзом, але багато свідків підтверджують, що він завжди був наче зачарований нею.

Гейз сам собою — персонаж неабияк цікавий. До десяти років його виховувала жорстока мати-алкоголічка, а потім він потрапив під опіку до соціальних служб — з усіма їхніми недоліками. Був важкою і некерованою дитиною, хлопця навіть виключили з трьох шкіл. Трохи вгамувався лишень у дванадцять років, коли його передали на постійне виховання до прийомної родини Елейн і Беррі Марксів. Поведінка Гейза під час перебування у прийомних батьків покращилась, а очевидні інтелектуальні здібності проявилися достатньо, щоб він добре склав іспити і вступив на факультет економіки Бристольського університету.

Веріті й Гейз познайомилися, коли вчилися на другому курсі. Роздивляючись їхні світлини, зроблені у той період, важко уявити цю вродливу, впевнену в собі дівчину з цим сором’язливим, незграбним хлопцем. Їхні друзі казали, що зі самого початку він аж нетямився від Веріті й волочився за нею, наче цуценя.

Після завершення університету Гейз почав працювати в банківському секторі й на цих теренах досягнув чималого успіху. Не такий заможний, як Меткаф, він, однак, заробляв чимало, регулярно отримуючи преміальні, що перевищували мільйон фунтів.

Веріті й Гейз розлучилися торік на Різдво, але на той момент вона вже познайомилася з Меткафом і в них почався роман. За словами їхніх друзів, пара здавалася просто неймовірно щасливою. За кілька місяців ці двоє заручились, а у вересні одружилися — гучна весільна церемонія відбулася в маєтку її батьків. Дивно, але Гейза запросили на весілля. Втім, за словами інших гостей, він здавався нервовим і поводився «наче собака у човні».

Ніхто не знає напевне, ні коли саме Веріті й Гейз відновили стосунки, ні що саме сталося. Все, що нам відомо достеменно, це те, що вони бачилися достатньо часто, аби у Веріті виникли підстави звинувачувати Майка у тому, що він, мовляв, напав на неї в її власному будинку за двадцять чотири години до вбивства, поки Енґус був у відрядженні в Лос-Анджелесі.

Хтозна, можливо, вони ніколи й не припиняли кохати одне одного? Чи, можливо, Веріті ніколи не кохала ні Гейза, ні Меткафа? Може, вона просто вважала обох перспективними залицяльниками й зумисно нацькувала їх один на одного?

Адже зараз Веріті Меткаф — вельми заможна жінка, бо вона виявилась єдиною спадкоємицею солідних статків свого чоловіка.

Кожному з нас у житті траплялося зустрічати таку Веріті Меткаф; принаймні, мені точно. Вона — найгарніша дівчина у школі, та, за якою упадають усі хлопці. Вона розумна, кмітлива, дотепна, її завжди запрошують на всі вечірки. Вона має бездоганний вигляд, але ніхто ніколи не бачив її у спортзалі. Вона завиграшки отримує роботу, про яку мріяла, а під час її відпустки погода ніколи не псується. Вона вечеряє у найкращих ресторанах і ганяє в найшвидших автівках. Вона чудово усвідомлює силу власної сексуальності й не боїться користуватися нею.

От хіба що, спробувавши поговорити з нею, як жінка з жінкою, ви зрозумієте: щось не так. Вона не зголоситься влаштуватися на канапі в піжамі з пляшкою «Піно Грі» [36] , щоб обговорити невдачі на любовному фронті. Вона завжди тримається відчужено — і одним оком пильнує, зазираючи вам за плече: а що, як трапиться вродливий чоловік?

Востаннє, коли я довірилася жінці на кшталт Веріті Меткаф, вона втекла з моїм чоловіком. Відтоді я навчилася бачити, що ховається під зовнішнім блиском і пафосом — я дивлюся просто в очі таким жінкам. Вони небезпечні, ці Веріті Меткаф, і їм це добре відомо. Шкода лишень, що ми всі ніяк цього не затямимо.

Але одне можна сказати напевне: байдуже, відповідальна Веріті за смерть свого чоловіка чи ні, але в мене є чималі сумніви стосовно того, що ця жінка така вже щира й невинна під своєю бездоганною машкарою».

Зендер здається, тішиться все дужче й дужче щоразу, коли приходить до мене зі стосами газетних вирізок, які я облишив читати вже давно. Мені уже несила бачити світлини Веріті — те, як вона дивиться просто в камеру, засліплена спалахами фотокамер. Я знаю, чого їй вартує триматися, знаю, як всередині у неї все тремтить і руйнується, як душа її перетворюється на суцільне руйновище.

Інколи я згадую про свій сад. Анна тоді казала, що нам доведеться знищити в ньому все, аби потім відбудувати наново, зробити його кращим — і я мусив повірити, що так воно й станеться. Ми з Веріті зараз схожі на руїну, але все це я роблю з найкращих міркувань. Із цього хаосу я створю щось по-справжньому дивовижне, щось значно краще за все, що ми мали досі.

***

Поліціянти з’являлися кілька разів, щоб розпитати мене про Веріті. Вони завжди ставлять мені ті самі запитання, вимагають наново розповідати про те, як ми жили, — так наполегливо, що це здається мені майже непристойним. Вони розпитують мене про те, що ми робили разом, про те, що ми одне одному обіцяли, який був зв’язок між нами. Вони не можуть втямити, чому в тих електронних листах, що надсилала мені Ві, тон її був таким дружнім, а тому патрають їх рядок за рядком, просять мене вказати, в яких саме реченнях вона вживає наш таємний код. Чому, на вашу думку, вона нікому не розповіла про те, що ви спілкуєтеся, питають вони мене знову й знову, і я відповідаю, що це тому, що ми кохали одне одного.

Утім, їх цікавить переважно те, чому вона зателефонувала мені в ніч убивства і з якої причини, коли приїхала поліція, була в моїх обіймах, поки Енґус, конаючи, лежав на підлозі біля наших ніг. Не захищайте її, Майку, повторюють поліціянти, точнісінько, як Зендер. Вона того не варта.

Інколи після цих розмов я почуваюся винним — не тому, що вона не робила всього того, про що вони кажуть, а тому, що я ніколи не уявляв собі, що може виникнути ситуація, в якій я не годен буду віддати життя для порятунку Ві. Але я починаю розуміти, що думати так — це занадто банально. Моє життя належить Ві, а її життя — мені. Ми не існуємо окремо, а отже, нас не можна розлучити, ми не можемо рушити окремими шляхами. Ми маємо бути разом за будь-яку ціну, хай чого це вартуватиме.

***

Так химерно думати, що від свого будинку я зараз дуже близько: від Клепгема до Вондсвортської в’язниці можна дістатися пішки за півгодини.

Із крихітного вікна високо на стіні побачити можна хіба що небо й чорних птахів, які ширяють, наче стерв’ятники, між сірих хмар. Але подумки я можу простежити шлях звідси додому, пройтися вулицями — я уявляю цю прогулянку так жваво, що майже відчуваю потім приємний біль у втомлених ногах. Фізичного навантаження тут мені просто страшенно бракує. Не дивно, що всі чоловіки у в’язниці горлають, репетують, плюються і лаються. Наші тіла змушені скніти у цих стінах, а отже, відбуватися за них доводиться розуму. Я годинами тренуюся у своїй камері, навіть попри те, що Товстун Террі погрожує врізати мені, якщо я, матері моїй ковінька, не вгамуюсь. Але ми обоє знаємо, що нічого він мені не зробить, бо, відверто кажучи, просто не подужає. Це барило сала проти моїх м’язів? У нього жодних шансів, і він це знає. Я навіть не відповідаю йому, всоте віджимаючись від підлоги чи хутко, аж до болю стрімко, качаючи прес. Адже не можу дозволити, щоб тіло моє стало кволим і млявим. Я повинен мати добрий вигляд, коли ми з Ві побачимося в суді, й мушу бути достатньо сильним, аби врятувати нас обох.

Ві казала, що на нас очікує блискуче майбутнє — завдяки цим її словам я завжди уявляв, як ми обоє купаємося в золотавому сонячному світлі. Вона хотіла, щоб ми гарували й заробили купу грошей, аби потім відпочивати й насолоджуватися життям. Який сенс, казала Ві, працювати на галай-балай усе життя і померти від серцевого нападу того дня, коли вийдеш на пенсію — якщо можна засукати рукави, поки ти молодий і здоровий й тобі це в кайф, а потім рано вийти на пенсію і розважатися!? Цікаво, як те, що відбувається оце зараз, монтується з її планами й чи буде в нас достатньо грошей, аби жити тим життям, про яке вона мріяла, коли я звідси вийду? З Енґусових грошей мені й ламаний шеляг не потрібен, і їй, мабуть, також.

Такі думки заважають мені спати вночі, коли я прокручую у голові сценарії про те, як шукатиму роботу, коли мені вже буде під сорок, ще й із судимістю в анамнезі.

Зендер каже, що я не маю писати Ві чи намагатися в якийсь інший спосіб сконтактувати з нею. Він запевняє: якщо я попрошу дозволу це зробити, то нашкоджу сам собі — а відтак він змусив мене пообіцяти, що я цього не робитиму. Натомість я повсякчас розмовляю з Ві подумки.

Я знаю, вона й досі злиться на мене за те, що я все розповів Енґусові, й у цьому має слушність. Якби ж то я зачекав трохи і дозволив їй самій усе владнати, вона б зуміла зробити це тактовніше і він би так не сказився. Не напився б аж так, не напав би на мене, і мені не треба було б так сильно його бити.

Зендер каже, що це був самозахист, і наполягає, що я мушу затямити як «Отче наш»: я спав, мене розбудили серед ночі, Енґус погрожував мені й залякував мене, він ударив мене першим, я намагався вмовити його, я не хотів його скривдити. «Повторюйте це собі щовечора, перш ніж лягати спати, — товкмачить мені Зендер. — Нагадуйте собі, що то був самозахист».

Я наново й наново прокручую в голові оту нашу з Ві розмову в Енґусовому будинкові увечері напередодні подій. Те, як я сказав, що краще б цього Енґуса взагалі не було, а вона відповіла, що їй кортить, аби в нас усе вийшло. А також те, як вона наказала мені йти додому й чекати, бо, мовляв, їй треба самій розповісти про все Енґусові. Як Ві не просто виконала моє бажання, а й прагнула захистити мене. Вона ж бо знала мене так добре, розуміла, що я лютитимуся. Тепер я втямив, що Ві намагалася захистити мене від себе самого, а я не послухався її. Якби ж то я лишень зрозумів це й пішов, коли Енґус сказав, що вона занедужала, тоді б зараз вони б уже почали процедуру розлучення, а ми з Ві жили б собі разом у своєму гніздечку.

Ця думка просто фізично катує мене. Вона заповзає мені в нутро, патрає мене, наче якийсь паразит, тому мушу перевернутися на бік і обома руками затиснути живіт. Адже ми були так близько, на відстані доторку від усього, чого бажали, а мені довелося все це зруйнувати.

Утім, у мене чималий досвід руйнування. Коли почуваюся слабким, розум мій бунтує і тягне мене у минуле, в руйновище мого життя. Я деруся назад угору, щосили чіпляюся всіма пазурами, але все одно зриваюся донизу й бачу, бачу…

Першою, авжеж, мені впадає в око Карлі, але, зісковзуючи все нижче, бачу, як відчиняю двері тим працівникам соціальної служби — бачу вже в тисячний раз, картинка порепана, зерниста, вона наче затаврувалась у мене в пам’яті. Я бачу, як відступаю; відчуваю, як бажання захистити маму випаровується без сліду.

Ті перші кілька років, поки я був у притулку, вона приходила навідувати мене. Це називалося «контрольовані відвідини». Відбувалися вони у кімнаті, ізольованій від решти будинку. Стіни у ній були пофарбовані в нудотно-жовтий колір і прикрашені облущеними малюнками — зображеними під трафарет зайцями й ведмедями. В кутку понуро стовбичив пластиковий кошик з іграшками, а попід стіною стояла заяложена пурпурова канапа, над якою висіла полиця з книжками. Усі ці книжки так і стояли неторкані, з деформованими внаслідок загальної до них зневаги корінцями.

Мама зазвичай була тверезою, хоча від неї майже завжди смерділо тютюном і алкоголем — цей сморід змішувався з ароматом лавандового парфуму, який вона купувала в супермаркеті, вважаючи, ніби він замаскує отруту, що аж соталася з кожної пори її шкіри. Багато плакала, її макіяж плив, осипався, й мене від того аж нудило. Одяг у неї був заяложений — настільки, що просто видно було шари бруду, який у нього в’ївся, від неї огидно смерділо — сумішшю брудоти, риби й гниляччя, і від того до горла підступала нудота. Вона постійно просила вибачення, жадібно роздивлялася мене, наче сподівалась: я знаю, що їй на те відповісти. Вона розповідала мені, де живе, казала, що незабаром зможу повернутися й мешкатиму з нею, хоча ми обоє знали, що цього не станеться. Чи, принаймні, мені це було відомо; може, вона до самісінького кінця собі брехала. Мати питала, що я маю намір робити далі, а я у відповідь знизував плечима й нічого їй не казав.

Кілька разів вона приходила до Елейн і Беррі. Нервово сиділа в їхній вітальні, поки Елейн метушилася довкола з чаєм і тістечками. Рука в матері трусилася, коли вона підносила кухоль до губ, на зубах у неї завжди був відбиток губної помади, який не зникав, навіть коли вона пила. Мені важко було в це повірити, навіть попри те, що я бачив це на власні очі. Моя мати, збагнув я, була з тих жінок, яким годі розраховувати навіть на те, що чаєм змиє отой неоковирний слід помади з їхніх зубів. Тоді, коли я сидів на зеленій канапі Елейн, саме це здавалося мені найтяжчим її злочином, скоєним щодо мене. Непрощенною кривдою. Жорстокістю, за яку кортіло помститися. Це наче уособлювало все те, що в ній було не так.

Я зголосився дозволити Елейн відвідати себе — мене дивувала потреба побачити її, яку я час од часу відчував. Можливо, це просто сентименти з мого боку — з теплотою згадувати ці вечори в компанії Елейн і Беррі, поки в куті бубонить телевізор Товстуна Террі, по якому крутять то переспівані наново різдвяні пісні у несамовитій спробі втелющити глядачам якийсь непотріб, то ті жахливі шоу, де якісь непевні людці горлають одне на одного, щоб з’ясувати, хто справжній батько їхньої дитини. Елейн і Беррі люблять Різдво. До зустрічі з Ві я встиг дев’ять разів відсвяткувати його в їхньому будинкові. Цікаво, цього року Різдво в них буде кращим чи гіршим за попереднє? Мені важко було повірити, що минув лишень рік. Це ж треба, як іноді час заледве тягнеться і чвалає, а раптом жене на повній швидкості й тягне тебе за собою, хоча тобі понад усе кортить залишитися там, де ти є. Саме у цей час рік тому я взув Карлі та пролюбив усе своє життя.

***

Сьогодні Зендер повідомив мені, що Ві офіційно висловили звинувачення у співучасті в умисному вбивстві, хоча й відпустили на поруки. Їй доведеться носити електронний браслет на своїй ніжній кісточці й раз на день відмічатися в поліційному відділку.

— Версії події, які озвучили ви обоє, геть не монтуються, — мовив Зендер. — Тон тих електронних листів, які вона вам надсилала, надто прихильний, щоби повірити, буцімто ви їй погрожували. До того ж Ві ніколи не повідомляла поліціянтам про жодну так звану спробу домагань із вашого боку. Вона не розповідала нікому, навіть Енґусові, про ваші зустрічі. Крім того, тепер вона стверджує, буцімто ви напали на неї увечері напередодні вбивства, але вона не викликала поліцію й не згадувала про це у своїх показах аж донедавна. І, звісно ж, є ще той її телефонний дзвінок вам у ніч убивства і те, що вона була у ваших обіймах, коли приїхала поліція. Водночас ви й далі продовжуєте наполягати на тому, що ви кохали одне одного, а це змушує поліцію вважати, нібито ви її захищаєте. Усе це свідчить не на її користь, а от нам воно може зіграти на руку.

Напевне, Ві проведе Різдво у Стіпл-Гаусі. Цікаво, чи Сьюз знову розтринькає на святкування силу-силенну грошей, як завше? Чи прикрасили вони вже ялинку? І чи лежать під нею численні подарунки? А індичку в різника вони вже замовили? А торт спекли? А пиріжки з начинкою вже засмагають у духовці? Чи запалять вони свічки? Чи відчинятимуть колядникам? Чи підуть на різдвяну відправу до каплички?

Зендер сказав, що дату, коли розпочнуться судові слухання, йому мають повідомити на початку січня. Найімовірніше, суд відбудеться в Олд-Бейлі[37] через сутність справи і те, яка вона резонансна. І, як він запевнив мене, судитимуть нас разом, і ми увесь час перебуватимемо на відстані доторку одне від одного — сидітимемо у відсіку для підсудних у задній частині судової зали[38].

Він знайомий із баристером Ві, Петрою Гарднер, і каже, що вона — міцний горішок. Я спитав, чи ми на одному й тому ж боці, Ві та я, а він розсміявся й сказав, що взагалі-то ні. Коли адвокат це промовив, я почувся, м’яко кажучи, химерно. Я вже майже був збирався попросити його зупинити усе це, але я мушу пам’ятати про те, що насправді ця ситуація має стати для нас новим початком. Я маю триматися за усвідомлення того, що насправді ми не боремось одне з одним, а прагнемо до спільної мети. Нам обом треба дивитися в майбутнє.

***

Елейн і моя мати прибули одного й того самого дня. Елейн — власною особою, а мати — за посередництва «Дейлі міррор»[39]. Я склав матінку навпіл і кинув її на свою койку, але вона все одно засіла у моїй голові й не полишала її, поки я спускався сходами до кімнати побачень, де на мене чекала Елейн.

Моя мати була жива, і ця думка несподівано наповнила мене такою радістю, що аж серце зайшлося й настало якесь полегшення.

Елейн схудла, її зимове пальто теліпалося на ній, мов на вішаку, — я помітив це, поки вона йшла до мене, пробираючись поміж столами.

— Йой, Майкі… — мовила вона, стискаючи мої руки. — Хлопчику мій бідолашний, що ж це ти накоїв?..

Від її лагідного тону я аж здригнувся.

— Вибач, Елейн…

— Я просто до голови взяти не можу. Що сталось? — її добросерде обличчя затремтіло.

— Це був нещасний випадок. Він прийшов до мого будинку серед ночі й напав на мене, а я вдарив його. То був самозахист, — Зендер так вишколив мене, що я вже не пам’ятав, де справжня правда, а де «вимушена», як він це називає.

— А тепер ще й Веріті заарештували. Це взагалі якесь безглуздя… — погляд Елейн благав сповістити їй бодай щось приємне, щось таке, чим вона могла б, наче подарунком, потішити вдома Беррі.

— Веріті збиралася покинути його й бути зі мною…

— Йой, Майку. Але вона каже, буцімто ти напав на неї, чіплявся до неї.

— Це все дуже складно…

— У вас двох що, був роман?

— Не зовсім роман. Ми ніколи не припиняли кохати одне одного. Кілька разів зустрічались і говорили про те, що вона покине Енґуса. Через це Ві почувалася дуже винною.

Очі Елейн звузилися, стали зовсім крихітними, але погляд вона не відводила.

— Якщо все це правда, то чому Веріті стверджує, буцімто ти силоміць вдерся до її будинку, ще й пантрував її під офісом?

За напад мене заарештували минулого тижня — проста формальність, зважаючи на те, що я вже сиджу за ґратами. Коли Зендер попередив мене, що це станеться, я, здається, трохи розізлився й навіть розкричався, хоча пам’ятаю я це наче крізь габу. Він сказав, що то не дуже добре, і спитав, чи впевнений я, що не нападав на Ві, — оце так абсурдне запитання! Потім він поцікавився, чому, на мою думку, вона стверджує, начебто я на неї напав. Тоді я не збагнув, що йому відповісти, але зараз уже втямив. Я зрозумів, у чому річ. Це — чергова частина Жадання. Адже Ві заарештували через мої покази, отже, вона винуватить у тому мене. Вона розлючена, бо ще не розуміє сенсу моїх дій, але ж ми насправді просто граємо, ми це все не всерйоз, це минеться, як і усе інше.

— Майку, — спитала Елейн, — то вона попросила тебе побити Енґуса?

— Це важко пояснити.

Елейн стишила голос.

— А чи може бути таке, що ви з Веріті по-різному сприймаєте те, що сталося?

— Ні, — забезпечив я, згадавши, як зустрілися наші губи, як вона спрагло зітхнула. — Ні, це унеможливлено цілком і повністю.

— Я взагалі нічого не розумію, — повторила Елейн. — Веріті завжди була хорошою дівчинкою. Вона мені так подобалася… — вона скоса глянула на мене. — Твій захисник ставив мені стільки запитань про ваші стосунки… Я не вірю, що ви могли спланувати усе це разом!

Я опустив очі й відчув, що мої щоки пашіють. Зеленого поняття не мав, як пояснити все Елейн.

— Це все не так. Усе дуже не просто.

За тутешніми правилами відвідини можуть тривати дві години, але я часто чув, як ув’язнені вигукували з камер, що їм дали лишень півтори, а їхній… (сюди треба підставити потрібне жіноче ім’я) довелось аж сім годин їхати, щоби дістатися на це побачення. Елейн була моєю першою відвідувачкою, тому я уявлення не мав, чи ті півтори години, що ми провели разом, — то нормально, чи ні, але в будь-якому випадку мені вистачило б і половини цього часу. Врешті-решт вона припинила намагатися розпитати мене про мою справу і почала свою ввічливу балаканину — на кшталт отих розмов, що їх вела зі сусідами й крамарями, свідком чого я ставав безліч разів. Це було просто нестерпно, мені майже кортіло, щоб ми знову почали обговорювати те, що я скоїв. Відчуття було таке, наче розчиняюся в повітрі, ніби що більше вона на мене дивиться, то менше бачить, тож єдина тема для розмови, котру спромоглася вигадати, — це те, який жахливий туман на вулиці, й те, що у в’язниці подаватимуть до різдвяного столу.

Коли Елейн пішла, я пошкодував, що мені забракло сміливості розповісти їй усе як є: що Ві вийшла заміж за Енґуса, вирішивши, ніби закохана в нього, — а все через той біль, який я завдав їй своєю зрадою з Карлі. Ві злякалася, що я вже не кохаю її, і змусила себе повірити, ніби закохалася в Енґуса. Можливо навіть, що вона й досі сумнівається у моїх почуттях. Це пояснює, чому вона звинувачує мене в нападі: бо ж не може повірити, що я був щирим, коли цілував її. Вона не хотіла, аби Енґус помер, але не бажала й лишатися надалі його дружиною, їй потрібна була моя допомога, аби вирішити це питання, і про цю допомогу вона попросила в особливий спосіб, так, що справжній сенс її прохання міг збагнути лишень я.

Якби ж то в мене була змога написати Ві чи поговорити з нею бодай разочок телефоном! Мені так кортить заспокоїти її, вгамувати всі страхи. Я вивчив Ві, наче свої п’ять пальців, знаю, що у неї в голові, розумію хід її думок. Вона не така сильна, як прагне вдавати, ще й зовсім не впевнена у собі. Мені просто нестерпно уявляти Ві у широкому світі на самоті, без мене, і, якщо єдиний спосіб запобігти цьому — це запроторити її до бетонної камери на кілька років, — тоді це буде найгуманнішим рішенням. Ми обоє сидітимемо в наших прихистках-буцегарнях — навіть думка про це заспокоює мене. Коли завершиться суд, каже Зендер, нам із Ві дозволять спілкуватися письмово. Я планую писати їй листи щодня, просто оповивати її коханням, допоки вона не повірить, що я все це — всерйоз. Я змушу її згадати те, що вона колись сказала Сьюз: мовляв, листуватися — це романтично. Ми робитимемо це роками, й ці листи потім можна буде перев’язати стрічкою і зберігати аж до скону.

Повернувшись до камери після зустрічі з Елейн, я прочитав статтю про маму. Першим моїм пориванням було спалити цю газету, але врешті-решт просто пожбурив її геть. Моя мати, сорокавосьмирічна Мішель Гейз, наразі жила в Бермондсі[40] разом із сорокаоднорічним Дерреном Геттоном та їхньою дев’ятирічною донькою Кімберлі.

Вона «врятувалася». Вона шкодує про те, як минуло моє дитинство, але я був дуже складним хлопчиком. Вона вважає, що Веріті паскудниця. Я не вбивця, її син не здатний бути вбивцею, ні, це неможливо. Напевне, я вчинив це через те, що мною маніпулювали, ніхто й ніщо не переконає її в іншому. Стаття була з фото, але я не зважив за необхідне зберегти ні текст, ані світлину, бо все одно на ній нікого не впізнав. Я довго роздивлявся її, а потім викинув, бо навіть не був упевнений, що та жінка на фото — й справді моя мати. Вона сиділа на обіп’ятій кремовою шкірою канапі, на шпалерах у кімнаті був візерунок з величезних пурпурових квітів, вікно виходило до саду. Стіна була прикрашена світлинами у рамках, розвішаними у формі слів «любов» і «родина». На підлозі лежав килим, також можна було роздивитися куточок телевізора й картину на стіні. Мати обіймала огрядне приземкувате дівчисько з довгим каштановим волоссям, вбране у футболку з Джастіном Бібером. Деррен сидів з іншого боку від малої й обіймав мою маму за плечі. Він, схоже, завжди був опасистий, а от мама достеменно набрала вагу. З-під пояса джинсів у неї стирчала жирова складка, яку ще дужче підкреслювала рожева футболка. Волосся було пофарбоване в білявий колір, макіяж здавався професійним, може, вона навіть зумисне зробила його для цієї фотосесії. Я глянув на її руки, які обіймали Кімберлі, й побачив, що нігті доглянуті та вкриті рожевим лаком, того ж відтінку, що й футболка. На пальцях було кілька каблучок, а на зап’ястку браслет. Цікаво, майнуло мені, чи вони узагалі всі такі похмурі, чи це фотограф наказав їм виглядати зажуреними? Найімовірніше, останнє.

Навіть попри те, що мати зараз спочиває в кошику для сміття, я раптом упіймав себе на тому, що сподіваюся: вона в реальності більше всміхається. Що знайшла те щастя, про яке торочить. Було б просто суперово: знати, що обоє ми знайшли любов, — знайшли те, чого не спроможні були дати одне одному.

***

Різдво у в’язниці — це просто паскудство якесь. Від оцього видовища — вервечка чоловіків у паперових різнокольорових ковпаках стоять у черзі з пластиковими тацями для наїдків, які на смак, і ти це знаєш заздалегідь, будуть що твоя тирса, — хочеться просто викинутися з вікна. Авжеж, що почуваюся так не лишень я. Цей день наче просякнутий якоюсь пропасницею, напруга аж бринить у повітрі, геть чисто електромагнітні хвилі. Чоловіки сварилися й бились, охоронці хапалися за зброю, якийсь коротун стрибнув на металеву сітку між поверхами й почав кататися на ній, іншому вгатили по довбешці більярдним києм, а кров потім не витерли як годиться. Террі цілий день провів, запустивши п’ятірню в штани й витріщаючись у телевізор, а я лежав на своїй койці й думав про Ві.

— І де ж це такі пташечки водяться? — мовив Террі вже пізно увечері, коли наша камера наче танула у габі хіті.

Я звісився з койки, щоб глянути на жінку на екрані телевізора, на яку він вказував. Вона саме горлала на когось, її тіло, схоже на тіло ляльки Барбі, було обтягнуте мерехкою, сяючою сукнею, що огортала її, наче друга шкіра. На ногах мала черевички на запаморочливих, як у Кейтлін, підборах, а цицьки в неї були круглі й великі, наче два кавуни. Волосся платиново-біляве, обличчя розфарбоване, наче в сучасної гейші: пухляві губи неймовірно яскраві, аж сліпучо-червоні, а очі підведені густо-чорним. Шкіра в неї була кольору йогурту, і взагалі на людину ця істота була не вельми схожа.

— От закладаюся, що вона любить це діло, — мовив Террі, плеснувши в долоні й затираючи їх з неабиякою швидкістю. — Божечки, слово честі, от потрапила б мені до лабет ця кралечка, вона б у мене аж нетямилась! Я б її так відіграв, що їй би неабияк сподобалося. Ще й благала б добавки…

Він розреготався, але сміх зірвався глибоким кашлем куряки.

— Либонь, через твою довбану грошву такі пташечки навколо тебе аж юрмилися, — додав він, а я знову перекотився на спину. — Ну ж бо, влаштуй мені різдвяний подаруночок, розкажи!.

Я лежав незрушно. Якщо вже дійде до цього, я залюбки відлупцюю Террі до напівсмерті, але все одно мені не хотілося цього робити.

— Кайфолом бісів, — пробурмотів він там, унизу.

Я десь читав, що основна причина трагічності людського буття полягає в тому, що кожен із нас — лишень половинка цілої істоти, й більшість проводить ціле життя, несамовито намагаючись відшукати свою іншу половинку, аби знову стати цілими. Але, оскільки Всесвіту в кайф спостерігати за тим, як ми страждаємо, більшість із нас так ніколи й не зустрічає оту свою невловиму другу частину, бо вона з’являється на світ десь на іншому кінці земної кулі. Але ти все шукаєш і шукаєш, не усвідомлюючи цього, не знаючи навіть, що саме намагаєшся знайти, шукаєш просто тому, що це зумовлено біологічно. І якоїсь миті вже починаєш панікувати, адже відчуваєш всередині себе цю зяючу діру, і розумієш, що або ти її заповниш, або ґиґнеш. Хтось починає пиячити, інший стає наркоманом, затятим гравцем чи прикипає до телевізора — одне слово, йде на будь-що, аби лишень примусити себе забути, що самотою плуганиться крізь життя, отим шляхом, який веде до смерті. Інші обирають традиційніший варіант і переконують себе, що людина, яку вони завжди вважали надто нудною (товстою / потворною / причмеленою / невправною у ліжку / смердючою / жорстокою / схибленою) й насправді «ота сама». Ота сама, єдина в усьому світі, яка не дасть тобі почикрижити собі вени напередодні наступного Нового року. Але, певна річ, ніяка вона не та сама, тому внаслідок починаються звинувачення й дорікання собі самому, і все завершується так само, як завершилось би без оцього фрагмента посередині — якби ти відразу взявся до наркоти, бухла чи телевізора. Ніхто не ідеальний, лунає звідусіль, адже для більшості людей так воно і є. Ваш ідеал людини живе десь над урвищем у Зовнішній Монголії, і ваші стежки ніколи не перетнуться.

А от для Ві й мене це не так. Ми знайшли одне одного. Ба більше, це було навіть не складно. Ми познайомилися так само, як знайомляться оці всі не-ідеальні пари, от хіба що нам не довелося ігнорувати дошкульний сумнів щодо одне одного, який чаїться там, у запилюженій глибині свідомості. Ми просто були — і є — отими самими єдиними одне для одного. Ми пасуємо одне одному в усьому, і ніщо в світі не здатне це змінити. Нас можна відрядити до Америки чи підсмажити на електричному стільці, але нічого це не змінить. Узагалі нічого.

***

Сьогодні перший день судового процесу. Мене привезли до заднього фасаду Олд-Бейлі в автозаку, а звідти під конвоєм провадили до будівлі — у кайданках і накинувши ковдру на голову. Я відчував, що навколо вирує натовп, бачив, як на вологій після дощу бруківці відбиваються спалахи фотокамер. Якась жінка закричала: «Розкайся або помри!» — напевне, зверталася вона до мене.

Коли ми опинилися всередині, з мене зняли ковдру й кайданки і провели довжелезними, наче вони мали кілька миль, заплутаними коридорами — схоже, підземними. Ми зупинилися біля підніжжя сходів, на горішньому майданчику яких були зачинені двері. Охоронець рушив першим, я за ним. Коли ми піднялися цими сходами й увійшли, я за мить збагнув, що опинився в залі суду. Тут були яскраве світло й страшенний галас — справжня какофонія через силу-силенну присутніх усередині. Втім, незабаром я збагнув, що перебуваю у відсіку для підсудних, — Зендер попереджав, що мене туди посадять. Це був довгий бокс у задній частині зали. Також Зендер кілька разів повторив мені, що, оскільки нас із Ві судитимуть разом, вона сидітиме у цьому відсікові разом зі мною, а це означало, що ми не лишень розділимо емоції, а й фізично будемо поруч у залі. Ця дивовижна думка не давала мені спати ночами — іноді здавалося, що все британське судочинство було розроблено саме задля такої миті.

Охоронець наказав мені сісти, я послухався, і він опустився обіч. Зендер озирнувся до мене від свого столу, що стояв попереду, й кивнув. Дурнувата перука лізла йому в очі. Я знав, що Ві вже десь у будівлі, може, навіть недалеко звідси. Я от-от мав її побачити, і тієї миті я ладен був пожертвувати власною свободою за один лишень погляд.

Вона з’явилася невдовзі крізь головні двері, а це означало, що, аби дістатися до нашого відсіку, їй довелося йти через усю залу суду. Я відчув, як пожвавилися присутні, наче всіх вона вабила так само, як мене. Жінка-охоронниця провела її до відсіку, але до іншого його боку, й сіла обіч, так само, як мій охоронець, — вони наче розуміли, що в цьому замкненому просторі для нас буде неможливо лишатися поруч і не намагатися торкнутись одне до одного. У Ві в руках був картонний стаканчик, від якого пахнуло кавою. Я знав, що в ньому лате зі знежиреним молоком — ми такого чимало випили за ці роки. Чомусь спомин саме про це здався мені найважчим. Він був таким легковажним, таким безневинним порівняно з тим, де ми зараз перебуваємо, і я не міг збагнути, чому наразі мені так важко було про це згадувати. Я дивився на Ві, несамовито мріючи, щоб вона бодай на мить звела очі, але кохана вперто відмовлялася відповісти на мій погляд, а, збриживши губи, ковтала каву крізь отвір у пластиковій білій накривці.

Ві була вбрана в чорну спідницю й піджак, під яким мала білу блузку. Волосся зібране у низький хвостик і, схоже, вона не нафарбувалась. Але на шиї в неї висів орел, і це змусило мене трохи розпружитися.

Вона дивилася просто перед собою, обличчя було відчужене, але я бачив, як посмикувався куточок губ і як жовна ходили в неї на щоках. Мене стривожило те, якою блідою вона була, — майже як Кейтлін. До того ж Ві неабияк схудла і зараз здавалася майже змарнілою.

— Не утніть якусь дурість, — це було останнє, що сказав мені напередодні Зендер. — Ви маєте здаватися цілком адекватним і впевненим. Можете не приховувати, що засмучені, можете відстоювати свою версію, але не робіть нічого, що надто впадало б у вічі. Для нас конче важливо, щоб увага була спрямована на Веріті.

Я глянув на присяжних, які саме займали свої місця. Вони нічим не відрізнялися від людей, які могли б потрапити вам на очі у вагоні потяга чи десь на вулиці. Присяжні були різного віку, різної статі, різної етнічної належності, різної статури й зросту. Всі вони витріщалися на мене, відтак зиркнули на Ві й хутко повідводили погляди. Я знав, що комусь із них у вільний час достеменно до вподоби топити кошенят, хтось полюбляє вчащати до церкви чи плавати. Жоден із них не скидався таким розумним, як оце ми з Ві, і те, що саме вони вирішуватимуть нашу долю, здавалося просто якоюсь нісенітницею.

Утім, оця остання думка змусила мене зосередитися. Ні, нашу долю вирішували ми самі. Ми власноруч усе це влаштували. Це ми грали в цю гру, а вони просто випадково опинилися поруч.

Там, попереду, перед нами, авжеж, сиділи якісь знайомі люди, але для мене вони були все одно що отой бабай із дитинства — мені здавалося, якщо я на них не дивитимуся, вони зникнуть. Коли ми ще жили з мамою, в куті моєї спальні оселилися чудовиська, яких міг бачити лишень я. Вони ховались у павутинні й бруді на стіні. Я з ними уклав угоду. Я не дивитимусь просто на них,а вони мене не їстимуть. Це трохи зменшило мій страх.

Але наразі я все одно глянув туди, вперед. Там сиділи Елейн і Беррі, обоє вони посміхались, але сумовито, тужливо. Колін і Сьюз сиділи попереду Ві, обоє якісь зіщулені, змарнілі, наче кроновані дерева. Сьюз, перехилившись через Коліна, розмовляла з чоловіком, такою мірою схожим на Енґуса, що це міг бути лишень його брат. Обіч нього сиділи Енґусові батьки, яких я бачив на весіллі. Мені раптом спало на думку: все, що відбувалося наразі, теж було схоже на весільну церемонію — з одного боку сиділа родина нареченого, з іншого — родина нареченої. І від того мені стало трохи легше. Я знову глянув на Ві, але вона дивилася просто перед собою. Мені кортіло сказати їй, що це наша злука, наш новий початок, завершення нашого останнього Жадання і початок чогось значно прекраснішого. Нормальне, пересічне весілля — не для нас. Це був значно кращий спосіб закріпити наш союз.

— Усім встати, суд іде! Суддя Смітсон! — оголосив гучний голос. Уся кімната звелася, коли літній чоловік у струмливій червоній мантії та сивій напудрованій перуці на голові зійшов на трибуну, на який стояв суддівський стіл. Зендер тішився з того, що нам дістався саме суддя Смітсон. «Стара школа», казав адвокат, маючи на увазі, очевидячки, що це було добре для нас.

Коли Смітсон сів, ми всі зробили те саме, і він глянув на нас згори вниз, наче тішачись своєю роллю. Його погляд зупинився на мені, а потім суддя зиркнув на Ві. І я також.

***

Судовий процес — це така кількість згаяного часу! Минають години, під час яких ніхто нічого важливого не промовляє, нічого не вирішує. Я впіймав себе на тому, що роздивляюся пил, який зібрався між скляною перетинкою і рамою відсіку, до котрого запроторили нас із Ві. Я намагаюся не витріщатися на неї, а вона взагалі жодного разу на мене й не глянула. Але іноді, коли свідки щось кажуть, я відчуваю, що між нами наче натягається якийсь дріт, відчуваю, як нас вабить одне до одного, як ми одне до одного тягнемося.

Люди зводяться, сідають, суддя киває, адвокати звертаються до присяжних. Ті часто позирають на нас із Ві, я відчуваю їхні погляди й знаю: вони просто не уявляють, що думати, бо це — пересічні люди, які просто випадково пройшли в дамки.

Звинувачення здавалися неймовірно серйозними: умисне вбивство для мене й співучасть в умисному вбивстві для Ві. І я знав, що присяжні зовсім не годні приймати такі рішення щодо нас. Коли до них зверталися наші баристери Зендер чи Петра, вони скидалися на дітлашню, якій розповідають казочки на добраніч. Я не впевнений навіть, що присяжні уважно слухають усі подробиці. Я помічаю, як вони позіхають, іноді труть очі; один із молодших присяжних, схоже, взагалі страждає через похмілля, бо кілька днів тому перестарався з випивкою.

І я навіть їм не дорікаю, адже тут звучить стільки брехні! Збагнути справжній сенс того, що оповідають свідки, важко. Іноді вони взагалі змінюють покази на пів шляху, поки Зендер і Петра по черзі їх допитують. Енґусів брат, Фредерік, заявив, що всім їм дуже подобалася Веріті та що вони ніколи доти не бачили Енґуса таким щасливим. Але водночас він стверджував, що інколи їхні стосунки здавались якимись аж надмірними, складалося враження, наче вона причарувала його, і що взагалі не годиться залишати так багато грошей комусь, із ким знайомий впродовж короткого часу.

Мене дратує думка про те, що Ві отримає гроші Енґуса. Як на мене, ми мусимо їх спалити. Я вважаю, що ми маємо запхати банкноти до цього його дурнуватого піжонського маєтку, а відтак підпалити будинок і дивитись, як дим розчиняється в повітрі, перетворюється на ніщо.

Нам також довелося слухати виступ якогось чоловіка, котрого цитують усі газети. Його звали Ґордон Сейдж, і він гордовито розповідав про те, що вони з Ві вичворяли, коли їм було по вісімнадцять років.

— Мушу зізнатись, я вважав її якоюсь аж лячно сексуальною, — мовив той. Його поросячі очі дивилися з тлустої зморшкуватої пики, наче він і досі витріщався на її оголене тіло. — У неї була просто ідея фікс: якось займатися цим не вдома, а деінде.

Він облизав губи, а я відчув, як усередині в мене здіймається неприємна хвиля, і злякався, що зараз знудить просто собі ж на черевики й у залі суду смердітиме кислотним сопухом жовчі.

Я глянув на Ві, але вона сиділа із заплющеними очима, спершись чолом на руку. Відтак знову прикипів очима до Ґордона Сейджа й помітив, як його товсті пальці пестять бортик трибуни для свідків. Я уявив його всередині Ві.

— А потім одного дня її подружка зателефонувала мені за її дорученням і повідомила, що все завершено. Жодних пояснень, узагалі нічого. Взагалі-то, ми жодного разу більше не спілкувалися.

Я уявив, як Ві кричить під його важкезною тушею, і зрозумів, чому їй завжди треба було, щоб я рятував її від таких хлопів. Від усіх тих Ґордонів Сейджів, яких я відтягав від неї у нічних клубах, усі ті рази, коли я заважав їм мацати її, дихати їй у шию, коли краплини їхньої слини падали їй на шкіру, плямуючи її їхнім ДНК. Мені кортіло викрутити його тлусті пальці один за одним, переламати їх всі до одненького, щоб він скоцюрбився на підлозі, сходячи шмарклями.

Зендер Ґордоном був задоволений, тобто не самим Ґордоном, а його «внеском», як він це назвав.

— Вони намагалися викликати якусь американку, з якою ви працювали, — повідомив адвокат, коли ми зустрілися під будівлею суду в кінці дня. — Напевне, це та дівчина, з якою ви переспали. Але вона відмовилася приїжджати, і суддя сказав, що в будь-якому випадку її покази не стосуються справи. Як він висловився, його не цікавлять ваші сексуальні пригоди, — він розреготався. — Петра мало не луснула, почувши це. Добрий старигань Смітсон, він ніколи мене не розчаровував…

Я не міг до пуття збагнути, що Зендер має на увазі, але мені було байдуже, бо навіть від думки про те, що Ві змушена буде опинитися в одній кімнаті з Карлі, в мене аж шкіра зачухалася.

Бували також дні, коли я відчував, що свідомість моя перевантажена, слова наче поверталися в мене в голові й бились об мозок, длубалися в череп так, що уламки кісток устромлювалися туди, де їх не мало бути. Цікаво, чи оця жінка, яка називає себе місіс Лассель, і справді моя колишня директорка? Геть нічого в ній не здалося мені знайомим. Багато з тих дрібниць, про які вона розповідала суду, могла довідатись із будь-якої з газет: от про те, що у мене часто був брудним одяг, чи що я був дрібний і кощавий як на свій вік. Але вона говорила також про те, що я не годен був згадати. Наприклад, про мій «шалений норов», як це назвала. Місіс Лассель стверджувала, що я часто розпочинав бійки, що багато батьків скаржилися на мене. Також вона казала, що інші діти боялися мене, а також навіть деякі вчителі. За її словами, інколи їм доводилося докладати сили, щоб справитися зі мною, — мовляв, один із учителів тримав мене за ноги, а інший за руки, аби витягти з класу.

Її слова дряпають мені мозок, й іноді здається, ніби я от-от пригадаю щось, але це щось завжди залишається болісно недосяжним. Вона ні в чому мене не звинувачує, зауважила місіс Лассель, і, промовляючи це, силкувалася перехопити мій погляд. Їм було відомо, що вдома в мене було не все гаразд, але хай скільки разів вони мене про це розпитували, я ніколи не зізнавався, завжди стверджував, буцімто усе в порядку, навіть коли це було достеменно не так. Вони зв’язалися зі соціальними службами, але не знали, що ситуація такою мірою серйозна. Неслухняні діти — це завжди провина поганих батьків, мовила вона, аж випромінюючи чуйність, яка сяяла довкола неї, наче довбаний німб.

Потім виступали ще й інші свідки, от, наприклад, Сара Кросс, яка трималася так, наче наново зустріла старого приятеля. Вийшовши на трибуну, вона посміхнулася до мене, і я згадав, якою лагідною ця жінка завжди була, як вона обіймала мене без жодних на те підстав, а іноді крадькома пригощала додатковим печивом. Вона набрала вагу відтоді, як я востаннє її бачив, і під очима в неї були мішки. Час од часу Сара Кросс, говорячи, заходилася глибоким кашлем.

— Важко навіть уявити, що дитину можна так занехаяти, — мовила вона. — Хоч, авжеж, багато дітей потрапляють у ще гірші ситуації. Майк, принаймні, не зазнавав сексуального насильства, але про нього ніхто не дбав, що, певна річ, завдало йому фізичної і моральної шкоди.

Того дня, коли я впустив їх до квартири, мені було десять років, а важив я п’ять стоунів[41]. Я носив одяг шестирічного маляти. Багато моїх зубів були гнилими, а ще в мене завелися воші.

Коли Сара це розповідала, я відчув, як Ві подалася до мене, наче хотіла пригорнутися й узяти мене за руку. Але я сидів, опустивши голову, бо не хотів, щоб Ві уявляла мене таким. Я все їй розповів, але не бажав, аби вона почула про це ще й від когось іншого, не хотілося, щоб такі факти оприлюднювали. Це якимось чином плямує мене, засмальцьовує тодішньою гиддю.

Суду продемонстрували світлини квартири, на які я зважився глянути лишень краєм ока. Усі присутні змогли роздивитися стоси брудних тарілок, переповнені попільнички, чорну плісняву на стінах, загиджений унітаз, почорнілу мийку і ванну, так набиту мотлохом, що користуватися нею було просто неможливо. Ці світлини не брехали, але вони не передавали того, що вся квартира просмерділася гниляччям і тліном так, що аж перехоплювало подих і сльозились очі. Я закашлявся, бо мені здалося, що й від світлин смерділо, наче цей сопух знову повернувся до мене. Сидячи в судовій залі, я ніби раптом відчув кислий, задушливий запах будинку, де минуло моє дитинство, через що врешті-решт почав розмірковувати про те, що у світі справді можуть існувати чудовиська. Інколи я думаю, що, можливо, справжньою причиною, через яку я тоді відчинив двері соціальним службам, було не те, що мені аж так кортіло врятуватись, а те, що я повірив — з атмосфери нашої квартири може матеріалізуватись якась потвора.

Я дивився на ці світлини, й мені довелося запхати руки під пахви — я цьому навчився, коли ще жив із мамою, і шкіра на п’ястях укотре була запалена й порепана від крижаної води, якою я намагався помити бодай одну тарілку, щоб було з чого поїсти. Губка вся почорніла, засобу для миття посуду не було. Я знову відчув той липкий піт, що виступив у мене на чолі, коли я блював у брудному туалеті, так і не затямивши, що їсти те, на чому з’явилася біла пліснява, не можна. В роті у мене пошерхло від згадки про старезну піццу, яка прилипала до коробки — принаймні, як не вся вона, то більша частина начинки точно.

Я помітив, як літня жінка з числа присяжних витирає сльози, побачивши мою спальню. Мені від того закортіло схопитися, закричати й затулити Ві очі долонями. Я не хотів, щоб вона бачила вікно без фіранок, схоже на величезне око з басаманом під ним, матрац, тонкий, наче аркуш паперу, заяложену ковдру. Щось затремтіло глибоко всередині — ніби забриніла мимовільна згадка про всі ті ночі, коли зимний вітер пролітав у мене над головою, а холоднеча, здається, в’їдалася просто в кістковий мозок і здавалося, що я вже ніколи не зігріюся.

Але цим світлинам дечого бракувало. Дечого, що ставалося рідко, але все-таки ставалося. Вони не годні були розповісти про те, як ми з мамою сиділи удвох на канапі, згорнувшись ковтюшками під ковдрою, і телевізор був увімкнений. Іноді вона витрачала гроші на їдло замість горілки, й у мене нарешті припиняв скімлити живіт.

— Усе буде добре, Майкі, — казала мама, пригортаючи мене до себе перед четвертою бляшанкою, коли ще лишалася більш-менш притомною. — Просто треба перебути це, а потім ми все почнемо спочатку.

Я притискався до її просяклого потом, заяложеного халата і мріяв, щоб її слова були правдою. Мріяв, щоб я залишався у тому віці, коли дітям ще невтямки, що люди можуть брехати собі так само, як іншим.

Коли свідчити вийшла Луїза, я збагнув, що вона належить до іншої категорії брехунів, аніж моя мати, — до ще гіршого їхнього виду. Є люди, які не бачать нічого поганого у брехні. Вони живуть у брехні, усі просякнуті брехнею, дозволяють їй пожерти себе. Я ніколи не стану одним із цих людей, але водночас маю певні сумніви, чи присяжні збагнуть, що насправді відбувалося між нами з Ві. Я дивився на них, на їхні простацькі, невиразні обличчя й розумів, що ці людці, на жаль, абсолютно пересічні. Вони взагалі не спроможні збагнути наше з Ві місце у всесвіті, нашу правду.

— Нікому з наших друзів Майк не подобався, — мовила Луїза. — Ми всі намагалися вподобати його заради Веріті, але нам так і не вдалося знайти до нього підхід. Його майже неможливо було залучити до розмови. Він тусувався з нами, але завжди, наче прив’язаний, ходив за Веріті, витріщався на неї і щось шепотів їй на вухо. У нього не було друзів, тому він завжди тирлувався з нами, і йому не подобалось, якщо вона кудись ішла без нього. Ми вважали, що він якийсь стрьомний, із тих людей, з якими не хочеться лишатися наодинці…

— Так, Веріті й справді звірилася мені вже наприкінці їхніх стосунків, можливо, десь за рік після того, як Майк поїхав до Нью-Йорка. Те, що вона мені розповіла, було відверто лячним. Ми всі казали їй, що це хворобливі стосунки, але він наче заворожив її, якщо можна так висловитися…

— Я вважаю, можна сказати, що вона його боялася, так. Але водночас декого з нас турбувало те, що Веріті була в якомусь сенсі наче одержима Майком…

— Енґус був значно кращою парою для Веріті. Ми всі зітхнули з неабияким полегшенням, коли вона з ним познайомилася. Здалося, що повернулася та, колишня, Веріті, дотепна й легковажна, яка не змушена постійно озиратися….

— Майк здавався дуже схвильованим під час весілля, іноді здавалося, що він не вельми тямить, де перебуває. Я зітнулася з ним біля намету після урочистих промов, він був у поганому стані. Стояв, зігнувшись чи не навпіл, наче не міг дихати. Я спитала його, чи все гаразд, але він не відповів. Я намагалася помасувати йому спину, як зазвичай роблять, коли людині погано, але він лишився незрушним. Тоді я спитала, чи він і досі закоханий у Веріті. Майк розігнувся і штовхнув мене так сильно, що я впала. Потім підійшов до мене. Він мав такий розлючений вигляд, що мені й справді здалося, ніби мене вдарить рукою або копне ногою чи щось на зразок того, але Майк просто пішов.

Коли звівся Зендер, мені на мить здалося, що до трибуни для свідків адвокат рушив із револьвером напереваги. Без жодних передмов почав:

— Ви пропонували містерові Гейзу покохатися з вами у вечір весілля, так?

Очі Луїзи розширилися.

— Ні, — заперечила вона. — Певна річ, що ні.

— Вийшовши слідом за ним, коли він вирішив подихати свіжим повітрям, ви сказали йому, що він вам завжди подобався і що ваш чоловік, Джеймс… — Зендер зазирнув до своїх паперів, хоч я знав, що він робить це лише задля дужчого ефекту, — …злягається, наче той кролик.

Хтось із присяжних захихотів, а обличчя Луїзи набуло кольору першого снігу. Цікаво, чи сам Джеймс сидить наразі десь там, попереду?

Втім, вона швидко опанувала себе й глянула просто на мене.

— У Майкла Гейза жвава уява, — мовила вона. — Я б ніколи не утнула нічого такого. І, до речі, він мені ніколи не подобався.

— Але з якої причини містерові Гейзу спало б на думку вас штовхати? Він стверджує, що лишень намагався прибрати ваші руки зі свого паху, а ви були такою п’яною, що не втрималися на ногах і впали.

Луїза роззявила рота, миттю ставши схожою на рибину.

— Це неправда!

Однак тон її вже не був аж таким упевненим.

— Він запевняє, що ви розлютилися, — вів далі Зендер. — Ви навіть вигукували якісь непристойні слова йому в спину, коли він пішов. Ви так оскаженіли, що прийшли сюди, аби оббріхувати його в суді.

— Ні! — вигукнула Луїза. — Усе було зовсім не так!

— Більше в мене нема запитань, ваша честь, — Зендер пружною ходою повернувся за свій стіл. Напевне, він підморгнув би мені, якби зважив, що може таке собі дозволити.

***

Віднедавна мене поймає якесь сум’яття, що, наче габою, повило думки. Сидячи в судовій залі деньудень, я збагнув, що мушу якнайкраще вирізьбити свою історію задля оптимального результату. В мене є одна ідея, але я не певен, чи вона годяща. Чи може брехня іноді бути найкращим виходом? Чи можливо прагнути для людини якнайкращого, а діяти так, що здається, ніби бажання в тебе геть протилежні? Елейн якось сказала мені: коли щось записуєш, це допомагає спростити розв’язання проблеми. Занотуй з одного боку всі «за», а з іншого — «проти», порадила вона, хоча того разу ми вирішували, які іспити на атестат про базову середню освіту мені варто складати. І це, безперечно, й справді допомагає: коли я перечитую нашу, мою й Ві, історію, знову й знову, це мене заспокоює. Я завжди вважав, що найкраще у мене виходить поратись із цифрами, але й зі словами, виходить, теж нівроку?

Перед сном я щовечора чую в голові слова Зендера про те, що йому не хочеться, аби Ві там, на волі, насолоджувалася життям, поки я гнитиму тут, за ґратами. Він, авжеж, помиляється щодо цього, так само, як і щодо більшості речей, але всі ті речі, стосовно яких адвокат помиляється, зазвичай містять і дрібочку правди. У цій ситуації рацію він має щодо того, що нам з Ві варто йти одним шляхом, лишень разом. Напевне, він уявляє, що я хочу, аби вона потрапила за ґрати через якесь хворобливе бажання помсти чи навіть задля того, щоб сховати її від світу, але обидві ці його версії хибні. Я не маю жодних сумнівів у тому, що Ві мені віддана, і не думаю, що вона зможе розважатися на волі без мене. На мою думку, вона самотиною ледве животітиме. От саме з цієї причини я, мабуть, прийму ту стратегію, що її пропонує Зендер. Ві без мене остаточне пропаде, вона не знатиме, що робити, буде сама-самісінька в глухому куті. Завжди саме я дбав про її безпеку, а якщо я сидітиму тут, то вона мусить залишатися в тому місці, яке для неї буде найбезпечнішим.

Щодня вона здається все виснаженішою й охлялішою, і це страшенно мене непокоїть, але водночас змушує остаточно зрозуміти, що не можна на усі ці роки полишати її на самоті, без мене обіч. Я знаю, що вона страждає без мене, що вона за мене переймається, картається, уявляючи непевне майбутнє, яке на неї чекає. Я помітив, що Ві більше не приходить до зали з кавою, що обличчя її змарніло, волосся здається брудним, і вона, схоже, почала гризти нігті. Враження таке, що її особистість руйнується. Я знаю: дехто вирішить, що вона не витримує напруги судового процесу, але я переконаний, що винен у всьому стрес, якого Ві зазнає без мене, й тривога за моє майбутнє.

Якщо ми приймемо нашу долю удвох і надалі йтимемо тим самим спільним шляхом, їй стане краще. Вона набере вагу, щоки її знову стануть рум’яними, волосся сяятиме, а на губах з’явиться усмішка.

Я знаю, їй просто потрібна упевненість, моїй коханій дівчинці, й із цією упевненістю до неї прийдуть розуміння та спокій.

***

Елейн і Сьюз свідчили в суді одного й того самого дня, і це здалося мені якимось химерно-правильним. Першою вийшла на трибуну для свідків Сьюз, убрана в блідо-сірий костюм, майже того ж кольору, що її шкіра. Вона заледве трималася на ногах, постійно термосила пруг спідниці, а в очах її щоразу, коли дивилася на Ві, мерехтіли сльози.

— Ми з готовністю впустили Майка до свого життя, — казала вона Петрі, коли я нарешті налаштувався її слухати. — Він здавався милим хлопчиком, але було добре помітно, що він — дуже проблемний. У ньому було щось, через що ми з Коліном ніколи не могли примусити себе повністю йому довіряти.

— Чи можете ви пояснити, що саме маєте на увазі?

Сьюз так схудла, що шкіра звисала у неї з обличчя, роблячи її схожою на підстаркувату ящірку. Сумніваюся, що ми з нею бачитимемося, коли все це завершиться.

— Та нічого конкретного. Радше просто відчуття, що він був аж надто закоханий у Веріті, якщо можна так висловитися. Ми списували це на його важке дитинство, але все одно часто почувалися з цієї причини некомфортно.

— Чи можете ви надати приклад? Що саме змушувало вас почуватися некомфортно?

— Я знаю, що це прозвучить по-дурному, але ми непокоїлися навіть просто через те, як він на неї задивлявся. Він наче дивився не на Веріті, а зазирав їй у душу, якщо ви розумієте, про що я. До того ж Майк очей з неї не зводив. Знаєте, от зазвичай, заскочивши себе на тому, що на когось витріщаються, більшість людей хутко відводять погляд, бо їм стає ніяково. А Майк — він узагалі постійно лишень на неї дивився. Навіть не усвідомлював, здається, що нам з Коліном через це ніяково. Він завжди залишався із нею на зв’язку, йому завше треба було знати, де вона і чим займається. І в нього, відверто кажучи, не було жодних друзів, тому вони спілкувалися тільки з її приятелями та з нами. Він проводив у нас майже кожне свято, завжди приїздив на Різдво… ну, все таке. Веріті почувалася відповідальною за нього, за те, щоб він був щасливий, і це турбувало нас із Коліном, адже вона завдала собі на плечі такий тягар у такому юному віці.

— Ви розмовляли про це зі самою Веріті?

— Так, особливо у той період, коли їхні стосунки вже добігали кінця, бо вона надзвичайно через це переймалася. Просто страшенно боялася завдати йому болю. Вона казала, що ця ситуація зовсім інша, ніж був би розрив з нормальною людиною, бо Майк дуже вразливий через те, що мати знехтувала ним.

Коли вона це промовила, мені довелося розвернутися до Ві, але все, що я побачив, — це лишень її засталений профіль. Вона сиділа незрушно, опустивши очі, але я помітив, що на щоці в неї ходить жовно. Мені було добре відомо — у такий спосіб Ві змушує себе не розплакатись. І раптом уся ця ситуація здалася мені ще абсурднішою, ніж доти. Адже нас, двох людей, які кохають одне одного, розлучила дурнувата помилка, яка могла статися із будь-ким.

Я відвернувся від Ві. Знову заговорила Сьюз, і я збагнув, що запитання Петри прослухав.

— …Так, ми знали, що Веріті почала зустрічатися з Енґусом. Вона планувала розповісти все Майкові, коли він повернеться з Нью-Йорка на Різдво, і так із цього приводу переймалася, що навіть захворіла.

Тієї миті мені майнуло, що, можливо, Сьюз завжди мене ненавиділа. Мабуть, усе це було просто облудою — увесь час, проведений разом, усі ті спільні вечері й розмови. Хтозна, може, взагалі вона слова правди мені не сказала…

— …Веріті не слід було використовувати Майкову зраду як привід для того, аби розірвати стосунки, — казала тим часом Сьюз. Я знову проґавив запитання, і через це в мене почало ледь паморочитися в голові. — Вона й сама це знає. Але я, мабуть, зробила б на її місці так само.

— І як містер Гейз сприйняв їхній розрив?

— Дуже погано. Увечорі, після того, як Веріті йому повідомила, що між ними все завершено, їй довелося замкнутись у себе в кімнаті, бо він наполегливо намагався з нею поговорити. Спав під її дверима на підлозі й відмовився піти звідти навіть зранку. Врешті-решт нам із Коліном довелося просто наказати йому забиратися.

— І куди він поїхав? — спитала Петра.

— Повернувся до їхньої лондонської квартири. Але відтоді постійно їй телефонував. Це був просто жах якийсь. Веріті не відповідала на дзвінки на мобільний, тому він почав нашкварювати на міський номер, вдень та вночі. Вона була в такому стані, що врешті-решт Енґус приїхав, забрав її і відвіз до готелю святкувати Новий рік, аби вона мала змогу бодай трохи заспокоїтися.

Мені здалося, що я зараз впаду зі стільця, але опанував себе. Та Сьюз же ж просто брехала! Усі брехали, крім мене й Ві!

— Якось Майк надіслав їй величезну кількість квітів, цілий фургон. Коли кур’єрка їх розвантажувала, то зауважила, що їй ще жодного разу не трапляло таке бачити. Мені довелося пожертвувати ці квіти до церкви й до лікарні, — Сьюз сковтнула. — Це було так типово для Майка. Він завжди перегинав палицю.

— Чи вам доводилося колись хвилюватися за безпеку своєї доньки? — спитала Петра, знімаючи окуляри.

Очікуючи на відповідь, я збагнув, що Сьюз ніколи не була закохана. Та достатньо просто послухати Ліама Галахера, щоб второпати: такі люди, як ми з Ві, житимуть вічно, а Сьюз і всі решта просто помиляються, бо їм невтямки, що воно таке: по-справжньому, щиро когось кохати.

— Під кінець їхніх стосунків так, трошки, — відповіла вона, а тоді не втрималася й зиркнула на мене. Я незмигно зустрів її погляд, і вона майже відразу ж відвела очі. Я згадав, якою Сьюз була на тому весіллі — набундюченою, гордовитою… Це ж якою дурепою треба бути, аби вирішити, що то і було щастя, якого прагнула Ві!

— Коли він знову поїхав до Нью-Йорка після Різдва, то так уперто намагався сконтактувати з Веріті, що тій довелося змінити номер телефону й перебратися до Енґуса. Але електронну адресу змінити було важче через робочі контакти, а Майк просто закидав її щодня дурнуватими електронними листами. Потім, у лютому, це припинилося, і ми вже вирішили були, що все нарешті вгамувалося. Коли Веріті повідомила йому про весілля, він, здавалося, був щасливий за неї. Авжеж, я ніколи не думала, що може статися щось подібне… — голос її зірвався на останніх словах.

— І як Веріті витримала це? — спитала Петра. Сьюз на мить опустила голову.

— Вона просто чудово трималася, зважаючи на те, що сталось. Адже її чоловік, з яким вона щойно побралася, якого так кохала, був убитий, потім на Веріті почала полювати преса, і їй довелося терпіти усі ті жахливі брехні, що про неї базґрали. А тепер ще й цей безглуздий судовий процес. Просто жахливо спостерігати за тим, крізь що їй довелося пройти впродовж цих останніх кількох місяців, що мали бути найщасливішими в її житті!

— То ви вважаєте, що ваша донька й містер Меткаф були щасливими й кохали одне одного, а містер Гейз був просто одержимий якоюсь хворобливою маячною ідеєю, що спонукала його до насильства?

— Заперечення, — втрутився Зендер. — Міс Гарднер не психіатр і не може ставити діагноз моєму підзахисному.

— Заперечення відхилено, — відповів суддя Смітсон і мало не вибачливо глянув на Зендера понад скельцями окулярів. — Спостереження місіс Волтон за станом її доньки мають причетність до справи, хоча, певна річ, присяжним треба взяти до уваги її стосунки з обома звинуваченими.

Сьюз глянула на присяжних, і я побачив, що на вилицях у неї замаковіли дві червоні плями.

— Так, певна річ. Ви ж не бачите, що з нею коїться, коли вона на самоті. Ми не з тих, які будуть ридати й заламувати собі руки напривселюд, але, запевняю вас, вона просто вбита горем. Я переконана, що Енґус і Веріті були щасливі, так само, як і в тому, що Майкл був просто неадекватним.

Сьюз знову сковтнула, на її очах замінилися сльози.

— То, на вашу думку, вона не хотіла б, щоб містера Меткафа спіткало якесь лихо? Чи можливо таке, що Веріті попросила містера Гейза допомогти позбутись Енґуса?

— Боже милий, та певна річ, що ні! — голос Сьюз гучнішав із кожним словом. — Вона ж так кохала Енґуса! А Майк — це остання людина, до кого б вона взагалі звернулася за якоюсь допомогою!

— Чи не могли б ви розповісти нам, яке враження у вас склалося про містера Меткафа? — вела далі Петра. — Якою людиною він вам здавався? Чи викликало у вас колись занепокоєння його ставлення до вашої дочки?

Сьюз розсміялася б, якби тієї миті була здатна на такий звук.

— Ні, навпаки, геть навпаки! Енґус був найчарівнішим, найщасливішим, найщедрішим, найдотепнішим чоловіком — на знайомство з таким можна лишень сподіватися! Він був надзвичайно закоханий у Веріті й завжди ставився до неї тільки шанобливо й із захопленням. Як матері мені було приємно бачити їх разом.

— Отже, ви не вважаєте, що він пішов тієї ночі до будинку містера Гейза з наміром зашкодити йому?

— Ні, але не дивно, що вони почубились. Я ж чула дещо з тієї Майклової маячні, вона здатна будь-кого вивести з рівноваги.

— Будь ласка, чи можете пояснити, що саме маєте на увазі? — спитала Петра, і я зрозумів, що цю частину вони достеменно репетирували заздалегідь.

Сьюз зчепила руки на дерев’яній трибуні.

— Як я вже казала, він безнастанно телефонував після того, як Веріті розірвала стосунки, і врешті-решт мені довелося з ним кілька разів поговорити. Він був дуже неввічливим. Якось назвав мене сукою-маніпуляторкою, коли я йому сказала, що Веріті поїхала святкувати Новий рік.

Я почув, як кілька присяжних вражено зітхнули, але очей не звів, прикипівши поглядом до власних рук. Щоки пашіли.

Петра підійшла до Сьюз і накрила її руку своєю.

— Дякую вам, місіс Волтон. Ми всі бачимо, як важко вам до цього повертатись. У мене більше нема питань, ваша честь.

Повільно звівся Зендер. Нотаток він не мав, рухався неквапом.

— Місіс Волтон, дозвольте й мені також вам подякувати. Усе це, напевне, для вас просто неймовірно важко. Я сам батько і не можу уявити, як воно — бачити, як твоя дитина змушена через таке проходити.

Сьюз виглядала трохи здивованою.

— Так, це просто жахливо.

— Це майже нестерпно.

— Так, так.

Він розвернувся до присяжних.

— Веріті ж ваша єдина дитина, наскільки мені відомо?

— Так, — в очах Сьюз я побачив жах.

— Бажана, єдина дитина. Яку ви завжди обожнювали, яку боготворили.

— Певна річ, ми її обожнювали, — кивнула Сьюз.

— Дитина, для якої ви завжди бажали лишень найкращого. Якій прагнули забезпечити найкращу освіту, найкраще вбрання, найкращі можливості, — кажучи це, він дивився на Сьюз.

— А хіба ж є батьки, які б цього не прагнули?

Зендер звів очі на мене, і я відчув, що погляди присяжних також втупились у мене.

— Йой, та є на світі чимало батьків, які не ставлять собі за мету, щоб їхнім дітям дісталось усе найкраще. Існує чимало дітей, які не відвідують уроки їзди верхи, не мають репетиторів, не відпочивають на курортах за грубі гроші й не отримують подарунків на Різдво… — він зробив паузу. — Я просто розмірковую, якою мірою всеохопним є поняття «найкращого»?

Петра звелася.

— Заперечення, ваша честь. Який це має стосунок до справи?

— Так, давайте ближче до суті, — погодився суддя Смітсон.

— Чи були у вас якісь очікування щодо людини, яку ви бачили майбутнім чоловіком Веріті? — питав Зендер.

— Ні.

— Але ж ви хотіли якнайкращого для своєї доньки, тому, певна річ, це бажання поширювалося на її друзів, її коханців і колег.

— Певна річ, ми завжди хотіли, аби вона була щасливою.

— Ви були дуже потішені її весіллям з Енґусом Меткафом, наскільки я розумію?

— Так. Він виявився дуже милою людиною.

Зендер посміхнувся.

— Але ж він насправді був не просто милою людиною, так? Він був заможним та успішним і міг забезпечити Веріті просто чудове життя.

Слідом за Сьюз я глянув на Ві й побачив, що та виструнчилася на стільці, обличчя її пополотніло.

— Так, але я ж не з цієї причини…

— А от містера Гейза, з іншого боку, могли вважати проблемнішим претендентом, зважаючи на його минуле.

— Ні. Якщо ви до цього хилите, то Майк також неабияк заможний. І, до того ж, Веріті й сама заробляє, їй дуже добре платять.

— Так. Але ні Майк, ані Веріті й зрівнятися з містером Меткафом не могли. Чи не заохочували ви Веріті покинути містера Гейза заради містера Меткафа?

— Заперечення, ваша честь! — вигукнула Петра.

— Я намагаюся збагнути, який стосунок це має до справи, містере Джексон, — мовив суддя Смітсон.

Зендер глибоко зітхнув, так, що аж груди здійнялися.

— Я не стверджую, що місіс Волтон бреше, — мовив адвокат після паузи. — Але, можливо, її ревна прихильність до доньки, її очевидна одержимість тим, що її дитина має отримати все найкраще, вплинули на оцінку з її боку не лишень містера Гейза, а й також ролі самої місіс Меткаф у цій історії.

— Заперечення, ваша честь! — знову вигукнула Петра. — Нема ніякої одержимості в тому, що місіс Волтон прагнула для своєї доньки найкращого!

— Заперечення прийняте, — мовив суддя Смітсон, хоча на його губах промайнула легенька посмішка.

— Вибачте, ваша честь, — мовив Зендер, повертаючись на своє місце. Він знову озирнувся до Сьюзен.

— Що ви думаєте з приводу того, що Веріті запросила містера Гейза на своє весілля?

Сьюз знову глянула на Ві, очі її забігали.

— Мені тоді здалося, що це не дуже добра ідея.

— Ви сперечалися з дочкою щодо цього?

— Та ні, взагалі-то, ні.

— Але свою думку з цього приводу ви їй озвучили.

— Так.

— Однак вона все одно це зробила.

— Так, — Сьюз зробила якийсь заперечний рух рукою. — Але Веріті керувалася найкращими намірами! Я ж уже казала, вона завжди дуже переймалася, щоб із Майком все було гаразд. Вона почувалася відповідальною за нього через те, що йому довелося пережити в дитинстві, хоча це просто сміховинно, бо вона не має до того жодного стосунку.

— Але ж ми завжди відчуваємо відповідальність за тих, кого кохаємо? — мовив Зендер невимушено, розвертаючись до присяжних, наче він просто зауважив щось метке під час вечірки.

— Так, мабуть.

Зендер зробив маленьку паузу, перш ніж ставити наступне питання.

— Як гадаєте, чи ваша донька кохала містера Гейза й тоді, коли виходила заміж?

Струна між мною та Ві знову напнулась. Я згадав, як ми зустрілися тоді на вулиці просто напередодні її весілля, як вона силкувалася бігти далі, а поглядом шукала мене.

У Сьюз був такий вигляд, наче їй дали ляпаса.

— Ні! Певна річ, що ні!

— Але ж Веріті переймалася щодо містера Гейза аж так, що почувалася відповідальною за те, чи щасливий він.

— Це зовсім інше. Веріті добра, дбайлива людина.

Зендер підійшов до присяжних.

— А чи вам відомо було про цю гру — Жадання, в яку грали ваша донька й містер Гейз?

— Ні, певна річ, що ні, — заперечила Сьюз.

— І що ви з цього приводу думаєте?

— Як на мене, це дивно, але ж вони молоді.

— Чи не здивувало вас, що Веріті грала в таку гру?

— Я не маю звички розмірковувати про сексуальні вподобання своєї доньки, — Сьюз опустила голову. Мені здалося, ніби вона от-от заплаче.

— І з огляду на це можна стверджувати, що ви знали свою дочку не настільки добре, як вам здавалось? Погоджуєтеся зі мною?

Сьюз знову звела погляд. Очі її були не просто злостивими — розлюченими.

— Ні, певна річ, що це не так. Те, про що ви кажете, — геть інше. Це не має значення.

Зендер кивнув.

— Як скажете, місіс Волтон. Чи Веріті сповістила вам, що Майк знову сконтактував із нею? Чи вона розповідала вам про електронні листи? Про те, що заходила з ним до бару?

— Ні, але лишень тому, що вона не хотіла, аби ми хвилювалися.

— А ви б хотіли про це знати?

— Я б хотіла, щоб у мене була змога допомогти їй.

— Отже, після того, як містер Гейз чекав на неї під офісом, Веріті не розповіла про це ні вам, ані вашому чоловікові, коли приїхала до вас, щоб провести з вами вихідні, поки Енґус був у відрядженні?

— Ні.

— А у понеділок після тих вихідних, коли містер Гейз, згідно з твердженням вашої доньки, прийшов до її будинку і напав на неї… — чи вона сконтактувала з вами того вечора?

— Ні, — відповіла Сьюз. Голос її був нещасним.

Зендер кивнув.

— Дякую, місіс Волтон. У мене більше нема запитань.

Елейн мала завдати удар у відповідь — як сформулював це Зендер — того ж дня по обіді. Він казав, що контраст буде разючим. Певна річ, ми всі схильні співчувати потерпілим, зауважив адвокат, але водночас наше суспільство й досі розподілене на класи. Ніхто не симпатизуватиме плеканій, зарозумілій жіночці з правильною вимовою, коли побачить порядну прийомну матір у пальті, придбаному в секонд-хенді. Я не сказав йому, що пальто в Елейн не зі секонда, просто приношене, бо не був певен, що він збагнув би, про що йдеться.

Елейн мало не зашпортнулася, виходячи на трибуну для свідків. Очі в неї блищали, вона занепокоєно кривилась. Усміхнулася мені й кивнула, і всі присутні зрозуміли, що вона б надіслала мені поцілунок рукою, якби була така змога. Говорила тихо, але рішучо, розвернувшись до присяжних і судді Смітсона, наче хотіла привернути їхню увагу й бути ввічливою.

— Коли він потрапив до нас, це була справдешня халепа, — казала Елейн. — Але я бачила, як блищать у нього очі, я зрозуміла, що треба просто відлущити цю тверду шкаралупу, аби побачити справжнього Майка.

— І який, на вашу думку, справжній Майк? — спитав Зендер.

Елейн глянула на мене. Я посміхнувся до неї, бо мені хотілося підбадьорити її, щоб вона не ніяковіла.

— Він хороший хлопчик, — мовила. — Завжди був трошки самітником, але дуже розумний. Почасти його агресію, коли він до нас потрапив, можна було пояснити тим, що розум Майка просто не мав змоги для самореалізації. Знаєте, йому знадобився час, аби призвичаїтися довіряти Беррі й мені, але, коли він цьому навчився, то став чудовою дитиною, з якою приємно було спілкуватися.

— Наскільки мені відомо, він залишався з вами довше, ніж усі інші ваші прийомні діти?

Елейн кивнула.

— Так. Він жив із нами навіть після того, як йому виповнилося шістнадцять.

— А що в цьому незвичного?

Елейн розвернулася до присяжних.

— Перепрошую. Держава припиняє виплати прийомним батькам, коли дитині виповнюється шістнадцять. Вважається, що відтоді діти мають жити окремо, але ми не могли просто так от викинути Майка напризволяще. Бідолашний хлопчик усе дитинство сам давав собі раду, і нам здавалося неправильним, що йому знову доведеться це робити, ще й так незабаром. До того ж йому треба було б тоді починати працювати, а це було б просто злочином — не дати Майку можливості здобути повню середню освіту й нагоду потрапити до університету.

Одна з жінок у задньому ряду присяжних із готовністю на це закивала.

— Але ви, напевне, бачили в ньому щось особливе, що змусило вас прийняти таке рішення? — уточнив Зендер.

— Так, — погодилася Елейн. — Він не такий брутальний, якими іноді бувають хлопці. Інколи, коли в тебе таке дитинство, як оце було в Майка, ти стаєш таким собі міцним горішком — такого Майк якийсь час удавав у школі. Але, як на мене, по-справжньому він жадав знайти кохання й гарувати, аби бути переконаним, що йому ніколи не доведеться повернутися туди, де минуло його дитинство. Ми з Беррі мусили допомогти йому в цьому.

— Отже, на той момент, коли містер Гейз вступив до університету, він, на вашу думку, був цілком нормальним молодиком?

— Так. Спокійним, беручким, поміркованим, я б сказала.

Було цілком очевидно, що присяжним Елейн сподобалася. Вони потім достеменно обговорюватимуть її і захоплюватимуться добротою цієї жінки завдяки тому, що вона прийняла до своєї родини такого проблемного малого, як оце я. Я стиснув п’ястуки й поклав їх на коліна.

— А на другому курсі він зустрів Веріті. Коли саме ви з нею познайомилися?

Елейн спокійно глянула на Ві, але, коли я звів на неї очі, вона сиділа з похиленою головою.

— Здається, десь за півроку після того, як вони почали зустрічатися. Нам завжди подобалася Веріті, вона була чудовою дівчиною, і Майк був із нею дуже щасливий. Чого ще було вимагати, еге ж?

— Можливо, Майк кохав її надміру, як оце висловилася місіс Волтон? Як вам здається?

Елейн нахилила голову до плеча.

— Не знаю, як можна когось надміру кохати. Він, авжеж, дуже дбав про неї, якщо ви про це. Жодних інших дівчат, нічого такого.

— Отже, ви, напевне, були дуже здивовані, коли вони розірвали стосунки?

— Почасти. Але ж стосунки завжди змінюються.

І оце от головна проблема в житті! Ніхто не може збагнути справжнього сенсу чужих дій. Навіть Елейн, навіть вона не бачила, чим ми з Ві були одне для одного. Лишень ми з Ві це знали, і так буде завжди.

— Після того, як вони розійшлись, яким здавався вам Майк?

Елейн переступила з ноги на ногу.

— Він не повідомив нам, коли це сталось. Я зателефонувала йому на початку січня, щоб привітати з Новим роком, Майк почав плакати і все це мені виклав. Про іншу жінку й усе решта. Він здавався страшенно нещасним.

Зендер глянув на присяжних.

— Отже, аби прояснити ситуацію: містер Гейз мав у Нью-Йорку випадковий сексуальний контакт, про який розповів Веріті, і вона стверджувала, що саме через це розірвала з ним стосунки.

— Так.

— Навіть попри те, що на той момент вона вже зустрічалася з містером Меткафом?

— Мені про це нічого невідомо.

— Майк учинив дуже гідно, як на вашу думку? Я маю на увазі, що він цілком міг би взагалі не казати Веріті про той свій стрибок у гречку, і вона б, імовірно, ніколи про це й не довідалася б.

Елейн кивнула.

— Це так типово для Майка. Він завжди робив усе як годиться. Він дуже високоморальна людина.

Зендер дозволив цьому коментареві якийсь час бриніти в повітрі, перш ніж поставив наступне запитання.

— Я так розумію, після цього ви підтримували зв’язок з Майком?

— Так.

— І яким він вам здавався?

— Кілька місяців був дуже засмученим, але потім почав оговтуватись і за якийсь час, як мені здалося, цілком унормувався.

— Отже, на вашу думку, коли Майк у травні повернувся до Лондона, він був щасливий і не переймався через Веріті?

— Я б сказала, що так.

— Він узагалі щось казав про Веріті після свого повернення? — Зендер потарабанив долонею по столі.

— Лишень про її весілля. Я знала, що Майк збирався на нього піти, тому спитала про це, і мені здалося, що з ним усе гаразд.

— У мене більше нема запитань, ваша честь, — мовив Зендер, посміхнувшись спершу Елейн, а тоді присяжним та сідаючи на місце.

Петра звелася й підступила туди, де щойно стояв Зендер.

— Мене зацікавило ваше твердження про те, що містер Гейз буцімто не переймався весіллям, зважаючи на те, що згодом вам зателефонувала місіс Меткаф і повідомила, що хвилюється за нього.

Елейн глянула на мене.

— Це було вже після весілля, коли вони повернулися з медового місяця. Я зателефонувала Майкові після того дзвінка Веріті, й він зізнався, що надіслав їй кілька електронних листів, про які шкодує. Але додав, що вони уже все владнали, й усе гаразд.

— Як гадаєте, нащо вам зателефонувала місіс Меткаф?

Елейн глянула на суддю Смітсона і Зендера, наче сподіваючись, що ті припинять цей допит.

— Бо ми за ці роки багато говорили про Майка. Вона хотіла дізнатися, чи в курсі я, що відбувалося.

Те, що вони обговорювали мене без мого відома, промовляли без мого відома моє ім’я, а я про це й не здогадувався, викликало в мене якесь химерне відчуття. Я зрозумів, що більше не дозволю, аби хтось колись самочинно приймав стосовно мене якісь рішення.

Петра звела очі на присяжних.

— Пункт п’ятнадцятий у ваших теках.

Зашелестіли папери.

— Але, можливо, я сама зачитаю один із тих електронних листів, які містер Гейз надіслав місіс Меткаф під час її медового місяця.

Петра вдягнула окуляри й опустила очі на аркуш, який тримала у руці.

Веріті,

Я вважаю, що це нечесно.

Скільки разів ще я мушу просити у тебе вибачення за те, що сталося в Америці? Воно нічого не означало. Взагалі нічого. Якби ж то я вмів, наче Супермен, повертати час навспак, я б до тієї Карлі й слова не мовив! Якщо тобі так буде легше, я згоден просто зараз полетіти до Америки й вколошкати її, стерти з лиця землі, аби вона надалі не отруювала нам життя. Щоправда, це вже трохи занадто. Я не мав допустити, аби все зайшло так далеко. Мені треба було зупинити ваше весілля просто тоді, під час церемонії. Тепер викараскатися з цієї пастки буде так важко, а я ще й досі не певен, що ти від мене сподіваєшся і як нам дістатися мети.

Увесь цей час, що ти його проводиш у компанії Енґуса, — це для мене просто божевілля. Кожна твоя секунда з ним — усе одно, що кинджал, встромлений у моє серце. Я все збагнув, я вже тисячу разів усе збагнув! Але ти навіть поїхала з ним на медовий місяць, а цього назад уже жодним чином не відіграти! Скидається на те, що ти не провчити мене хочеш, а зумисне демонструєш жорстокість!

Я кохаю тебе, Ві. Ти так само добре, як я, знаєш, що між нами є особливий зв’язок. Я все для тебе зроблю. І, як завше, тебе жадаю.

Твій Орел.

Коли вона завершила читати, в залі суду запала майже фізично відчутна тиша. Я помітив, як Зендер загомзався на стільці.

— Я цього раніше не чула, — промовила Елейн, і я відчув, що вона дивиться на мене, хоча сам не підіймав очей.

Уперше я злякався, бо пояснити сутність цього листа людям, які нас не знали, буде важко.

— То, ймовірно, ви також не читали електронного листа, якого він надіслав місіс Меткаф торік у січні. У ньому містер Гейз детально перелічив способи, якими може фізично знищити Карлі, жінку, з якою в нього був отой епізодичний сексуальний контакт. Він згадує задушення, отруєння, удар по голові. І каже, що впевнений: жодній людині в світі її не бракуватиме.

Елейн пополотніла.

— Ні, я цього не читала. Але я впевнена, що насправді він нічого такого на увазі не мав.

— Як ви гадаєте, це листи від розважливої людини?

Елейн глянула вгору, потім опустила погляд, її очі забігали.

— Я не знаю. Я не бачила їх.

— Що сказала місіс Меткаф, коли зателефонувала вам?

— Повідомила, що отримала від Майка кілька електронних листів, поки була у весільній подорожі, та що вона переймається його душевним станом… — Елейн трохи повагалася. — Коли вони ще були разом, ми кілька разів говорили про те, що йому пішли б на користь відвідини психотерапевта. На Майка надто глибоке враження справило те, що йому довелося пережити в дитинстві, ви ж розумієте. Вона хотіла попросити мене вмовити його звернутися до спеціаліста.

Петра кивнула.

— Як саме, на вашу думку, на містера Гейза вплинуло пережите у дитинстві?

— Це зробило його дуже недовірливим. Його довіру важко заслужити, і саме через те в нього мало друзів. Але водночас, якщо вам усе ж таки вдалося стати для нього значущою людиною, він із головою пірнає в ці стосунки. Розумієте, вони стають для нього по-справжньому важливими. — Вона якусь мить помовчала, відтак продовжила: — Але найгірше те, що пережите привчило Майка до неможливості його любити. Він повірив, що не гідний нічиєї уваги. На те, аби він переконався, що нам із Беррі й справді до нього не байдуже, пішло чимало часу. Проте Майк так і не навчився знаходити собі нових друзів. Коли він був підлітком, я йому частенько пропонувала запросити друзів на чай… ну, й усе таке… але він цього не робив. У мене аж серце краялося, коли я чи не щодня уявляла, як йому ведеться самотою в школі. Якось я спитала в нього, що він робить під час обідньої перерви, а Майк сказав, що йому подобається будувати щось із камінчиків. Оце, траплялося, гляну на годинник десь біля першої дня й аж розплачуся, гадаючи, як він там.

Щось наче гепнулося в мене всередині, коли я почув ці слова, — ніби один із тих гладеньких лискучих камінців торкнувся моїх кісток, шубовснув у кровоток, упав мені у шлунок.

Петра зняла окуляри й потарабанила ними по нозі. Щока в неї смикалася.

— Але хіба вам не здається, що пережите у дитинстві призвело до того, що він почав вважати насильство нормою? Ви не вважаєте, що те, з якою легкістю містер Гейз писав про свої плани вколошкати Карлі, неабияк лякає, а його думки щодо шлюбу місіс Меткаф схожі на марення?

— Заперечення, ваша честь, — втрутився Зендер. — Це просто здогади.

— Відхилено, — кинув суддя Смітсон. — Проте, на мою думку, присяжні мають зауважити, що місіс Маркс не експерт, а просто людина, яка добре знає звинувачуваного.

— Як на мене, Майк кохав Веріті так, як і казав, — мовила Елейн.

— Можливо, — погодилася Петра. — Але чи не здається вам, що у листах, які він їй надсилав, містяться лячні фрагменти? Наприклад, отой пасаж, що, на його думку, весілля було помилкою. І заяви, що він готовий врятувати її будь-якої миті.

— Він би її ісправді врятував будь-якої миті, якби виникла така потреба, — відповіла Елейн; тієї хвилини я її просто обожнював.

— Але вона не потребувала, щоб її рятували, — заперечила Петра. — Вона була щаслива.

— Я знаю, — зізналася Елейн.

— Чи місіс Меткаф колись давала підстави вважати, що вона нещаслива у шлюбі й шкодує про розірвання зв’язку з містером Гейзом?

— Ні.

— Чи у вас склалося враження, що вона хоче зустрітися з містером Гейзом або розмірковує над відновленням їхніх стосунків?

— Ні.

Я краєм ока завважив якийсь рух і розвернувся, а відтак побачив, що Ві впустила щось із рук і тепер нахилилася, щоб підняти цю річ із підлоги. Коли знову виструнчилась, я зрозумів, що це носовичок, яким витирала ніс.

Я не відчував люті на Елейн, бо хіба ж вона мусить розуміти, що воно таке, наше Жадання? Саме це робило його таким надзвичайним — те, що лишень ми з Ві були спроможні збагнути всі його нюанси. І це й справді було варте того, щоб інші тебе не розуміли, ба навіть того, аби потрапити за ґрати.

— Як ви гадаєте, чи містер Гейз перебував у полоні якихось фантазій? — спитала Петра.

Елейн озирнулася на мене і цього разу наші погляди зустрілися. Вона легенько всміхнулася мені.

— Ні, він просто заплутався.

Я посміхнувся їй у відповідь.

Петра звела очі на присяжних.

— М’яко кажучи, дуже заплутався…

Я знову звів очі на Ві, бо ж неможливо було, що Петра під час судового процесу просто випадково процитувала рядок з пісні «Оази». Їй же ж напевно наказали це зробити! Я дивився на профіль Ві, на волосся, стягнуте у хвіст, але вона не озирнулась. А я так хотів, щоб вона оглянулася, бодай разочок, аби я дав їй зрозуміти, що усе збагнув: втямив, що ми — єдині люди, котрі здатні почуватися подібним чином. Але вона сиділа, прикипівши очима до власних колін.

— Наскільки мені відомо, місіс Маркс, півтора року тому містер Гейз викупив ваш будинок у муніципальної влади й подарував його вам.

Елейн закліпала.

— Так, це правда.

— Дуже щедрий жест із його боку.

— Так.

— Чи ви просили його купити будинок?

— Ні. Власне, він навіть не повідомив ані мені, ні Беррі, що планує це зробити, аж допоки вже майже завершив із цим.

— Якби хтось таке зробив для мене, я б почувалася надзвичайно вдячною цій людині.

Елейн глянула на мене.

— Так, ми вдячні йому. Ми б утратили житло, якби Майк не придбав котедж, коли муніципальна влада виставила його на продаж.

Я усміхнувся їй. Я б залюбки викупив для Елейн цей будинок ще сотню разів.

— Мені було б надзвичайно важко сказати щось погане про людину, яка зробила для мене подібне, — мовила Петра, зруйнувавши цю зворушливу мить.

Утім, Елейн глянула їй просто в очі.

— Я розумію, на що ви натякаєте, але це не так. Майк і справді чудова людина, як я й казала. Він купив нам будинок, бо хороший хлопчик.

— Я розумію, що містер Гейз вам небайдужий, і він до вас, напевне, по-своєму також прихильний. Але це не мусить ставати вам на заваді, коли ви розповідаєте судові, на що він, на вашу думку, по-справжньому здатний.

— Я не розумію, що ви маєте на увазі, — мовила Елейн, і волосся в неї наче стало дибки.

— Я маю на увазі, — вела далі Петра, — що містер Гейз, на мою думку, — небезпечний фантазер, і, як на мене, ви вважаєте так само.

— Я — ні.

— Але чи можете ви заприсягтися, що він узагалі не давав вам підстав для хвилювання? Чи можете, поклавши руку на серце, стверджувати: той факт, що він убив містера Меткафа, був для вас цілком несподіваним, це вбивство взагалі не «монтується» з його характером?

Елейн повагалася трохи, глянувши на мене.

— Майк ніколи зумисне не убив би містера Меткафа. Він ніколи зумисне не завдав би іншій людині шкоди.

— Так. Але, зважаючи на важке минуле містера Гейза й переслідування з його боку Веріті, — це дивує вас чи ні?

Зендер схопився.

— Заперечення. Містера Гейза судять не за переслідування.

— Заперечення прийнято, — погодився суддя Смітсон.

— Прошу вибачення, — кивнула Петра. — Трохи не так висловилася. Можливо, мені треба було сказати «зважаючи на його відданість місіс Меткаф». Чи дивує вас те, що врешті-решт усе це завершилося насильством?

Елейн спохмурніла, і на мить мені здалося, що вона зараз закричить.

— Мене взагалі мало що дивує після пережитого. От почули б ви ті історії про дітей, які траплялося мені чути, то взагалі воліли б, щоб у вас вух не було.

— Я розумію вас, місіс Маркс. Я розумію важливість того, що ви робите. Але ви вже сказали, що в містері Гейзі ви побачили щось незвичайне. Чи його нестабільність, його схильність до насильства були частиною цієї «незвичайності»?

— Ні, — Елейн заперечно похитала головою. — Ні, не були.

— Чи не хочете ви розповісти суду про той випадок, коли вам із Веріті довелося викликати «швидку», бо містер Гейз утратив над собою контроль?

Елейн глянула на Петру, потім на мене.

— Це було багато років тому…

— Чотири роки, якщо бути точним. І, менше з тим, нам усе одно хотілося б почути, що тоді сталося.

Мені кортіло затулили долонями вуха, але я знав, як це виглядатиме збоку.

Елейн глибоко зітхнула.

— Це сталося на його день народження. Ми вечеряли вдома, Майк, Веріті, Беррі та я. Майкова мати надіслала йому поштівку. Мені слід було діяти по-іншому. Варто було дочекатися, поки ми з ним лишимося наодинці, й тоді віддати листівку. Але я просто простягнула йому її через стіл. Він мовчки прочитав. Веріті спитала, чи можна їй теж глянути, але він не відповів. Обличчя в нього побуряковіло, і я вже хотіла простягнути руку й забрати в нього листівку, бо збагнула, що накоїла. Він не розмовляв з матір’ю уже багато років, і жодної звістки від неї не було, а я, дурепа, отак от віддала йому листівку від неї, просто через стіл. Він дуже довго мовчав, і нікому з нас не вдавалося навіть примусити його звести очі, а відтак кинув ту поштівку на стіл і пішов до саду. А тоді закричав, ми всі вибігли з будинку, намагалися його заспокоїти, але намарно. Він нас узагалі не сприймав. Ми викликали швидку, бо просто не тямили, що робити.

Це дурість якась, що Елейн винуватить себе. Треба буде потім, коли все завершиться, сказати їй, що вона ні в чому не винна. Елейн не могла знати, що побачити оте «Майкові, з любов’ю, мама», написане по колу навколо надрукованого напису «З днем народження», виявиться для мене занадто. Якби хтось мене спитав заздалегідь, до того, як усе це сталось, я б і сам не здогадався, що для моєї психіки це буде занадто.

І хоча я тоді сидів за столом з Ві, Елейн і Беррі, ці слова здалися мені найжахливішим, найнестерпнішим, що траплялося бачити у житті. Все довкола наче зникло, ці слова ніби повернули мене назад, до тієї порожньої кімнати в жалюгідній квартирі. Не пам’ятаю, як я звівся з-за столу, як пішов до саду, але й досі чую крик, чи то пак, відчуваю його, бо це був не крик болю. Це було радше звільнення, наче луснула повітряна бульбашка. Я мовби надолужив увесь той час, що колись промовчав.

— Чи злякалися ви за власну безпеку?

— Ні. Я злякалася за його безпеку.

Я знову крадькома зиркнув на Ві, але вона не здіймала голови й шматувала отой свій носовичок, білі клапті падали на підлогу їй до ніг.

Петра вдягнула окуляри й швидко заходилася гортати свої записи.

— От, у мене є медичний висновок. Того вечора Майкла оглянув такий собі доктор Ган. Йому вкололи високу дозу валіуму[42], і він ночував у лікарні. Усе правильно?

— Так.

— У висновку доктор Ган написав наступне. Цитую: «Важкий випадок нервового виснаження, епізод гострої невротичної реакції, викликаний шоком чи ПТСР». Себто, посттравматичним стресовим розладом. «Госпіталізація до психіатричної лікарні не є необхідною, але пацієнтові та родині рекомендовано звернутися до терапевта. Пацієнтові буде дуже корисним курс психотерапії і, можливо, прийом медикаментів. Рекомендовано звернутися за допомогою якнайшвидше».

Петра знову звела очі на Елейн.

— Чи Майкл відвідав терапевта?

— Ні.

— Чи пробували вмовити його ви? А Веріті?

— Так.

— Чи сперечалися ви з ним із цього приводу?

— Трохи.

— Як містер Гейз мотивував своє небажання йти до лікаря?

— Він сказав, що з ним усе гаразд.

— Але на вашу думку і на думку Веріті це було не так?

— Ми подумали, що йому не завадила б допомога.

Петра зітхнула, розвернулася спиною до Елейн і поклала папери на свій стіл.

— Він хороший хлопчик, — мовила Елейн, голос її бринів. — Майк — хороший хлопчик.

***

Виявляється, я й досі не збагнув, що у людей завжди є змога чимось тебе здивувати. Я запевняв Зендера, що з приводу Кейтлін можна не перейматись; я казав, що майже впевнений: вона закохана в мене, і в будь-якому випадку ми хороші друзі, тому Кейтлін буде на моєму боці.

Нам таке подобається, еге ж? Вдавати, ніби ми когось знаємо, ніби зрозуміли цю людину, ті мотиви, якими вона керується, ніби ми її «розкусили». Але насправді все це просто ілюзія. Жоден із нас не знає насправді, що в іншого в серці. Необхідно досягти нашого з Ві рівня, — а на це піде багато років і потрібен неабиякий досвід, — щоб збагнути: є лишень одна людина, з якою у вас може бути подібний зв’язок.

Мені навіть шкода було Кейтлін, коли вона піднялася на трибуну для свідків. Дівчина здавалась якоюсь напівпрозорою; деревина пообіч неї наче відбивалась у її шкірі. Була вдягнена приблизно так само, як Ві, і я помітив, що Кейтлін крадькома позирає на неї, поки присяжні займали свої місця. Навіть не здіймаючи погляду, я знав, що Ві не дивиться на неї у відповідь і що осяйність Ві змусить Кейтлін знітитися. Врешті-решт та перевела водянисті блакитні очі на мене, і на її губах загостювала легенька напівпосмішка. Я теж посміхнувся у відповідь.

— Наскільки мені відомо, ви з містером Гейзом проводили разом чимало часу, відколи він почав працювати у «Бартлбі»? — спитала Петра.

— Так, — відповіла Кейтлін. — Ми від початку поладнали.

— І якими були ваші перші враження про нього?

— Мене здивувало те, якою мірою він скромний, якщо можна так висловитись. Я маю на увазі, зважаючи на його репутацію, я сподівалася побачити такого собі зухвалого хлопчика із Сіті, але Майк ніколи таким не був.

— Яку репутацію ви маєте на увазі?

— Переважно те, як він зарекомендував себе у «Шварці». Коли нам оголосили, що він прийде до нас працювати, лорд Фоллз, наш президент, наголосив на цьому, і ми всі очікували задерикуватого нахабу. Але він був зовсім не таким, — Кейтлін знову усміхнулася мені. Це вже почало трохи дратувати мене. Я сподівався: Ві не вирішить, ніби між нами щось є.

— Утім, наскільки мені відомо, на роботі у містера Гейза все склалося не найкраще? — спитала Петра, і це питання здалося мені химерним.

— Ні. У нього справи були… — Кейтлін глянула на мене, наче намагаючись добрати слово, — …були доволі нестабільними.

— В якому сенсі? — спитала Петра, і мені також неабияк кортіло отримати пояснення.

— У мене є друзі в його команді. Вони часто розповідали, що він кричить на підлеглих. Якось моя подруга Лотті через нього розплакалася. Майк заявив їй, що вона некомпетентна й від неї нема жодної користі — просто напривселюд.

Щось у моїй голові клацнуло, наче якесь коліщатко — про яке я й не знав, що воно обертається.

— Це незвична для нього поведінка?

— Не така вже й незвична, на жаль. Ба більше, Лотті живе по сусідству з Майком, і він ніколи не демонстрував, що вони знайомі. Вона розповідала, що вони могли зітнутися на вулиці, а він навіть не посміхався. Я багато часу проводжу в неї вдома, і часто скидалося на те, що там, по сусідству, вечірка, хоча ми знали, що він вдома сам-один.

— Вечірка?

— Так. Гучна музика й гупання.

— Можливо, містер Гейз і справді влаштовував вечірку?

— Ні, у Майка не так багато знайомих, аби її влаштовувати, — Кейтлін вибачливо звела на мене очі, але я був не проти того, що вона це сказала, бо хіба ж там були якісь люди, з якими варто було знайомитись? — Я знаю, що це прозвучить жахливо, але якось нам із Лотті стало так цікаво, що ми підставили ослінчик і зазирнули через паркан. У будинку, в кухні, було ввімкнене світло, а він гасав там, бив у стіни й гупав по столі, наче не усвідомлюючи, де перебуває. Музика ввімкнена на максимум, здається, то була група «Оаза», а він плакав. Таке сумне видовище… Нас обох, і мене, й Лотті, воно дуже засмутило.

Я намагався глибоко зітхнути, але тіло наче правець побив — так само, як і мозок.

— А чи ви розмовляли з ним про побачене?

— Ні, мені було надто ніяково. Я просто намагалася триматись якомога приязніше, аби дати йому зрозуміти, що він може довіритися мені, якщо виникне потреба.

— Чи можете ви стверджувати, що містер Гейз зловживає алкоголем?

— Так, — відповіла Кейтлін, і я відчув, як кімната поточилася. Я наче увіч побачив, як відрубалася на канапі мама, та спробував збагнути, чи впливає якось на ситуацію те, що моя канапа придбана в «Гілз», а її вся була в підпалинах від цигарок. Ніхто не стверджує, що ми обов’язково мусимо бути такими самим, як наші батьки, якось сказала мені Елейн.

— Він неодноразово приходив на роботу не в найкращому стані, й від нього часто тхнуло перегаром. Я тоді вважала, що, либонь, саме це і впливає на його працездатність.

— Але менше з тим, ви все одно спілкувалися поза роботою?

— Так, трохи. Сходили випити, а ще він якось прийшов до мене на вечерю… — щоки Кейтлін ледь замаковіли — якби йшлося про когось іншого, цей рум’янець був би непомітний, але на її шкірі він здавався яскравим, наче світло маяка.

— І про що ви розмовляли?

— Та про все, — відповіла Кейтлін. — Він розповідав мені про своє дитинство і про те, чому завжди почувався трохи аутсайдером. Я через це йому співчувала, пам’ятаючи середовище, в якому мені доводилося працювати. Ще говорили про роботу… трохи. І, авжеж, про Веріті, — вона кивнула у бік Ві, коли промовила це, і я мимоволі також глянув на неї. Ві дивилася просто на Кейтлін, обличчя її було незрушне, наче машкара. Я подумки повторював «вибач!», дивлячись на профіль Ві й сподіваючись, що вона мене почує. Нарешті Ві потерла той бік обличчя, яким сиділа до мене, і я трохи розпружився, знаючи, що вона отримала моє повідомлення.

— І що він казав про місіс Меткаф? — спитала Петра, й собі дивлячись на Ві.

Кейтлін закусила нижню губу.

— Він був дуже потайним щодо неї. Я розуміла, що між ними щось відбувалось, але Майк тривалий час цього не визнавав.

— Що ви маєте на увазі, коли кажете «між ними щось відбувалося»?

— Ну, почнемо з того, що її повсякчас не було, і він завжди вигадував якісь відмовки щодо того, де вона цього разу… все таке.

Кейтлін знову глянула на мене — було очевидно, що їй шкода усе це казати.

— Чи склалось у вас враження, що містер Гейз і Веріті — закохана пара? — спитала Петра, і я зрозумів з її тону, що це питання було ретельно обмірковане заздалегідь. Я боявся почути відповідь.

— Так. Він називав її своєю дівчиною того першого разу, коли ми зустрілися поза роботою. Ми зітнулися в гастрономі-кулінарії неподалік від будинку, і він сказав, що купує продукти їм на вечерю.

— Він саме так і висловився?

— Так. Він купував стейки, бо, за його словами, це була улюблена страва Веріті. Мені стало його дуже шкода, тому що він, здавалося, не дуже в тому тямив… це було просто жахливе видовище.

— Але самої Веріті там не було?

— Ні, в крамниці її не було.

— І вдома не було?

— Гадаю, що й удома також.

— Утім, він намагався створити у вас враження, що вони жили разом на Віндзор Террас?

— Так.

— Чи містер Гейз колись розповідав вам про свої стосунки з місіс Меткаф?

— Так.

Я відчув, як хвиля сорому накрила мене після цієї відповіді Кейтлін; все тіло моє наче зіщулилося від думки про те, що тепер Ві знає: я обговорював її з іншою людиною.

— Коли ми були знайомі вже кілька місяців, він зізнався мені, що вона поїхала, але намагався створити враження: це лишень тимчасово, поки вони розв’яжуть проблеми, які виникли між ними.

— Які саме?

— Здається, він сказав, що вони розійшлися в думці з приводу того, як жити далі.

Петра звела брови й зітхнула.

— Отже, наскільки я розумію, ви не здогадувалися, що Веріті вийшла заміж?

Кейтлін похитала головою.

— Зеленого поняття не мала. Власне, ми зітнулися з Майком того ранку, коли було весілля, — про це я дізналася згодом — і він сказав мені, буцімто заміж виходить сестра Веріті.

— І у вас не було жодних підстав сумніватися в його словах?

— Жодних. Мені було його шкода. Якщо вже зовсім чесно, скидалося на те, що Веріті просто памороки йому забиває, а він надто закоханий, аби щось із цим робити.

— Але, наскільки розумію, саме після цього весілля ви почали усвідомлювати масштаби брехні містера Гейза.

— Так, — відповіла Кейтлін, і я виструнчився на стільці, раптом нашорошившись. — Я знала, що Майк щось приховував, і спробувала поґуґлити його й Веріті, але про нього відомостей у мережі майже не було, а прізвища Веріті я не знала, тому нічого не знайшла. Але якось увечері, десь за тиждень до вбивства, я просто гортала стрічку новин у Facebook… ну, ви знаєте, як це буває — коли тобі нудно й ти передивляєшся світлини, що їх запостили друзі твоїх друзів, навіть не тямлячи, нащо це робиш. Хай там як, я натрапила на альбом однієї приятельки, яка була гостею на весіллі Енґуса Меткафа. Я читала про нього в «Стандарті»[43], тому почала передивлятися фото. Світлина Веріті ще до того потрапила мені на очі в Майковому будинку, і раптом я помітила, що вона присутня на всіх тих фотках… ба більше, що саме вона — наречена.

Я відчув, як мені перехопило горло, наче пташці, що втрапила до пастки.

— І як ви діяли, коли про це дізналися? — спитала Петра.

— Я розповіла про все Лотті, але ми не знали, що з цим робити… — Кейтлін на мить затнулася. — Я тоді усвідомила, що він вибудував цілу химеру навколо Веріті, й мене лякало те, що він робитиме далі, — Кейтлін звела на мене очі, її прозорі щоки ледь замаковіли. — Я знаю, це дивно прозвучить після всього того, що сталось, але я й досі вважаю, що Майк — справді хороший хлопець. Мені здається, що він щиро вірить у ту брехню, яку розповідає. Не думаю, що хоче обдурити нею когось, окрім самого себе. І він дуже переконливий. Я вже казала: коли познайомилася з ним, мені здавалося, що Веріті морочить йому голову. Мені захотілося допомогти Майку завершити ці, як я тоді вирішила, травмуючі стосунки, — вона скрушно похитала головою.

Раптом сидіння стільця здалося мені замалим. Я не міг пригадати, чи те, що казала Кейтлін, правда, чи ні. Здавалось, є лишень варіації істини, а істини абсолютної нема. Щось наче розверзлося під моїми ногами — якась прірва, котра погрожувала ковтнути мене, і від того виник непереборний страх.

— Усе гаразд, — мовив я ледь чутно. — Ми з Ві кохаємо одне одного, і це єдина правда, варта того, щоб її знати.

Петра розуміюче кивнула і повернулася знову до Кейтлін.

— Я так розумію, у ніч убивства ви були в будинку Лотті, по сусідству з будинком містера Гейза.

— Так.

— Може, розповісте нам, що саме бачили?

Кейтлін переступила з ноги на ногу.

— Того вечора я хвилювалася щодо Майка, бо ми зітнулися з ним, коли я поверталася додому з роботи, і він сказав, що йде до Веріті. Він був надзвичайно схвильованим, наче не при собі. Заявив, що він їй потрібен, але це не здалося мені правдою, особливо зважаючи на те, що я тоді вже знала про весілля. Майк того дня повідомив на роботу, що захворів, і вигляд мав такий, наче в нього пропасниця. Мої намагання зупинити його виявилися марними, він ще й нахамив, якщо вже зовсім чесно. Ми з Лотті обговорювали це увесь вечір і вирішили, що я наступного дня спробую поговорити з Майком, а якщо це не подіє, звернуся до нашого корпоративного лікаря чи ще до когось… — вона на мить затнулася. — Ми лягли спати близько опівночі, але десь о другій двадцять нас розбудили крики з вулиці. Тож ми підійшли до вікна спальні. Відтак побачили чоловіка — як тепер знаю, то був Енґус Меткаф. Він тарабанив Майкові у двері. Ми спочатку вирішили спуститись, але він здавався розлюченим, ще й напідпитку, тому ми не знали, що робити. Хвилин за десять Майк відчинив двері, й крики стали гучнішими. Ми нічого не бачили, бо вони увійшли до будинку, але було очевидно, що обоє там б’ються, тому я викликала поліцію.

— А самі виходили?

— Спершу ні. Нам було лячно. Але потім на таксі приїхала Веріті й побігла стежкою до будинку, і ми почули, як вона кричить, тому я вийшла. Лотті намагалася зупинити мене, але я мала допомогти.

— І що саме ви побачили?

Кейтлін торкнулася пальцями до вуст.

— Це було жахливо. Містер Меткаф лежав просто біля дверей, увесь закривавлений, і не рухався. Але найхимернішим було те, що Майк і Веріті стояли обіч нього й обіймалися.

— Я знаю, що містер Джексон, коли вас допитував, уже наголошував на цьому, але, міс Портер, ще раз, щоб прояснити ситуацію, коли ви кажете «обіймалися», що саме ви маєте на увазі? Вони цілувалися?

— Вони не цілувалися, ні. Я бачила лишень спину Веріті. Вона тулилася до Майка, а його руки міцно пригортали її.

— А її руки де були?

Кейтлін на мить замислилася.

— Здається, опущені. Але я не певна.

— Отже, вона у відповідь його не обіймала, наскільки розумію?..

— Не знаю. Але хай там як, це було дивно. Ну, тобто, її чоловік лежить на підлозі чи то мертвий, чи то помирає, а вона дозволяє тому, хто його вбив, обіймати себе.

Певна річ, Кейтлін не могла цього второпати. Ніхто ніколи не зрозуміє нас із Ві, й саме тому ми такі надзвичайні.

— Чи можливо, що вона була у стані шоку?

— Не знаю. Принаймні, таку її поведінку я не можу вважати притомною, якщо ви про це.

Петра опустила очі у свої нотатки, і я помітив червоні плями в неї на шиї.

— Як на мене, міс Портер, то ви просто закохані в містера Гейза, тому ревнуєте до місіс Меткаф. Ви насправді чудово розумієте, що побачили жінку в шоковому стані й те, що цим станом скористався неадекватний чоловік, але ваші особисті почуття впливають на ваші свідчення.

Кейтлін легенько розсміялася. Вона похитала головою.

— Ні, ви помиляєтеся цілком і повністю. Коли я сказала, що багато часу проводжу з Лотті, я мала на увазі, що ми пара. Вона — моя дівчина. Запевняю вас, жодних почуттів цього роду до Майка в мене нема. Та й до місіс Меткаф також.

Я відчув, що побуряковів, коли вона це промовила, через мою самовпевненість мене пойняв химерний сором. Адже я не розпізнав натяків. Мабуть, ніколи я вже не здатен буду побачити малюнків у хмарах.

Петра закашлялась, але Кейтлін стояла, виструнчившись і не опускаючи очей. У мене виникло химерне відчуття, коли я пригадував усі наші з Кейтлін зустрічі, все те, що вона мені казала, її побіжні доторки, її незавершені речення. Тепер, коли я дізнався про неї та Лотті, це все постало в іншому світлі. Те, що я витлумачив, як кохання з її боку, було дружбою, турботою. Це відчуття виникло десь у мене в животі, майнуло у голові, й мені від того стало млосно. Я стільки всього хибно намислив. Я абсолютно не зрозумів Кейтлін, і ця думка страшенно мене налякала.

***

Учора була черга Ві давати свідчення, а це означало, що та мить, яку я все прокручував у голові наново й наново, нарешті настала. Сам я свідчитиму завтра, і в мене лишилася тільки одна ніч, щоб прийняти остаточне рішення. Відділити правду від брехні, факти від вигадки, зерно від полови. Я мушу наново проаналізувати й розсортувати все це, аби зробити те, що буде правильним лишень для нас із Ві.

Цього разу вона була вбрана в той самий чорний костюм, але з блідо-блакитною блузкою. На ногах мала балетки без підборів, волосся зібране в хвіст, а обличчя без макіяжу. У вухах були перлові кульчики-цвяшки й, авжеж, на шиї висів орел: він срібно сяяв, спочиваючи в ямці під горлом, між делікатних ключиць. Ві була дуже блідою, а через те, що надзвичайно схудла, риси обличчя загострилися, й тепер здавалася жорсткішою, ніж зазвичай. Серце моє зайшлося, коли я побачив, як вона, така маленька й тендітна, вийшла на величезну трибуну для свідків. Страх пойняв мене від самої думки про те, що моя стратегія може виявитися заважкою для неї, що, можливо, Ві надто ніжна для цього допиту.

Я раптом згадав, якою вона була в усіх тих барах; мені тоді ще здавалося, ніби вона — метелик, оточений мухами. І цю думку негайно наздогнала інша: якщо ми обоє опинимось у в’язниці, мухи юрмитимуться навколо неї роками, от лишень я не матиму вже фізичної змоги врятувати її. Ба більше, я навіть не зможу її побачити. Цей здогад став руба у мене в горлі, не даючи вдихнути, почало паморочитися в голові. Я заплющив очі й порахував до десяти. Мені треба було відігнати від себе погані думки, а натомість сконцентруватися на ідеї про те, що Ві просто спочиватиме у сховку, наче дорогоцінна перлина, яка чекатиме, щоб її витягли зі скарбниці, коли настане слушний час.

— Місіс Меткаф, — почала Петра. — Можливо, спершу ви розповісте суду про історію ваших стосунків з містером Гейзом?

Здавалося, що Ві боляче дихати. Я знав, де саме в залі сидять Сьюз та Колін, і побачив, як вона коротко глипнула на них, перш ніж почала говорити.

— Ми познайомилися в Брістольському університеті, коли навчалися на другому курсі. Почали зустрічатись, а після випуску перебралися до Лондона й удвох винайняли квартиру. Шість років потому він поїхав до Америки, а я залишилася в Лондоні. Ми продовжували спілкування на відстані, але через роботу бачилися нечасто, і стосунки стали трохи напруженими. Я урвала їх близько тринадцяти місяців тому.

— Чи це були щасливі взаємини — до того, як вони завершилися? — Петра сьогодні рухалася неквапом, розслаблено.

— Так, — мовила Ві. — Ми були дуже щасливими десь упродовж перших восьми років. Усе змінилося лишень під кінець, здається, приблизно, в останні шість місяців.

— Із вашого погляду, чому так сталося?

— Не знаю. Може, через відстань? Чи, можливо, ми трохи віддалились одне від одного?..

— Чи можете ви пояснити, що маєте на увазі?

— Мені почала здаватися надмірною його… його… — Ві глянула на Петру, потім знову опустила очі. — …його, скажімо так, потреба у мені.

— У якому сенсі? — спитала Петра, і я тієї миті ненавидів її чистою, безмежною ненавистю, за все те, що вона примушувала Ві казати.

— Майк завжди був дуже прив’язаний до мене, але після того, як він поїхав до Нью-Йорка, ситуація погіршилася. Йому треба було повсякчас знати, чим саме я наразі займаюсь, і якщо я змінювала плани чи робила щось без попередження, спонтанно, ми мусили потім годинами це обговорювати… — Ві сковтнула. — Здавалося, повсякчас щось було не слава Богу. Я мусила щотижня надсилати йому електронні листи з планами на сім наступних днів.

— Із вашого дозволу, я б хотіла зачитати присяжним один з таких листів, хоча всі вони є у ваших теках, доказ під номером двадцять один… — мовила Петра, розвертаючись до присяжних. Відтак знову втупилась у свої папери. — «Понеділок, після роботи йду на шейпінг. Вівторок, увесь день зустрічі, тому поговорити з тобою не вийде, але відразу після роботи повернуся додому. Середа — вечеря з Луїзою, зустрічаємося з нею після роботи. Четвер — Сем виставлятиме, щоб відсвяткувати звільнення. П’ятниця — прямо з роботи на поїзд до Стіпл-Гауса».

А от що містер Гейз відповів їй того самого дня. «Ти ж уже вечеряла з Луїзою минулого тижня, хіба ні? Нащо тобі з нею знову бачитися, ще й так незабаром? А про якого Сема йдеться? Чому вважаєш за необхідне відвідувати прощальну вечірку першого-ліпшого хлопа? Краще йди просто додому, щоб ми як слід поговорили».

Вона звела очі на Ві.

— І саме отакого листування між вами було чимало. Вам не здавалося, що це трохи дивно?

— Здавалося, — кивнула Ві. — Але мені не хотілося сваритися, коли він був так далеко від мене.

— Наскільки мені відомо, містерові Гейзу також було до вподоби, коли ви спали, лишаючи увімкненим Skype?

— Так, йому подобалося, щоб ноутбук стояв на подушці поруч зі мною.

— І ви таке робили?

— Кілька разів — так. Було легше зробити, ніж почати відмагатися.

— На вашу думку, містер Гейз схильний до надмірного контролю?

Ві здійняла руку, але знову її опустила.

— Почасти так.

— Чи ви боялися його?

— Ні, я б не сказала, що то був страх.

Петра підступилася до неї трохи ближче.

— Отже, щоб прояснити ситуацію. До від’їзду містера Гейза до Нью-Йорка ви не заперечували проти його надмірної уваги до вас?

— Коли ми вчилися в університеті й потім, коли жили в Лодоні, мені, напевне, ця його увага лестила. Але ми були значно молодшими. Напевне, коли ти молода, тобі просто дужче кортить, щоб тебе обожнювали, як гадаєте? — кажучи це, вона звела очі, але насправді запитання було в повітря. — Ми з Майком жили наче в бульбашці якійсь. Очевидно, коли він поїхав, я збагнула, що все не може так тривати. Мабуть, мені просто захотілося нормальнішого життя.

Петра глянула на присяжних.

— Я ставлю вам це запитання, бо преса це так жваво обговорювала. Але я хочу підкреслити, що, на мою думку, ваше сексуальне життя не має жодного стосунку ні до цієї справи, ні до якоїсь іншої. Втім, на нещастя, ігнорувати це не можна.

Я також звів очі на присяжних і помітив, що їм ніяково.

Петра знову розвернулася до Ві.

— Коли ви кажете, що жили наче в бульбашці, ви маєте на увазі ту гру, в яку ви з містером Гейзом грали? Оце Жадання, про яке стільки розводиться преса?

Ві трохи повагалася й потерла точку над бровою — я знав, що саме там у неї завжди починається мігрень.

— Гадаю, що ця гра також спричинилася до такого відчуття, еге ж. Здавалося, що між нами є щось особливе, інтимне, і, як на мене, це об’єднало нас, як зазвичай об’єднують усе подібне.

— Як часто ви грали в Жадання?

— Не часто. Може, раз на місяць.

— Ви б назвали те, що ви робили, сексуальним збоченням?

Ві мало не розсміялася.

— Боже милий, ні, авжеж, це була просто дурнувата підліткова розвага. Ми йшли до бару, до мене починали підбивати клинці, а потім мав втрутитися Майк. Це — ну, тобто думка про те, що інший чоловік вважав мене привабливою — нас заводило. Оце й усе. Нікому не завдавали жодної шкоди, це була просто розвага.

— А хто її розпочав?

Ві мимоволі скинула голову в мій бік, але схаменулася й не глянула на мене.

— Ми якось були на вечірці, невдовзі після випускних іспитів, і хтось із хлопців почав до мене залицятися. Майк трохи розлютився. Ми пішли звідти, а потім ще й кепкували з того. Але стало зрозуміло, що нас обох це заводить. За кілька днів потому ми пішли до клубу, лишень удвох, і Майк запропонував, щоб я підійшла до шинквасу й улаштувалася там самотою. Сказав, що буцімто хоче дізнатись, як швидко до мене почнуть залицятися. Ми обоє були напідпитку, тож я так і зробила. Вже незабаром до мене підійшов якийсь хлоп, і Майк накинувся на нього. Отак усе й почалося.

— Отже, це була ідея містера Гейза?

— Можна сказати, що так.

Петра кивнула.

— Отже, можливо, тепер ви розповісте нам, як завершилися ваші стосунки з містером Гейзом. Ви сказали, що все зіпсувалося впродовж останніх шести місяців…

Ві кивнула.

— Так. Я почала відчувати, що його увага мене аж душить, а ця постійна потреба знати про мене геть усе перестала здаватися зворушливою і почала дратувати. Я дуже тяжко працювала, й поєднувати роботу та ці стосунки виявилося дуже складно і виснажливо… — Ві зробила паузу, очі її розширилися, наче вона раптом чогось злякалася.

— А тоді я зустріла Енґуса. Він звернуся до нас із діловою пропозицією, і мені довелося вводити його в курс справи щодо того, над чим я тоді працювала. Наступного дня він мені зателефонував, і…

Вона затнулася, й мені здалося, що вона зараз заплаче.

— Він просто дуже відрізнявся від Майка. Був спокійним, упевненим у собі, здавалося, він завжди тримає під контролем і себе, і власні емоції. Ми кілька разів сходили на побачення, і я збагнула, що закохуюся.

— І коли саме це сталося?

— Ну… я зустріла Енґуса позаминулого вересня, але зустрічатися ми почали лишень у листопаді, й навіть тоді все у нас розвивалося дуже повільно через Майка. Я знала, що мені треба якось вирішити це, але почувалася розгубленою, бо розуміла: він важко це сприйме. Я планувала розповісти йому все сама, коли він повернеться додому на Різдво.

— Чи ви можете стверджувати, що тоді вже закохались у містера Меткафа?

— Так, — відповіла Ві просто. — Я ніколи й нікого не кохала так, як Енґуса.

Можливо, майнуло мені, я вже помер і потрапив до пекла. У кімнаті стало дуже спекотно, я відчував, як спиною скочуються краплі поту. Свідомість моя затьмарилась, я втратив змогу стежити за тим, що казала Ві, не міг виокремити з її слів їхній справжній зміст, що його, певен, вона хотіла до мене донести. Припини дослухатися до неї, повторював сам собі, лишень це і міг чути.

— Але водночас ви у той період продовжували перейматися через містера Гейза? — поставила дурнувате запитання Петра.

— Так, дуже, — відповіла Ві. — Певна річ, за ці роки ми багато говорили про його дитинство, і я знала, що воно вплинуло на Майка дужче, ніж він визнавав навіть перед самим собою. Я знала, що він не зближується з людьми, бо йому важко повірити в те, що бодай хтось його любитиме. Він завжди товкмачив, що недостатньо хороший для мене. І я розуміла, чому Майк так вважав. Боже милий, та це ж дивовижно, що з такими вихідними даними він спромігся стільки досягти…

Горло їй перехопило, і в моїй голові припинило паморочитися.

— Але я не могла дозволити, аби це означало, що я пожертвую власним життям заради того, щоб зробити його щасливим. Я знала, що розповісти йому про все буде дуже важко, і він жахливо це сприйме, але мусила так зробити.

— Певна річ, що мусили, — погодилася Петра. — Ваша мати сказала, що ви через це навіть захворіли.

— Так, я дуже нервувалася впродовж кількох тижнів перед його поверненням. Майже не спала. Я мусила навіть узяти відгули на роботі й поїхати до батьків, аби трохи пожити в них.

— Але з’ясувалося, що містер Гейз вас зрадив у Нью-Йорку, і він сам вам у тому зізнався?

— Так. Я навіть пояснити не годна, яке полегшення я відчула, коли він це сказав, — мовила Ві. — Тепер, мудрий по шкоді, я усвідомлюю, яке боягузливо з мого боку було використовувати це як привід, і шкодую, що так зробила, але тоді то було просто грандіозне полегшення.

— Можливо, ви повважали, ніби містер Гейз кохає вас уже не так, як, на вашу думку, раніше?

— І це також. Тобто я була дуже здивована, що він таке утнув, але його вибачення мене дуже роздратували. Майк намагався звинуватити в цьому мене, розводився про те, яким самотнім він там був, наче це я змусила його їхати до Нью-Йорка.

— А ви не змушували?

— Ні, певна річ, що ні. Насправді, коли він подав своє резюме на ту посаду, я пам’ятаю, що страшенно засмутилась. Але Майк був просто одержимий задумом вийти на пенсію, коли нам виповниться по сорок п’ять років. Не знаю, чому в нього виникла така нав’язлива ідея, але я завжди вважала, що це в якийсь спосіб пов’язане з його дитинством і з тим, яким безпорадним він завжди почувався. Мені здається, для нього було дуже важливим відчувати, що він контролює ситуацію, і, напевне, гроші йому в цьому допомагають.

Я простягнув руку і поклав долоню на тверду деревину відсіку, в якому сидів, байдужу й відчужену. Я відчув, як охоронець зиркнув на мене. Якби він до мене доторкнувся, довелося б його вдарити. Адже тієї хвилини я ніяк не міг збагнути, що робить Ві, нащо вона так викривляє і спотворює нашу історію.

— То як містер Гейз сприйняв ваш розрив?

— Дуже погано. Це було просто жахливо. Він почав кричати, плакати й благати мене не кидати його. Обхопив мене за коліна, мені навіть довелося дати йому ляпаса, щоб він мене відпустив, бо я страшенно злякалася. Наступного дня батьки попросили його поїхати, бо він не давав мені спокою. Потім Майк почав закидати мене телефонними дзвінками, повідомленнями, електронними листами. Він надіслав стільки квітів, що мамі довелося віддати їх до церкви. Врешті-решт Енґус приїхав і забрав мене, й, напевне, якби він цього не зробив, я би просто з глузду з’їхала.

Я зосередився на відчутті у себе під пальцями деревини, старої і скабчастої, якій достеменно було байдуже до всього, що тут відбувалося.

— Але потім містер Гейз повернувся до Нью-Йорка?

— Урешті-решт це відбулося. Він купив мені квиток, щоб я приїхала святкувати з ним Новий рік, навіть попри те, що ще задовго до нашого розриву я сотню разів йому повторювала про свою відмову від такого. Коли я не прибула на рейс, до Майка, схоже, почало доходити, і тоді я змінила телефонний номер та повідомила йому, що не повернуся до нашої квартири. Нарешті він полетів назад до Нью-Йорка, але ще впродовж шести тижнів надсилав мені електронні листи. Дійшло до того, що Енґусові доводилося щоранку й щовечора заходити до моєї поштової скриньки й видаляти їх, аби я навіть не знала, скільки цидулок Майк мені надіслав.

Я на мить уявив, як той хлоп-гібон Енґус читає мої особисті листи до Ві, й мені майже закортіло, щоб він не був мертвим, — аби я знову міг зацідити йому в пику.

Петра підійшла до присяжних.

— Доказ тринадцятий у ваших теках. І потім ці листи перестали надходити?

— Так. Вони просто припинилися, й усе. Спершу я навіть не повірила в це, але час минав, і я справді вирішила, що все залагодилося. Потім ми з Енґусом заручились, і я була такою щасливою, що дозволила думкам про Майка відійти на другий план. Я завжди знала, що мені доведеться розповісти йому про весілля, але постійно відкладала це. А відтак, не сіло не впало, від нього надійшов електронний лист, в якому йшлося про те, що він повертається й відтепер житиме в Лондоні, тому я відповіла на цього листа і повідомила йому про весілля.

— І як він на це відреагував?

— Він відповів лишень за кілька днів, але тон здався мені цілком нормальним. Він привітав мене, і я справді вирішила, що все минулося й ми зможемо залишитися друзями.

Петра й досі стояла біля присяжних, поклавши руку на їхню трибуну, так, що за бажання вона могла б торкнутися до товстуна, який сидів найближче до неї.

— Думаю, щодо цього в декого можуть виникнути певні запитання. Чому ви після всього прагнули залишатися друзями з містером Гейзом?

Ві звела очі на Петру, і я зрозумів, що присяжних достеменно шокує її врода.

— Колись ми стільки означали одне для одного, — сказала вона, і я помітив, як здригнулось її горло. Я наче побачив, як у ньому формуються слова — ще до того, як вона їх вимовила. — Мені було відомо, який він вразливий, як мало у нього близьких людей. Я не хотіла, щоб він був нещасним. Мені понад усе кортіло, щоб Майк зійшовся з якоюсь гожою дівчиною. Така дурість із мого боку.

— Чи просто доброта, — мовила Петра, прибираючи руку. — Отже, він прийшов на ваше весілля. До того ви з ним не бачилися?

— Та якось зітнулися. Він ходив по крамницях на Кенсінгтон Гай-стрит, а я живу там поблизу, тож… — я трохи зачекав, бо ж Ві мала все зрозуміти, але вона не договорила.

— І яким вам здався містер Гейз?

— Та наче все було в порядку. Ми поговорили про його новий будинок, про весілля. Наше спілкування тривало хвилин п’ять, не більше.

— І яким він був на весіллі, на вашу думку?

— Знову таки, я бачила його уривками, коли ми віталися з гостями, але чула, що казали інші. Може, він був трохи схвильованим. Я не пам’ятаю достоту.

— А потім ви з Енґусом поїхали у весільну подорож.

— Так. І саме тоді я отримала наступні два електронних листи.

— Доказ шістнадцятий у ваших теках, — Петра знову звернулася до присяжних. Я почув, як шелестить папір, і збагнув, що саме вони читають.

— Вони стали для мене просто жахливим шоком, — мовила Ві. — Я дуже переймалася через них. Ці листи навіть отруїли нам кілька днів медового місяця. Енґус казився, він хотів зателефонувати до поліції, але я його відмовила. Ми вирішили, що найкращим рішенням буде відкласти це доти, коли ми повернемося додому, а поки що написати листа, який змусив би Майка почуватися важливим і небайдужим мені, але водночас наголошував би на тому, що я не хочу бути з ним, бо кохаю Енґуса.

— Чому саме ви завадили Енґусові звернутися до поліції?

Ві розтулила вуста, тоді сковтнула, плечі її напружились — як завше, коли вона намагалася не розплакатися.

— Чесно кажучи, я й досі почуваюся через це винною. Треба було дозволити йому так зробити. Це було колосальною помилкою.

— Чому так кажете?

— Бо після того, як ми повернулися, Майк перестрів мене біля офісу й дав зрозуміти, що переконаний, ніби весілля — це така облуда, а насправді я прагну бути з ним. Стало зрозуміло, що він вважає, ніби це якийсь різновид гри у Жадання.

— І він сказав це вам, коли ви завітали з ним до бару навпроти вашого офісу?

— Так.

— Але після цього ви не поквапилися додому, щоб розповісти усе Енґусові? — спитала Петра, і то було її перше доречне запитання.

Ві опустила очі й знову сковтнула.

— Ні. Енґус мав їхати у відрядження, і я знала, що він злитиметься, викличе поліцію і перейматиметься увесь час, поки його не буде. Я вирішила зачекати до його повернення, а потім розбиратися з цією ситуацією разом. Бо й справді не думала, що Майк утне ще щось,окрім того, що він уже зробив. Мені здавалось, я впораюся з цим.

— Але все виявилося не так, еге ж? — Петра підійшла до Ві, яка, здається, тремтіла.

— Мені шкода, що доводиться просити вас розповісти про наступні події, Веріті, однак їх треба пояснити присяжним…

— Я знаю, — сльоза скотилася щокою Ві аж до підборіддя. — Я поїхала на вихідні до батьків і повернулася додому в неділю увечері. Енґус мав приїхати рано вранці у вівторок, від Майка звісток не було, тому я вирішила, що до нього нарешті дійшло. Але потім, у понеділок увечері, він прийшов до мене додому. Від нього тхнуло алкоголем. Майк вдерся до будинку, і стало зрозуміло: він вважає, ніби ми про щось домовилися. Буцімто я планую полишити Енґуса і перебратися жити до нього.

— Наскільки мені відомо, містер Гейз вас поцілував. І врешті-решт ви удвох опинилися на підлозі.

Ві кивнула, по щоках її текли сльози.

— Так. Думаю, він зґвалтував би мене, якби я його не зупинила.

— Заперечення, — втрутився Зендер, зводячись. — Містер Гейз заперечує, що він напав на місіс Меткаф. Він каже, що все відбулося за обопільною згодою.

Суддя Смітсон подивився на присяжних.

— Присяжні мають враховувати, що цю справу ще не слухали і вирок не виносили, тому в місіс Меткаф та містера Гейза різні версії подій.

Ві раптом важко зітхнула, наче потопальниця, й смикнула головою.

— Це була найгірша частина, — мовила вона придушено. — Майк, схоже, вважав, що я й собі бажала, щоб це сталося. Мені доводилося підігравати йому, бо я сподівалася змусити його піти. Я мала вдавати, ніби хочу покинути Енґуса й лишитися з ним, — вона приклала долоню до вуст, ніби стримуючи слова, очі в неї були нарвані.

Ві на мить здалася мені божевільною, такою самою, як завжди під час хвороби, коли вона казала, що життя триває наче за стіною, через яку їй годі перелізти. І саме тієї хвилини її дії почали набувати для мене сенсу. Коли вона була не при здоров’ї, то скаржилася, ніби не розуміє, що їй кажуть, бо слова наче плутаються у неї в голові. І, певна річ, зараз вона почувалася так само, бо всього цього їй просто несила було витерпіти. Я іноді забуваю, як я її скривдив через свій стрибок у гречку з Карлі та яке тендітне оце її нове життя.

У Ві в голові, напевне, змішалися реальність і вигадка, й через це думки в неї плутаються. Вона зараз має бути налякана, а я єдиний, хто може повернути їй відчуття безпеки.

— Чи можете ви розповісти, що сталося, коли містер Гейз поцілував вас? — спитала Петра з якоюсь хворобливою цікавістю.

— Майк дуже сильний, — відповіла Ві, й одразу я відчув, як присяжні озирнулися, щоб глянути на мене. — Він обхопив мене за талію, і я відчула… ну, тобто, фізично відчула, що він збуджений. Спершу намагалася не цілувати його, але потім вирішила: якщо це зроблю, то він піде.

— Як ви опинилися на підлозі?

— Майк міцно тримав мене, притискав до грудей, і я відчувала, що він хоче змусити мене лягти, але я опиралася. Тому він підхопив мене й поклав на підлогу. Тоді, перш ніж я встигла звестися, він сам ліг на мене усією вагою. Я відчула, що задихаюся.

— Він намагався покохатися з вами?

Ві знову заплакала.

— Так, він намагався розсунути мені ноги і стягнути з мене штани. Я відчула, як він силкується розстібнути блискавку на власних штанах.

— Ви казали йому зупинитися?

— Так.

— Скільки саме разів ви казали йому зупинитися, перш ніж він нарешті це зробив?

— Чотири, може п’ять. Мені довелося кричати, бо він був наче в трансі, я відчувала, що не можу достукатися до нього.

— Але врешті-решт він зупинився?

— Так, хоча й розлютився. Майк накричав на мене й сказав щось про те, що йому набридло вже чути про Енґуса.

— Отже, ви не заперечували, коли містер Гейз почав говорити, що ви мусите покинути чоловіка, бо були дуже налякані?

— Так.

— Не через те, що у вас були якісь плани і справді покинути містера Меткафа?

— Боже милий, та певно, що ні!

— Отже, наскільки я розумію, ви все ж примусили його піти.

— Так.

— А що ви робили після того, як він забрався?

— Не пам’ятаю. Енґус був уже в літаку, тому я не могла дотелефонуватися до нього. У мене паморочилося в голові. Я дуже погано почувалася того вечора і наступного дня також. Мене постійно нудило, і я була така слабка, що не здатна навіть звестися й дочвалати до вбиральні. Коли Енґус повернувся, то застав мене в жахливому стані. У мене почалася лихоманка. Здається, я навіть трохи марила. Не мала сили говорити, а тим паче розповідати йому, що сталось. Я, авжеж, збиралася це зробити. Хотіла викликати поліцію й таке інше. Але того ж вечора прийшов Майк і почав казати, що, буцімто, ми кохаємо одне одного, що я збираюся покинути Енґуса й піти до нього. Я спромоглася знову змусити Майка піти геть і все розповіла Енґусові. Він був просто жахливо засмучений і розлючений, дуже переймався через те, що не мав змоги захистити мене, — Ві припинила намагатися стримати сльози, й вони тепер струміли її щоками. — Мені так боляче, що через мене Енґус наприкінці свого життя став таким нещасним… Таким засмученим і злим. Він поклав мене до ліжка, але ми домовилися вранці викликати поліцію, і, напевне, я заснула, бо наступне, що збагнула, — я несподівано прокинулася. Я зрозуміла, що будинок порожній, ще навіть не вставши з ліжка, — вона знову судомно зітхнула, наче сподіваючись, що від повітря їй покращає, обличчя смикнулося.

— Котра тоді була година?

— О пів на другу ночі.

— І що ви зробили?

— Я покликала Енґуса, потім почала його шукати, хоча зрозуміла, що чоловіка в будинку нема. Відтак помітила, що комп’ютер увімкнений, і на ньому відкритий файл, який я створила напередодні весілля. У ньому були всі телефонні номери й адреси наших гостей. Я зрозуміла, що Енґус, мабуть, пішов до Майка.

— Звертаю увагу присяжних на двадцять три пропущені дзвінки від місіс Меткаф на телефоні містера Меткафа. Усі вони були зроблені між 1 : 47 і 2 : 31 ночі. Я також хочу, щоб суд прослухав запис на голосовій пошті, який місіс Меткаф залишила містерові Меткафу о 2 : 06 ночі.

Петра подала комусь знак, і залу наповнив тонкий та тремтливий голос Ві, в якому бриніли сльози.

— Гусе, я знаю, куди ти їдеш. Будь ласка, не треба. Ти не знаєш, який він. Будь ласка, будь ласка, не треба! Воно того не варте! Ми звернемося до поліції, вони самі все з’ясують. Будь ласка, зателефонуй мені. Гусе, благаю!

Хвилину ніхто не промовляв ані слова, тиша накрила суд, наче ковдра. Я зціпив руки, але відчував, що починаю тремтіти, це наче перейшло до мене від Ві, ніби зв’язок між нами був таким міцним, що наші тіла просто жили в унісон одне одному.

Я дивився їй ув обличчя, і нарешті вона на мить звела очі, глянувши просто на мене.

— Чи містер Меткаф вам зателефонував?

Ві заперечно похитала головою, вона вся ніби вібрувала напругою.

— Ні, я більше з ним не розмовляла.

— Отже, що ви зробили після того, як не змогли зв’язатися з чоловіком?

Ві знову звела очі, але на мене не дивилась.

— Я зателефонувала Майкові. Я сказала йому, що до нього їде Гус, і попросила не відчиняти двері. Повідомила, що викликаю таксі.

— І ви це зробили?

— Так.

— Ви прибули до будинку містера Гейза о другій тридцять.

Ві на мить заплющила очі. Голова її смикнулася. Вона скинула правицю й торкнулася до орла. Мені кортіло перестрибнути через усі перепони й підхопити її на руки, бо я знав, чого їй вартувало брехати про те, що ми одне для одного означали. Казати, ніби вона вважала, що я хочу зґвалтувати її — це для неї, либонь, усе одно, що встромити ніж у власну душу. Мені кортіло підхопити її і гайнути в повітря, подалі від цього насильства, страху й плутанини. Але я не Супермен, я — лишень людина, до того ж є розумніший спосіб, у який її можна врятувати. Спосіб, який стає все очевиднішим от просто зараз. Я збагнув: Ві вважає, що одному з нас необхідно лишатися на волі, продовжувати наше життя пустогоном, і що це має бути саме вона, бо не можна ж заперечувати, що це я завдав удару, який убив Енґуса. Але вона помиляється, вона не бачить проблему в усій її повноті, й навіть із виразу її обличчя зрозуміло, що Ві заплуталась. Я знаю, що завтра, коли стоятиму на тому-таки місці, де й вона зараз, у мене буде єдиний шанс її врятувати, єдиний шанс усе виправити.

— Гус лежав на підлозі просто за дверима, — мовила Ві, голос її тремтів. — Майк навалився на нього і продовжував його лупцювати. Я підбігла, відштовхнула Майка, закричала, щоб він зупинився… — вона важко дихала, ребра ходили ходором, наче під ними ярилася буря.

Петра стишила голос.

— Мені треба, щоб ви пояснили суду, як так сталося, що коли прибула поліція і міс Портер, вас побачили в обіймах містера Гейза.

Ві похитала головою, її щоками ринула чергова злива сліз.

— Я мало що пам’ятаю. Усе здавалось якоюсь марою. Пам’ятаю, я відчула, що зараз знепритомнію, і мене хтось підхопив. Але я не певна, що тоді розуміла: це саме Майк мене підтримував.

— Що ви відчули, коли зрозуміли, що містер Гейз убив вашого чоловіка? — спитала Петра, і мені здалося, що всі присутні затримали подих.

Очі Ві розширилися, мовби вона побачила щось приховане від усіх нас.

— Мені здалося, наче цілий світ просто обвалився на мене. Мені й досі так здається. Коли я прокидаюся вранці, мені на груди ніби тисне бетонна плита. Я всього боюся. Мені важко зосередитися, важко думати. Я сумую за Енґусом щодня, щогодини, щохвилини, щосекунди.

От воно. Визнання того, про що я вже здогадався. Точнісінько такими словами вона описувала мені свій стан раніше, коли хворіла: скаржилася, що не здатна зосередитися, не спроможна думати. Зараз Ві ніби зверталася безпосередньо до мене. Не за Енґусом вона сумувала щодня, щогодини, щохвилини, щосекунди — а за мною.

Петра похитала головою.

— Чи здивувала вас жорстокість містера Гейза?

— Я ніколи навіть не припускала, що може статися подібне, — мовила Ві. — Але, розумна по шкоді, я можу сказати, що не здивована. Це не здається мені чимось, аж таким неможливим для Майка.

— Отже, ви вважаєте містера Гейза жорстокою і небезпечною людиною?

— Так, — мовила Ві, дивлячись просто на мене. З очей її струміли мовчазні сльози. — Я мала зупинити його, коли в мене ще була така нагода.

Зендер допитував Ві по обіді, хоча скидалося на те, що вона у своїх блідих устах і макової риски не тримала.

— Місіс Меткаф, мене зацікавило те, як ви намагаєтеся применшити значення отієї гри, що в неї грали удвох з містером Гейзом, цього Жадання.

Ві зморено звела на нього очі, здавалось, їй важко тримати голову прямо.

— Ви назвали її підлітковою розвагою, навіть попри те, що вам обом було уже за двадцять. Це так?

— Так. Мені, напевне, не слід було використовувати слово «підліткова».

— І, напевне, вам не слід було применшувати її значення, стверджуючи, ніби це просто розвага. Як на мене, для вас вона означала набагато більше, ніж розвага.

Ві глянула туди, де, як я знав, сиділа Сьюз.

— Але вона саме цим і була. Звичайною розвагою.

— Сексуальною розвагою, під час якої ви маніпулювати незнайомим чоловіком та містером Гейзом, бо це вас збуджувало.

— Це навряд чи можна назвати маніпулюванням. І збуджувало це нас обох.

— Ви колись грали у цю гру з містером Меткафом?

Я знав, що це запитання прозвучить, але моє серце все одно зайшлося, наче опинився на американських гірках.

— Ні, — мовила Ві, й те, як твердо прозвучав її голос, трохи підбадьорило мене.

— А чому ж ні?

— Бо мені не хотілося.

— Отже, ви обговорювали з ним цю гру?

— Ні. Здається, ні.

— Ви соромилися? Вам було ніяково говорити з ним про це?

— Ні, зовсім ні, — Ві на мить сперлася всією вагою на трибуну, потім знову виструнчилася. — Мені просто не хотілося нічого такого робити з Енґусом. У нас були не такі стосунки, вони були більші за це. Ця гра — то просто дітвацька дурня. Їй не залишилося місця в тих стосунках, що виникли у нас із Енґусом.

Кімната розпливлася в мене перед очима, наче ми раптом опинилися в джунглях, де вологість аж зашкалювала. Я мусив нагадати собі: Ві робила те, що, як вона помилково вважала, було нібито правильним для нас.

— Це й справді доволі несподіване нехтування грою, в яку ви грали протягом багатьох років і яку іншим було важко зрозуміти.

Веріті звела очі, шкіра її обличчя так нап’ялася на кістяку, наче її раптом загорнули в целофан.

— Ви надаєте цьому завеликого значення. Під час цієї гри жоден не постраждав. Ба більше, у ній не було інших учасників. Просто легенький флірт.

— Не було інших учасників, за винятком тієї дівчини з Америки, — зауважив Зендер, і я побачив, як він випнув груди, коли це промовляв.

Вигляд у Ві був такий, наче їй дали ляпаса. Петра також виструнчилась, і я збагнув, що Ві не розповіла їй про цей випадок, а це доводило, що певні частини нашої історії вона приховувала; що існували миті Жадання, які вона прагнула зберегти нашою спільною таємницею.

— Чи це правда, що ви з містером Гейзом зняли цю дівчину в барі, коли два роки тому їздили до Америки? Чи це правда, що ви привели її до свого готельного номера й кохалися з нею, а містер Гейз на це дивився?

Петра звелася.

— Заперечення, ваша честь. Наскільки мені відомо, місіс Меткаф судять не за її сексуальне життя.

— Відхилено, — мовив суддя Смітсон.

— Прошу звернути увагу, — наголосила Петра, — що наразі для жінки активне сексуальне життя вже не вважається карним злочином.

— Сідайте, міс Гарднер, — звелів Смітсон. — Ви поводитеся просто безглуздо.

Зі своєї трибуни він глянув на Петру, аж випромінюючи гнів. Щоки Петри замаковіли, вона відкрила рота, але врешті-решт опустилася на стілець, хоч і неохоче, важко.

— Будь ласка, відповідайте на запитання, місіс Меткаф, — мовив Зендер. — Чи ви справді зняли жінку і кохалися з нею, поки містер Гейз за вами спостерігав?

— Так, — Ві випнула підборіддя, стиснувши щелепи.

— І чия це була ідея?

— Моя. Мені було цікаво, як воно — кохатись із жінкою. Але мені не хотілося робити це без присутності Майка.

— А чому вам було цікаво, місіс Меткаф? Чи ви раніше жодного разу цього не робили?

— Не робила.

Зендер опустив очі до паперів, що тримав у руках.

— Дивно, бо в мене тут заява такої собі Анжели Барроус, яка стверджує, що нібито мала з вами сексуальні стосунки впродовж трьох місяців, коли ви навчалися на першому курсі університету.

Я перевів погляд із Зендера на Ві й відтак побачив, як вона здійняла плечі, потім знову опустила їх.

— Так, — мовила Ві.

— Що «так»?

— Так, я мала сексуальні стосунки з Анжелою.

— А містерові Гейзу про це було відомо?

— Ні.

Не пам’ятаю, що то за Анжела Барроус, але наступного разу, коли мені дозволять сісти за комп’ютер, треба буде її пошукати.

— Отже, коли ви попросили його дивитись, як кохаєтесь із жінкою, бо вам таке цікаво, ви збрехали?

— Не зовсім. Мені й справді було цікаво. Цікаво, як воно складеться у цій ситуації.

— Але ви вирішили збрехати, щоб домогтися свого.

— Навряд чи це можна назвати брехнею.

Зендер схилив голову до плеча.

— Тут я з вами не погоджуся, місіс Меткаф. Хай там як, утім, можна сказати, що ви з містером Гейзом були залучені до складної, надзвичайно еротичної гри, яка тривала впродовж багатьох років і про яку знали лишень кілька людей?

— Це не зовсім так. Ви перекручуєте мої слова і внаслідок цього усе звучить не так, як було насправді.

Мені кортіло сказати Ві, щоб вона не виглядала такою розлюченою.

— А чи можете ви розповісти нам про клуб «Кошеня», місіс Меткаф? — спитав Зендер.

Я відчув, як виструнчуюся, зачувши ці слова, і побачив, що Ві теж відреагувала так само. А опісля потягнулася рукою до обличчя й поточилася.

— Місіс Меткаф, з вами усе гаразд? — ситав суддя Смітсон подався уперед.

— Мені трохи недобре… — відповіла Ві.

— Можна принести місіс Меткаф води? І стілець? — запитав суддя, і я відчув, що в залі почався якийсь рух. Я подався вперед, подумки горлаючи до Ві, й вона почула, бо звела погляд, очі її були — ніби справдешні озера горя. У нас був ще один сигнал, той, що ми ним користувалися, коли хотіли дати одне одному зрозуміти, що приховали щось від інших. Адже ми мали стільки таємниць, стільки домовленостей і секретів, що іноді спілкуватися з іншими було просто небезпечно. Коли я зрозумів, що вона дивиться на мене, то розширив очі й повернув голову праворуч, аби Ві була певна, що я не обговорював цю тему із Зендером, і могла розповісти правду.

— Чи ви спроможні продовжувати? — запитав Смітсон, коли Ві всадовили на стілець і поставили обіч склянку з водою.

— Так, — відповіла вона. — Перепрошую.

Зендер знову ступнув уперед.

— Ви збиралися розповісти нам про клуб «Кошеня».

— Це приватний клуб.

— Приватний клуб, спеціалізацією якого є втілення сексуальних фантазій, — уточнив Зендер. — Простіше кажучи, вони просто влаштовують оргії. Це так?

— Так.

— І ви з містером Гейзом були членами цього клубу?

— Ми побували там лишень раз.

— Ви заплатили аж п’ять тисяч фунтів і побували там лишень раз?

— Ми зрозуміли, що це не для нас, коли туди потрапили. Навіть не брали участі в подіях того єдиного разу, коли туди прийшли.

— Що змусило вас вважати, ніби вам там сподобається?

— Не знаю.

— Це було щось таке, що ви з містером Гейзом у той період практикували?

— Як виявилося, ні.

— Але ж ви теж могли би спробувати щось подібне?

— Я не розумію, який стосунок це має до справи, — Ві озирнулася, щоби глянути на суддю, але він передивлявся папери перед собою на столі.

Зендер теж проігнорував її ремарку.

— Ще одна річ стосовно цього клубу «Кошеня», — мовив адвокат, і звучало це так, наче його слова були поганими на смак. — Наскільки мені відомо, коли ви там реєструвалися, то мусили вказати свої імена. У тому закладі їх називають кодовими іменами або прізвиськами. Може, ви повідомите суду ті прізвиська, які використовували ви з містером Гейзом?

Ві глянула просто на Зендера.

— Правда й Брехня.

Зендер звів погляд на присяжних.

— Правда й Брехня, — повторив він, і я почув, як хтось голосно втягнув у себе повітря.

— Це була просто гра слів, пов’язана з тим, що мене звуть Веріті. Це нічого не означає.

Але Зендер діяв так, наче й не чув її.

— Ви збрехали містерові Гейзу про завершення ваших стосунків, еге ж? Вирішили звалити провину на нього, замість того, щоб перебрати відповідальність. Ви дорікали йому тим його сексуальним зв’язком на одну ніч, а насправді самі вже крутили роман із Енґусом Меткафом.

— Я вже сказала, що шкодую про це.

Зендер відвернувся від трибуни для свідків і рушив до присяжних.

— Чи можете ви погодитися з тим, що у вас є дві машкари: та, яку ви носите напривселюд, і та, яку на самоті, місіс Меткаф?

— Заперечення, ваша честь, — втрутилася Петра.

— Прийнято, — кивнув суддя Смітсон, неабияк здивувавши мене.

— Гаразд, — не відступав Зендер. — Тоді, будь ласка, чи не могли б ви пояснити нам, із якого доброго дива ви не розповіли своєму чоловікові, що містер Гейз чекав на вас біля вашого офісу, вже після того, як отримали ті електронні листи під час медового місяця? Листи, котрі, як ви стверджуєте, аж так вас засмутили? Ви пішли з ним випити і словом про це не прохопилися своєму чоловікові!

— Це була дурість із мого боку. Я намагалася захистити їх обох: і Майка, й Енґуса.

— Чи, може, радше ви розмірковували над тим, як відновити ваші стосунки з містером Гейзом? Можливо, він не перебував у полоні якоїсь омани, як ви оце хочете нас переконати, а натомість добре зрозумів вашу вдачу й ті мотиви, якими ви керувалися? Можливо, він просто зумів побачити, що вам кортіло відновити колишні пристрасні стосунки, в яких вас обох надзвичайно одне до одного вабило?

Я відчув, що у мене встає, і мусив покласти руки на коліна.

— Це зовсім не так, — заперечила Ві.

— Що з цього не так?

— Геть усе.

— Отже, у вас не було пристрасних стосунків і вас ніколи не вабило одне до одного?

Ві схилила голову.

— Ні, я не це мала на увазі. Я хотіла сказати, що не збиралася нічого відновлювати і справді вважаю, що Майк марить.

Утім, наразі я вже не переймався, коли Ві таке казала, бо збагнув, що вона робить, і ще дужче кохав її за це. Я кохав її за те, як вона намагалася зберегти наше життя. Кохав за те, що ми прагнули того самого, рухалися до однієї мети, хоча й різними шляхами.

— Але це цілком зрозуміла помилка для містера Гейза, якщо зважати на ваше минуле і на той факт, що ви удвох були залучені до таємного спілкування?

— Навряд чи це можна було назвати таємним спілкуванням.

— Воно було таємним, якщо про нього більше ніхто не знав, — Зендер відвернувся й пройшовся залою. — Містера Гейза спантеличило ваше твердження про те, що він буцімто напав на вас уночі, коли прийшов до вашого будинку за відсутності містера Меткафа. Він, містер Гейз, стверджує, що той ваш цілунок був за обопільною згодою і що, коли ви попросили його зупинитися, він зупинився. Це так?

Очі Ві стали благальними.

— Це правда, що він зупинився, коли я почала просити, хоча довелося сказати «ні» кілька разів, перш ніж Майк угамувався. Мусила закричати на нього. Він, мабуть, вирішив, що поцілунок був за обопільною згодою, бо я хотіла переконати його в цьому, щоб ’отримати нагоду його зупинити.

Зендер спохмурнів.

— Перепрошую. Щось я не второпаю. Ви поцілували Майка, щоб змусити його зупинитися?

— Я не хотіла, щоб він лютився. Я була налякана. Все, про що я могла думати, — це про те, як змусити його забратись. Я боялася, що він мене зґвалтує.

— А давайте-но ще раз по пунктах. Містер Гейз так вас налякав, що ви підіграли його сексуальним пориванням, щоб він пішов, навіть попри те, що у вас в анамнезі — довга й складна історія сексуальних стосунків. Ви домоглися того, щоб він забрався з вашого будинку, і не стали негайно викликати поліцію, батьків чи ще когось?

Очі Ві знову замінилися сльозами.

— Я знаю, це прозвучить химерно, але я не знала, що робити. Я навіть не знала, чи поліція сприйме мою заяву всерйоз, якщо я туди звернуся.

Зендер надув щоки, наче те, що казала Ві, просто не вкладалось у нього в голові.

— Містер Гейз стверджує, що, коли ви ходили з ним випити після роботи, то повідомили, що Енґуса не буде вдома, і він сприйняв це як запрошення.

Ві простягнула руку й ухопилася за краєчок трибуни, кісточки пальців побіліли.

— Боже милий, та не меліть дурниць! Я сказала Майкові, що Енґуса не буде, бо не хотіла, щоб він намагався сконтактувати зі мною до повернення мого чоловіка.

Зендер звів брову.

— Але ви все одно впустили його до будинку, коли побачили на порозі?

— Я сказала йому, що це погана ідея, але він значно сильніший за мене.

— Але ж він не вдерся до вас, не вломився силоміць, так?

— Не вломився. Проте я чітко дала йому зрозуміти: не хочу, щоб він тут був. Намагалася зачинити двері, але Майк штовхнув їх і так потрапив досередини.

— Однак, якщо ви були аж настільки проти того, щоб він входив, ви могли закричати чи відштовхнути його. Здається, жодних доказів того, що між вами було фізичне протистояння, нема.

— Ні, авжеж, нема. Я вирішила, що, можливо, мені вдасться його вмовити.

— Містер Гейз стверджує, ніби після поцілунку ви обоє тривалий час обговорювали те, як ви, місіс Меткаф, покинете Енґуса і переїдете до нього, — Зендер зробив паузу. — Містер Гейз запевняє, що ви хотіли, аби між вами усе налагодилося.

Очі Ві так мінилися сльозами, що здавалося, ніби вони тремтять.

— Так, я цього хотіла. Але мене аж сироти брали, щомиті. Я пояснила, чому я це робила. Тільки для того, щоб змусити Майка піти.

— Стверджувати таке принаймні дивно, погодьтеся. Тобто ви хотіли, щоб між вами усе налагодилось, а самі мріяли його спекатися й стали дружиною іншого чоловіка.

— Це не так уже дивно, якщо знати Майка, як знаю його я, — відповіла Ві, й із цими її словами все моє тіло розпружилося, наче досі його тримала якась линва, котру зараз обрізали. Ніхто не спроможний знати іншого краще, ніж знаємо одне одного ми, і зараз Ві визнала це в суді, перед усіма цими людьми.

— Чи просили ви містера Гейза допомогти вам звільнитися зі шлюбних пут? Допомогти вам позбутися свого чоловіка? — спитав Зендер.

— Ні, певна річ, що не просила! Я не хотіла, щоб мій шлюб завершувався.

Зендер зітхнув.

— Можливо, місіс Меткаф, ви розповісте нам, що ви зробили, коли містер Гейз пішов свого після так званого нападу?

— Напад не був «так званим», Майк і справді напав на мене! — вона похитала головою, щоками знову заструміли сльози. — Після того, як він пішов, усе, що я була спроможна зробити, — це піти в душ і лягти у ліжко. Вночі мене почало нудити, я постійно блювала. Я не знаю, що сталося. Це було просто жахливо.

— Може, ви відчували, що наближається черговий зрив?

Ві звела очі, сльози її раптово де й поділися.

— Чергове що?

— Нервовий зрив.

— Що ви маєте на увазі?

— Ви ж приймали антидепресанти протягом року після того, як завершили університет?

Ві роззирнулась і видала якийсь звук, схожий на смішок.

— Ви це серйозно? Та пів країни сидить на антидепресантах! Це нічого не означає!

Зендер якомога дужче розширив очі й глянув на присяжних.

— Отже, на вашу думку, шестеро з цих добродіїв наразі приймають антидепресанти. Можливо, ви зголоситеся звести руки — ті, хто й справді їх приймає?

Присяжні сиділи незрушно, двоє навіть здавалися засмученими.

Зендер похитав головою, дивлячись на Ві.

— Місіс Меткаф, мушу визнати, що найскладніше в усій цій історії мені второпати, як так склалося, що поліція побачила вас в обіймах містера Гейза, коли ваш чоловік помирав на підлозі.

Ві захлинулася повітрям.

— Боже милий, та я ж уже пояснювала!

— Ви сказали, що не знаєте, як так сталося, — мовив Зендер. — Але це виглядає вельми сумнівним, коли зважити на те, що все інше ви пам’ятаєте добре.

— Я не можу чітко пригадати… — мовила Ві, голос її був благальним.

— Можливо, це сталося тому, що ви з містером Гейзом і справді кохаєте одне одного, як він і стверджує? Можливо, ви заспокоювали одне одного, бо обоє були в шоковому стані й засмучені через те, що ваша гра завершилась у такий трагічний спосіб?

— Ні, — мовила Ві, але голос у неї зривався.

І це була одна з головних хиб у плані Ві: усе те, що вона сьогодні казала, геть не монтувалося між собою. Я почав дещо розуміти: нас не лишень можна розділяти, ми мусимо також лишатися вірними собі. Маємо цілком усвідомлювати власні дії, а цього не вийде, якщо один із нас заперечуватиме наше кохання.

— Чому в ніч убивства ви зателефонували містерові Гейзу, щоб попередити його: до його будинку прямує ваш чоловік? — спитав Зендер невблаганно.

— Я не попереджала Майка. Я намагалася захистити Енґуса.

— Але, якщо це правда, чому, на Бога, ви не зателефонували до поліції?

— Не знаю. Я про це не подумала.

— Ви про це не подумали, — голос Зендера прозвучав роздратовано. — Місіс Меткаф, ми всі чули ваше повідомлення. Ваш голос звучав надзвичайно стурбовано. Ви справді хочете переконати нас, що вам не спало на думку звернутися до поліції?

— Так, бо це правда.

— Чи, може, ви були налякані, бо усвідомили, що ваша гра зайшла надто далеко? Можливо, ви хвилювалися, що комусь буде завдано шкоди, і знали, що ви матимете до цього стосунок?

Ві придушила крик.

— Ні, зовсім ні! Я просто хвилювалася за Енґуса.

— Чи можете ви стверджувати, що вмієте вправно завершувати стосунки, місіс Меткаф? — спитав Зендер, знову розвертаючись до Ві. Питання було достеменно не тим, якого вона сподівалася.

— Не знаю. А хіба є ті, в кого це добре виходить?

— Вам подобається використовувати інших, еге ж? Так, як у випадку з містером Сейджем та містером Гейзом?

— Боже милий, та коли в мене були стосунки з Ґордоном, я була ще підлітком! А ситуацію з Майком я вам уже пояснила!

— Як ви вважаєте, ви фахівець у своїй справі?

Ві знову здалася здивованою.

— Так.

— Наскільки мені відомо, ви — одна з наймолодших фахівців, кого взяли до «Центру Колторп» на посаду дослідника-науковця. Нагадайте-но нам, над чим саме працюєте.

— Я працюю в команді, яка розробляє концепцію штучного інтелекту.

— Тобто ви прагнете замінити людей роботами?

— Це дуже спрощене формулювання, і моя відповідь: авжеж ні, ми не намагаємося таке зробити. Ми, якщо вже на те пішло, прагнемо допомагати людству, створюючи певні програми.

Зендер звів брови й розвернувся до присяжних.

— Ви маєте бути дуже рішучою людиною, щоби зробити таку кар’єру. Дуже цілеспрямованою. І, звичайно, ви дуже важко працювали.

— Так, я старалася.

Петра знову схопилася.

— Ваша честь, ми що, судимо місіс Меткаф за те, що вона жінка, яка має хорошу роботу?

Суддя знову глянув на Петру, підтягнувши губи.

— Я певен, що мій вельмиповажний колега веде не до цього, чи не так, містере Джексон?

Зендер легенько розсміявся.

— Певно що ні, ваша честь. Я просто намагаюся встановити, чи місіс Меткаф належить до тих людей, яких легко збити з пантелику і яким важко знайти логічний вихід із будь-якої ситуації.

— Так, у своїй роботі я — професіонал, — відповіла Ві, голос у неї був тоненьким.

Зендер поплескав згорнутим у рурку аркушем, який тримав у руці, собі по стегну.

— Я вважаю, що ні ви, ні містер Гейз не хотіли смерті містера Меткафа, — він глянув на присяжних. — Мені здається, ми всі бачимо, що ні ви, ні містер Гейз не є запеклими душогубами. Але, як на мене, можна стверджувати, що ви — жінка, яка полюбляє гру та секс, — він дозволив цьому слову якийсь час бриніти в повітрі. — Ви, цілком очевидно, розумна й набили руку у розв’язанні проблем. А також, як на мене, завиграшки примушуєте інших людей виконувати за вас брудну роботу. Отже, коли ви відчули, що вас знову вабить до містера Гейза, то почали шукати його допомоги заради звільнення з пут свого шлюбу.

— Ні. Все це цілковита неправда, — я зрозумів, що Ві після цих слів знову заплаче.

— Ну ж бо, — мовив Зендер. — Це була б дуже бентежна ситуація — розлучення лишень за два місяці після такого бучного весілля.

— Я не хотіла розлучатися…

— До того ж є очевидний зв’язок між вами та містером Гейзом. Боже милий, та ми ж усі його відчуваємо, просто тут і зараз. Між вами двома наче струм якийсь б’є, — Зендер підняв руку, коли промовляв це, і я відчув, що присяжні переводять погляд з мене на Ві. Отже, вони, либонь, побачили оту мерехку неонову нитку, що поєднувала наші серця.

— І нічого дивного в цьому нема. Ви обоє вродливі, розумні люди, які роками грали в таємну сексуальну гру, експериментували з оргіями й гомосексуальністю. Не треба мати жваву уяву для розуміння того, що сталося.

— Заперечення, — вигукнула Петра, зводячись.

Суддя Смітсон ляснув долонею по столу.

— Прийнято! Містере Джексон, ваші питання заступають за межу.

Зендер легенько схилив голову до судді, а потім до Петри.

— Перепрошую, — мовив він. — Я трохи захопився. У мене більше нема запитань, ваша честь.

Він звільна, спокійно повернувся на своє місце, але от атмосфера в залі суду спокійною аж ніяк не була. Вона аж іскрила, аж бриніла, огортаючи нас та відокремлюючи від інших. Ми з Ві дихали тим самим повітрям, наші тіла переробляли його, щоб підтримувати одне в одному життя, а секунди минали оглушливими ударами серця.

Ві на непевних ногах звелася, щоб зійти з трибуни для свідків, і мені здалося: вона зараз зашпортнеться. Втім повернулася до нашого відсіку, сіла й опустила голову, згорбившись і не дивлячись на мене.

Зендер здавався втомленим, коли ми наприкінці дня зустрілися в нашій химерній задушливій залі для допитів. Я був сердитий на нього за те, що він порушив тему клубу «Кошеня», не попередивши мене, але й адвокат пашів люттю, котра, як я раптом збагнув, була не меншою за мою.

— То вона брехала? — спитав Зендер загрозливо. — Ви ходили туди не раз?

— Ні, — відповів я. — Усе було точнісінько так, як вона сказала.

— От халепа, — промовив Зендер, потираючи скроні, наче в нього розболілася голова.

— Усе одно я не збагну, як це нам зарадить. Ну тобто я робив усе те саме, що й вона. Петра муситиме мене про все розпитати.

Зендер зневажливо глянув на мене.

— Пора дорослішати, Майку. З вами усе буде геть по-іншому.

***

Зараз уже ранок, а я й очей не склепив. Довелося наново й наново прокручувати у голові все те, що прозвучало вчора. Те, що я це записав, трохи мені допомогло. Наразі я сиджу на своїй койці, дивлюсь, як тьмяне сонце сходить у затягнутому небі, молочною габою туману, й знаю одне: Веріті — це і є правда. Це моя правда. Єдина правда. Те, що ми знаємо, те, що ми робимо, — це єдине, що взагалі має значення. Воно важливіше за всю ту жалюгідну брехню й облуду, за всі інсинуації та поголос. Ми здіймаємося все вище й вище, наче орел над горами. Ми дивимось униз і бачимо увесь цей шарварок, але він нас не бентежить. Сьогодні я муситиму за допомогою правди досягти ще осяйнішої істини, ще безпечнішого місця, де ми з Ві житимемо віднині й довіку, подалі від банальності, яка є сутністю цього жалюгідного світу.

Ві, коли вчора я споглядав, як ти стоїш на трибуні для свідків, я збагнув, що ти дозволяєш мені збрехати. Ти й сама брехала, як тобі здавалося, нам на користь, але ти заплуталася і витлумачила усе хибно, а тепер настала моя черга — я мушу, мов той орел, стрілою кинутися донизу і скеровувати тебе. Тепер знаю, що робити, Ві. Я знаю, як врятувати тебе, кохана моя, люба моя, і це знання — найпрекрасніше, що є в усьому світі.

***

Я щойно повернувся зі суду, але мушу все це записати просто зараз, бо адреналін і досі нуртує у моїх венах.

Ві, усе це було заради тебе. Ба більше, тепер я навіть розумію, нащо все це записую: це буде свідченням нашого чистого нескінченного кохання, котре навічно зв’яже нас. Ми розділимо цю оповідь, ми ласуватимемо нею довіку і пам’ятатимемо, як поступилися нашим ворогам лише для того, щоб дістатися жаданої мети, апогею правди нашого кохання. Коли ти читатимеш це, — а ти достеменно це читатимеш! — я хочу, щоб ти знала: я ладен ще раз повторити кожне слово, що його вимовив сьогодні. Кожен мій рух був лишень заради тебе, кохана моя.

У очах Петри, коли вона звелася, щоб проводити перехресний допит, була справдешня ненависть. Худорляве тіло цієї довгелі аж вібрувало від огиди, голос був різким.

— Містере Гейзе, я вважаю, що ви фантазер. Небезпечний фантазер.

— Ні, — мовив я. — Я не фантазер.

— Певна річ, що ви цього ніколи не визнаєте, еге ж? — вона вдягнула окуляри й заходилася гортати свої нотатки. — Ми, авжеж, вже чули покази місіс Ласелес, вашої колишньої директриси, а ще в мене тут є кілька звітів зі школи і характеристики зі соціальних служб. Усі вони засвідчують, що вам бракує емпатії, що ви не вмієте заводити друзів, що схильні до насильства і послуговуєтеся сексуалізованою лексикою.

Я так і не впізнав ту місіс Ласелес, хоча крізь габу, що повила мозок, почали прориватись якісь непевні спогади. Я згадував стільці, які хтось у класі жбурляв у повітря, зарюманих дівчат, те, як дорослі тримали мене за руки й ноги, притискаючи до підлоги.

— Я вже давно закінчив школу.

— Не настільки давно, — відказала Петра. — Отже, у вас нема заперечень щодо особливостей вашої тодішньої поведінки?

— Я не можу детально пригадати все, що тоді відбувалось. Але, мені здається, ми вже встановили, що у мене було складне дитинство. Я був агресивним малим.

— На вашу думку, чи є правильним твердження, що ви ніколи не стримували свій гнів? — спитала Петра. Вона зняла окуляри й заходилася крокувати залою.

— Ні. Мені здається, що я його стримував.

— Я маю на увазі, за допомогою професіоналів. Ви ж ніколи не зверталися до спеціалістів, так? Навіть попри те, що ваша прийомна мати й місіс Меткаф, а також лікарі вам це радили.

— Ні. Я ніколи не відчував у цьому потреби.

— Але, як на мене, ми всі дійшли згоди стосовно того, що жорстоке поводження, від якого ви страждали у дитинстві, мусило залишити глибокі психологічні травми, які майже неможливо вилікувати без професійного втручання.

Я дивився на її ноги, коли вона плуганилася залою, і мені страшенно кортіло, щоб вона зашпортнулася й скрутила собі карк.

— Не знаю. Я почуваюся добре.

— А чи переконані, що автора тих електронних листів, які ви надсилали місіс Меткаф після вашого розриву й згодом, коли вона вже відбула у весільну подорож, можна вважати адекватною людиною?

— Я був дуже засмучений і спочатку, і потім.

— Так, але чи не здається вам, що писати таке — це все ж трохи занадто?

— Я ж уже сказав, що був дуже засмучений, коли їх писав. Я не пишаюся цим.

Петра звела погляд на присяжних.

— Я знаю, що роздруківки цих листів є у ваших теках, але, можливо, один із них все ж таки зачитаю вам уголос. Він датований торішнім чотирнадцятим лютого.

Вона вдягнула окуляри й розгорнула папери, що лежали перед нею.

«Ві, ясочко, кохана моя, моє все, будь ласка, відпиши мені. Ти не можеш отак от викреслити мене зі свого життя. Скільки ще разів я мушу просити вибачення? Що мушу зробити? Я зроблю все, будь-що, лишень назви свою ціну. Я кохаю тебе, кохаю. Я жадаю тебе. Я тебе жадаю. Припини це. Припини це, сучко така. Хай йому грець, припини це, корово ти бездушна! Не будь такою. Згадай, хто ми є. Я люблю тебе, Ві, назавжди, до скону».

Дочитавши листа, Петра звела погляд, і я відчув, що в залі суду запала вражена, майже фізично відчутна тиша.

— І отаких от електронних листів було кілька, — мовила вона.

Я кивнув, почуваючись так, наче щось тиснуло на очі звідти, зсередини черепа.

— Мені неймовірно соромно, що я таке написав. Я не це мав на увазі. Я просто був у відчаї.

— Як на мене, це щось трохи більше, ніж відчай, — мовила Петра. — Ці листи звучать небезпечно.

— Заперечення, — втрутився Зендер.

— Прийнято.

Петра похитала головою.

— Чому ви припинили писати місіс Меткаф після цього, як надіслали їй цього листа?

— Бо зрозумів, що продовжувати нема сенсу. Я знав, що мені треба буде зробити щось значуще для її повернення.

— Це саме тоді ви вирішили повернутися до Великобританії?

— Так.

— Якими були ваші відчуття, коли ви дізналися, що вона виходить заміж?

Я стиснув руки на колінах.

— Я був у шоці.

Зендер наказав мені не згадувати про те, що це весілля було частиною нашого Жадання.

— Ви не почувалися засмученим?

— Почувався.

— Але ви ні з ким про це не говорили? Якщо по суті, то ви спромоглися створити справжню виставу, під час якої вдавали перед своїми колегами, ніби ви з Веріті досі разом.

У мене почала свербіти шкіра.

— Це зробити було легше, ніж пояснювати усім, що між нами сталося.

— Може, так вам було легше прикидатися й перед самим собою?

— Ні. Я знав, як воно насправді.

— І ви просто хотіли все змінити?

— Я знав, що Веріті також цього хотіла.

Петра на мить зупинилася, потім заговорила знову.

— Наскільки я розумію, ви зробили чимало висновків щодо почуттів місіс Меткаф, з кількох коротюсіньких електронних листів і зустрічей, які відбулися після вашого повернення до Лондона. Нема свідчень про те, що ви розмовляли телефоном, нема електронних листів, окрім тих небагатьох, що долучені до справи, нема доказів, що ви зустрічалися.

— Я дуже добре знаю Веріті, — відповів я, не відводячи очей від Петри. — Мені не треба проводити з нею багато часу, щоб зрозуміти перебіг її думок.

— І вам, цілком очевидно, не треба також дослухатися до того, що вона каже, — промовила Петра, дивлячись на присяжних. — А вона щоразу, спілкуючись із вами, наголошувала, що закохана в Енґуса, що не зацікавлена у відновленні стосунків з вами.

— Ви не розумієте, — промовив я і зрозумів, що мимоволі підвищив голос. Довелося ущипнути себе за руку, як навчив мене Зендер.

— То давайте, поясніть мені.

— У нас є особливі секретні засоби спілкування, які розуміємо лишень ми.

— А, так, — протягнула Петра саркастично. — Ви ж вважаєте, що насправді вона не мала на увазі того, про що казала. Тобто, коли вона казала «ні», насправді це означало «так», еге ж?

— Ні, я не мав на увазі…

— От наприклад, коли ви сексуально домагаєтеся жінки, і вона каже вам «ні», — ви все одно продовжуватимете до неї чіплятися, бо насправді «ні» означає «так». Ви це маєте на увазі?

— Заперечення, ваша честь, — мовив Зендер, зводячись. — Який стосунок це має до справи?

— Так, міс Гарднер, — мовив суддя Смітсон. — Складається враження, що під час цього судового процесу ви намагаєтеся набрати собі політичних очок.

Петра опустила очі, обличчя її взялося рум’янцем.

— Перепрошую, ваша честь, якщо вам так здається. Але вважаю, що ми всі погодимося: це таки має стосунок до справи, зважаючи на те, що містер Гейз не припинив цілувати місіс Меткаф, коли вона вперше попросила його зупинитися тієї самої ночі, коли відбувся напад.

Суддя махнув рукою на знак згоди, але його невдоволення було цілком очевидне.

Зендер перехопив мій погляд і розпружив плечі. Я зробив так само, й від того мені стало краще.

— Авжеж, я не вважаю, ніби «ні» означає «так», — промовив я. — І я зупинився, коли Веріті мене про це попросила.

— Але, наскільки мені відомо, їй довелося просити вас про це кілька разів. Вона змушена була кричати. Місіс Меткаф стверджує, що ви поклали її на підлогу й притиснули.

— Вона сама хотіла мене поцілувати.

— Звідки, на Бога, ви це дізнались?

— Із того, як вона відповідала на мій цілунок.

— Заявляю, що ви прагнули смерті містера Меткафа, — мовила Петра, дивлячись просто на мене. — У мене тут є медичний висновок. Ваші травми переважно поверхневі. Водночас у містера Меткафа були звихнута щелепа, зламані ніс, вилиця й нижньощелепна кістка, розтрощений череп і масивний крововилив у мозок. Ви завдали йому чимало сильних ударів. Ви били його значно дужче, ніж він бив вас, значно сильніше, ніж треба було, щоб просто завадити йому давати вам стусани.

— Я не хотів його вбивати.

— А я впевнена, ви ненавиділи містера Меткафа просто тому, що Веріті його кохала.

— Ні, — мовив я, заперечно хитаючи головою. — Я не відчував до нього ненависті. Мені було його шкода.

— Але ж він мав усе, про що ви мріяли.

— Помиляєтеся, нічого такого в нього було. То він вважав, ніби це так. Але насправді Веріті його не кохала.

— Але ж Веріті оце щойно стояла на вашому місці й стверджувала, що кохала його!

— Вона це несерйозно.

— І знову за рибу гроші. Знову ми не віримо словам, що проголосила жінка, бо вони завжди означають протилежне.

— Заперечення, — втрутився Зендер. — Містер Гейз ніколи не стверджував, що має на увазі всіх жінок.

— Прийнято, — мовив суддя Смітсон. — Міс Гарднер, давайте до суті.

— А суть, ваша честь, — мовила Петра, підходячи до мене, — полягає в тому, що ви, містере Гейз, створили цю вашу теорію, згідно з якою знаєте Веріті нібито краще, ніж вона себе сама. Буцімто лишень вам відомо, що для неї краще, як вона мусить жити. Лишень ви розумієте, що вона має на увазі. Лишень ви чуєте те, чого Веріті не каже, а відтак ще й переконуєте себе в тому, ніби вона й справді промовила це вголос.

— Ні, ви не розумієте.

Бажання завдати Петрі фізичного болю аж нуртувало в мені.

— А коли вона вирвалася з цього кола, коли вона почала жити власним щасливим життям, яке не мало до вас стосунку, ви цього не стерпіли й убили містера Меткафа в нападі ревнощів і люті, бо саме так звикли поводитися з дитинства.

— Це неправда, — я відчував, що на чолі в мене виступив піт, що плечі засталені, а це означало, що в мене потім страшенно болітиме голова.

— Але також неправдою є те, що місіс Меткаф буцімто хотіла бути з вами чи розірвати шлюбні пута, еге ж? І, авжеж, не відповідає дійсності те, що вона нібито просила вас допомогти їй позбутися містера Меткафа.

— Ви не розумієте, — повторив я, відчуваючи, що наша правда наче кудись вислизає від мене.

— У вас було жахливе дитинство, — додала Петра. — Ви ненавиділи свою матір, містере Гейз?

Я подумав про жінку в кошику для сміття.

— Ні.

— Але ж ви відмовляєтеся з нею зустрітися.

— Так.

— Чому ж?

— Бо не бачу в цьому сенсу.

— Чи ви читали статтю в «Дейлі міррор», у якій ваша мати щиро каялася і благала про змогу вас побачити?

Здавалося, що стіни стискалися навколо мене, і я не розумів, чим це все закінчиться.

— То й що?

— То чому б вам не зустрітися з нею?

— Бо вона сказала це несерйозно.

Петра рвучко озирнулася до присяжних.

— Овва! Ще одна жінка, яка каже одне, а на увазі має буцімто геть інше.

— Я не стверджував… — почав я, але Зендер змахом руки наказав мені мовчати.

— Схоже на те, що ви не довіряєте жінкам, — мовила Петра, знову розвертаючись до мене. — І чоловікам також, до речі. Як на моє переконання, ви цілеспрямовано вибудували власний внутрішній світ, бо це єдине місце, де почуваєтесь у безпеці.

— Заперечення, — мовив Зендер. — Я не знав, що міс Гарднер ще й психолог.

— Подібні ремарки ви могли б приберегти для своєї завершальної промови, міс Гарднер, — мовив суддя Смітсон.

— Перепрошую, ваша честь, — кивнула Петра. — Ви маєте слушність. Адже, певна річ, містер Гейз надто поринув у цю фантазію, тому й не може визнати, що бодай щось із моїх слів відповідає дійсності. — Вона рушила до мене і врешті-решт опинилася так близько, що я помітив, як пудра забилася в зморшки навколо очей та відчув огидний хімічний сморід її квіткових парфумів.

— Ба більше, я навіть не вірю, що ви кохаєте місіс Меткаф, — мовила вона, прикипівши до мене очима.

— Певна річ, що кохаю! — вигукнув я. Мій голос прозвучав просто оглушливо у мовчазній залі.

Петра розвернулася спиною у мій бік, й мене пойняло неймовірне бажання стерти на порох цю трибуну й штовхнути її так, щоб вона упала.

— Ні, — мовила Петра після паузи. — Ви кохали саму думку про те, що нібито закохані. Не можна кохати людину й змушувати її проходити через те, через що ви змусили пройти місіс Меткаф.

— Але ви не розумієте, — мовив я, і навіть попри те, що я змусив себе не кричати, мій голос тремтів. — Ви й гадки не маєте…

— Що, бо я — жінка? — спитала Петра, повернувшись до мене обличчям.

— Ні, тому що ви — не я й не Веріті.

— Я просто попрошу вас вчинити гідно й розповісти правду про місіс Меткаф, — мовила вона, дивлячись мені просто в очі. — Якщо ви й справді кохаєте її, як оце стверджуєте, тоді, на Бога, дайте їй спокій і визнайте: ви брешете, що вона буцімто брала участь у вбивстві чоловіка. Визнайте, що брешете про її кохання до вас. Визнайте, якщо вже на те пішло, що ви брешете про всі ваші стосунки, які жили тільки у вашій голові.

Я витримав її погляд, погляд цих дурних коров’ячих карих очей. І похитав заперечно головою.

— Ні, — мовив я. — Я підтверджую все те, що казав раніше. Ми з Веріті кохаємо одне одного. Ми не хотіли, щоб Енґус загинув, але нам просто конче треба було бути разом.

Петра похитала головою й відвернулася.

— У мене нема більше запитань, ваша честь.

Ставлячи перше запитання, Зендер аж подався вперед зі свого столу.

— Як ви почувалися, коли на Різдво місіс Меткаф розірвала з вами стосунки?

— Я був у шоці й засмучений. Але я розумів її. Я серйозно її зрадив і я знав, що мені доведеться заплатити за те, що я накоїв.

— Яка цікава фраза. Заплатити за те, що ви накоїли. Це Веріті вам таке сказала?

— Ні, але я знаю правила.

Зендер звів брову.

— Які правила?

Здавалося, наче розповісти я мусив багато, а часу обмаль. Розумієш, Ві, я знав, що ти — єдина в цій залі особа, яка збагне, про що я говорю, і тієї миті відчував до інших хіба зневагу. Не бути нами — це так нудно, майнуло мені тоді.

— Наші правила. Ті правила, за якими ми живемо.

— Це тому ви припинили спроби сконтактувати з місіс Меткаф у лютому, після повернення з Нью-Йорка?

Я відчував, як, несамовито заходячись, калатає серце під сорочкою.

— Так. Я знав, що мені доведеться спокутувати свою провину. Знав, що не можу просто перепросити, що мені доведеться продемонструвати їй, як я шкодую про те, що сталося. Тому я почав планувати повернення, купив будинок і взявся облаштовувати таке життя, про яке ми завше мріяли.

— Ви, напевне,були дуже шоковані, коли з’ясувалося, що вона заручилася, — мовив Зендер. Він казав це, дивлячись на мене, і я збагнув: адвокат хоче, щоб я відповів не справдешні думки.

— Так, — мовив я, намагаючись, щоб голос не видав мене. — Але також я усвідомлював, що дуже скривдив її,а тому це здалося мені природною реакцією.

Він посміхнувся, зрозумівши: я здогадався, що від мене потрібно.

— Ви маєте на увазі, що, на вашу думку, стосунки з Енґусом були на кшталт «око за око»?

Я знизав плечима якнайспокійніше, зосередившись на всіх наших репетиціях. таких самих, як ті, що ти, Ві, я певен, влаштовувала з Петрою.

— Не можу цього стверджувати достеменно, але мені здається, що це не той проміжок часу, за який можна від тривалих стосунків з однією людиною перейти до заручин із іншою.

Зендер кивнув.

— А чи намагалися ви сконтактувати з місіс Меткаф після свого повернення?

— Я надіслав їй електронні листи з повідомленням, що повернувся, і написав, що з нетерпінням чекаю на весілля та зустріч з Енґусом. Ще й до себе їх запросив.

— Тобто ви трималися по-дружньому? — спитав Зендер, а відтак глянув на присяжних. — Ці електронні листи є у ваших теках, доказ номер дванадцять.

— Так, вона сказала, що ми маємо зустрітися після весілля. Але я випадково зітнувся з нею, як вона й казала, за кілька днів до церемонії.

— І якою була ця зустріч?

Я сковтнув, бо здавалося, наче щось стало руба в моєму горлі, а відтак сьорбнув води зі склянки, що стояла переді мною.

— Це було химерно, — мовив я після паузи. — Напевне, дивно для нас обох. Відчувалося, що між нами й досі міцний зв’язок, і це засмутило мене, якщо вже чесно.

«Дотримуйтеся послідовності подій, — сказав мені Зендер. — Пам’ятайте про це, наче від цього залежить ваше життя. Тим паче, що воно й справді від цього залежить».

— Але, менше з тим, ви все одно пішли на весілля?

— Так, хоча згодом пожалкував про це, бо було просто жахливо бачити, як Веріті виходить заміж за Енґуса. Це змусило мене усвідомити, що я ще не охолов до неї. Щиро кажучи, це спонукало зрозуміти, що й досі її кохаю.

— То коли ви побачили місіс Меткаф наступного разу після весілля? — спитав Зендер.

— Я пішов зустріти її з роботи. Я відчував, що мені треба дещо їй сказати, і вона зголосилася зайти перехилити чарку. Я зізнався Ві, що й досі її кохаю і що вважаю, ніби вона скоїла помилку, коли вийшла за Енґуса.

— А вона що на це відповіла?

Звівши очі, я глянув на тебе, Ві. Зендер казав мені цього не робити, але я розумів, що вже просто не годен стримуватися. Ти дивилася на мене, обличчя було попелясто-блідим, очі чорні й напружені. Я збагнув: ти досі не второпала, що це я таке роблю. Я відкрив рота, але не видушив ані звуку.

— Містере Гейзе, ви мусите відповісти на питання, — сказав суддя Смітсон.

— Вона здавалася дуже спантеличеною, — мовив я. — Стверджувала, ніби кохає Енґуса, але була знервована і постійно подавала мені наш таємний сигнал.

— Ваш таємний сигнал? — перепитав Зендер. — Це ж який?

— Коли ми грали в Жадання, у нас був сигнал, який означав: Ві хоче, щоб я прийшов і урятував її. Вона смикала за срібного орла, якого носить на шиї.

Ми всі глянули на тебе, коли я це промовив, і побачили орла, який любесенько відпочивав у тебе на шкірі. Ти хутко накрила його долонею, але рука впала назад на коліно.

— Це саме тоді місіс Меткаф сказала, що Енґус поїде на кілька днів?

— Так. Я вирішив, ніби це означає: вона хоче, щоб я до неї прийшов, щоб ми змогли залагодити цю ситуацію. Але у вихідні Ві не було, тому я прийшов увечері в понеділок. І вона мене впустила.

— Місіс Меткаф стверджує, буцімто ви на неї напали.

Очі мої аж пекли — таких зусиль я змушений був докладати, щоб не заплакати.

— Мабуть, Веріті просто заплуталась, і це цілком зрозуміло. Цілуватися було з нашого боку неправильно, але ми не втримались. І, як сказала Веріті, коли вона попросила мене зупинитись, я зупинився. Ми після того дуже довго говорили про те, що робитимемо, і як вона про все розповість Енґусові.

— А потім ви пішли. Їй же ж не довелося кричати або благати вас забратися геть? Вона не викликала поліцію?

Я похитав головою.

— Ні. Ми домовилися, що вона про все розповість Енґусові наступного дня, а відтак переїде й житиме зі мною.

— Але наступного дня ви не отримали від неї звістки?

— Ні. Я почав хвилюватися, що Енґус її якимось чином скривдив чи щось сталося, тому знову пішов туди. Мені слід було забратися, коли він сказав, що вона захворіла, бо ж Веріті дала зрозуміти, що сама хоче йому про все розповісти, бо так, мовляв, буде правильніше. Але моя нетерплячість узяла гору, я не стримався й розбевкав про все сам. Енґус був у шоці, а вона дуже засмучена, тому я пішов, щоб вони все обговорили й вирішили, як діяти далі. Повернувшись додому, я заснув, а наступне, що я пам’ятаю, це те, що Веріті мені зателефонувала й повідомила: до мене їде Енґус.

Цієї миті я помітив, що говорю дуже швидко, а дихання виривається з грудей короткими, уривчастими поштовхами.

Зендер розгорнув теку, яку тримав у руках.

— У мене є тут медичні висновки, які свідчать про те, що обоє — і містер Меткаф, і ви самі, отримали травми внаслідок бійки навкулачки. Ви пам’ятаєте, як це сталося?

— Так.

— По-вашому, хто почав бійку?

— Містер Меткаф. Щойно я відчинив двері, він на мене накинувся.

— Отже, він не спробував спочатку поспілкуватися з вами?

— Ні. Навіть не намагався.

— Свідки стверджують, що перш ніж ви відчинили двері, він упродовж десяти з гаком хвилин стояв у вас під будинком і щось горлав. Чому?

— Бо Веріті наказала мені його не впускати.

— На вашу думку, чому вона наказала вам не робити цього?

— Гадаю, не хотіла, щоб хтось із нас постраждав.

— Хтось із вас?

— Так.

— І чому ж тоді ви все ж таки відчинили двері?

Я згадав, як стояв тоді на кухні.

— Важко пояснити. Протягом мого життя на мене підвищували голос чимало людей, і я просто хотів, щоб він припинив це робити.

— Що ви відчуваєте через те, що вбили містера Меткафа?

Я глянув на свої руки. Мені й досі здавалось якимось нереальним, що вони поклали кінець чужому життю.

— Я почуваюся спустошеним, — мовив я, згадавши слово, котре порадив мені вжити Зендер. — Певна річ, я прагнув, щоб Веріті його покинула, але мені зовсім не хотілося, щоб із ним сталося щось погане.

І це таки правда. Втім, хтозна, може, справжня правда полягає в тому, що мені начхати на трафунок з Енґусом. Я не думаю, що й тобі була до того хоч якась справа, Ві, хоча й знаю, що ти не хотіла його смерті. Але я сумніваюся, що комусь із нас не байдуже, що станеться з іншими людьми, з усіма, крім тебе й мене. Я не бажаю іншим смерті, але водночас тут, у світі, є стільки марних людей, стільки нікчемних життів. У нашій правді, взагалі-то, нема нічого дивного. Річ просто в тому, що нам ніхто інший не потрібен. Єдине, що має сенс, — це ти і я.

— Можете розповісти про ту історію, коли Веріті захворіла після завершення університету? Коли вона приймала антидепресанти?

Я відчував, що ти дивишся на мене, Ві, й мені було неймовірно шкода, що доведеться збрехати, хоча ми обоє і знали, нащо я це роблю. Нам обом відомо, що то був для мене щасливий час.

— Це було складно, але ми впоралися.

— Здається, ви навчилися медитації, щоб їй допомогти?

— Так, це корисне уміння.

— Ви б могли назвати себе мирною людиною, містере Гейз?

— Так, напевне.

— А як щодо тих ваших характеристик, які давали вам інші? Що ви, мовляв, одинак, аутсайдер, що важко заводите друзів, але що ви дуже вірний?

Я кивнув.

— Так, мабуть, усе це правда. Моє дитинство було й справді важким, але мені дуже пощастило, що мене прийняли до своєї родини Елейн та Беррі, які навчили мене, що на світі є і добрі люди. Може, я надто кохав Веріті, як сформулювала це її мати, але водночас я не зовсім розумію, що це означає. Так, я її кохаю. А вона кохає мене.

Зендер кивнув, і мені здалося, що ми всі, присутні в залі, почали раптом дихати важче.

— Містере Гейз, мене дуже цікавить, як ви сприймали ту гру, Жадання, в яку ви з місіс Меткаф грали впродовж ваших стосунків.

— Це важко пояснити стороннім людям. Усе було так, як описувала Веріті. Ми йшли до бару, я тримався віддалік, щоб до неї міг безперешкодно наблизитись якийсь самець, а тоді несподівано втручався.

— Місіс Меткаф стверджувала, що це збуджувало вас обох. Справді так?

— Так.

— Наскільки мені відомо, іноді після цього ви кохалися просто в барах чи клубах, де все це відбувалося.

— Еге ж, траплялося й таке.

Зендер підійшов до присяжних.

— І вам завжди це подобалося?

— Так. Якщо Веріті була щаслива, то я також.

— Що ви відчуваєте тепер, дізнавшись, що вона брехала вам, коли стверджувала, що їй, мовляв, цікаво, як воно, кохатися з жінкою, хоча насправді в неї вже до того були гомосексуальні стосунки?

— Це не має значення, — мовив я. Це й справді не має значення, Ві.

— А як щодо клубу «Кошеня»? Що ви відчуваєте з цього приводу?

Після твоїх свідчень, Ві, коли ми зі Зендером обговорювали, збрехала ти чи ні з приводу того, скільки саме разів ми були в клубі «Кошеня», а я сказав, що це сталося лишень раз, він якось так промовив оце своє «от халепа», що я нарешті збагнув, як цю ситуацію сприймають усі ті ідіоти, крім нас.

Саме це допомогло мені зрозуміти проблему, знайти вихід з цієї ситуації. Дайте їм те, чого вони бажають, і вони відчепляться.

Так, Ві, нам із тобою доведеться пожертвувати кількома роками нашого життя, бо цей світ не готовий цінувати кохання в його найчистішій, найпростішій формі. Цей світ звик до насильства, брехні, омани й ошуканства. Він не спроможний побачити чистоту, навіть коли вона просто в нього під носом — натомість відвернеться й знущатиметься. Ну й нехай собі. Нам на це начхати, еге ж, Ві? Ми настільки вищі від усього цього!

І саме з цієї причини я учинив так, як учинив.

— Мені це подобалося, — мовив я. — Нам обом подобалося.

Зендер скинув очі, наче не розчув до пуття моїх слів. Коли він заговорив, його голос ледь тремтів. Але я упізнав це тремтіння, це було відлуння жадання, адже Зендер говорив, як людина, котра от-от має отримати омріяне.

— Але ж мені здалося, що місіс Меткаф стверджувала, буцімто ви ходили туди лишень раз? І не брали участі в подіях?

Я намагався, щоб голос звучав рівно.

— Ми ходили туди кілька разів. І брали участь у тому, що там відбувалося.

Зендер майже посміхався.

— Ви брали участь в оргіях? Ви й місіс Меткаф?

— Так.

Цієї миті ти, Ві, скрикнула; сльози ринули з твоїх очей, орел аж підстрибував — так калатало в тебе серце.

— А чи можете ви розповісти суду, що саме ви робили? — спитав Зендер, мало не облизуючи губи.

На мить я розгубився. Мені захотілося забути про велику мету й одразу ж припинити цей біль. Я виструнчився, прикипівши поглядом до твоїх очей.

— Вибач мені, Ві! — вигукнув я. — Так буде краще, слово честі! Я тебе кохаю!

Ти розтулила рота, але єдиний звук, що вирвався з твоїх губ, — це ридання.

Петра зірвалася з місця.

— Ваша честь, цьому треба покласти край!

— Ваш підзахисний не має права звертатися до місіс Меткаф, — зауважив суддя Смітсон. — Якщо лишень він не хоче, щоб його звинуватили в неповазі до суду.

Зендер підійшов до мене, і я знову сів, трусячись усім тілом. Ціла зала, здається, тремтіла. Але твої страждання додали мені сил, Ві, бо я знав, що біль об’єднує нас, я знав, що мені доведеться й далі брехати про тебе, і що лишень цією брехнею я можу тебе захистити, убезпечити на той час, поки буду за ґратами.

— Майку, вам треба розповісти суду, що пов’язувало вас із місіс Меткаф.

Ми не обговорювали це запитання заздалегідь, і я відчув, що воно вгатило мене, немов добрячий стусан.

— Ми дуже кохаємо одне одного, — виголосив я, і голос мій прозвучав потужно й упевнено.

Зендер кивнув примирливо.

— Так, щодо цього в мене нема сумнівів. Але чи зголосилися б ви зробити задля неї будь-що?

— Так. І зараз так само.

— Без жодних винятків?

— Без жодних.

Тиша аж бриніла.

— Навіть після цього всього? Навіть після того, що вона про вас сказала?

Я кивнув.

— У Веріті були на це свої причини. Мені до цього байдуже.

Я ще дещо пригадав минулої ночі, Ві, дещо, що спало мені на думку, коли лежав на койці й прокручував усе в голові. Я згадав, як ми зайшли до сувенірної крамнички в Единбурзі, того року, коли їздили туди на фестиваль. Як передивлялись усі ті написи на дерев’яних пластинках і реготали, а відтак ти затнулася. Як ти взяла одну з тих пластинок і сказала, що тобі вперше трапилася на очі цитата, яку й справді варто запам’ятати. Того дня я прочитав її, зазираючи тобі через плече.

— «Я став жахним, бо хочу лиш добра. Зіграли вступ, за ним жахніша гра»[44].

— Мусимо запам’ятати це, Майкі, — сказала ти мені. — Шекспір завжди доречний.

Але я тоді не розумів, чому ти так вважала, лише зараз второпав, достеменно второпав.

Ми маємо докласти зусиль і приховати правду. Хай інші бачать це не так, але, кохана, наш особливий тип жорстокості — це і є кохання, лишень під іншою назвою.

Зендер рвучко згорнув теку.

— Чи місіс Меткаф колись просила вас якимось чином зашкодити містерові Меткафу?

Я помовчав, але тільки якусь мить.

Так, Ві, я дивився просто на тебе. Не забувай про це. Я глибоко зітхнув, бо ми досягли тієї миті, про яку я розмірковував упродовж останніх тижнів: з чого складається істина? Чи вона лишень у тому, що ми говоримо одне одному, іноді навіть не замислюючись над цим — в отих химерних викидах повітря? Чи, як я й підозрюю, вона — щось більше за це? Ні, певна річ, істина, — це підґрунтя нашого єства. Вона зачаїлася в нас усередині, вона — сутність нашого буття. І її конче треба розшифрувати, щоб відкрити справжній потенціал істини.

— Веріті просила мене допомогти, — мовив я, відчуваючи, як серце калатає в грудях, а кров стугонить у вухах.

Зендер якусь мить стояв незрушно, і мені приємно було бачити, що я його спантеличив. Я відчував, що адвокат дивиться просто на мене, але сам я не зводив на нього очей, бо не збирався відводити погляд від тебе.

— Коли це сталося?

— Коли я прийшов до її будинку у понеділок. Я ж уже казав, після нашого поцілунку ми тривалий час розмовляли про те, як вирішимо цю ситуацію, — я на хвильку затнувся, згадавши, якою на дотик була підлога піді мною, як ми сиділи, як тремтіли від жаги.

— Як вам відомо, Веріті сказала, що хотіла б ладу між нами.

Боже милий, Ві, ти — найпрекрасніше зі створінь, які будь-коли існували на цій землі! От про що я думав, коли дивився тоді на тебе. Я б залюбки увійшов у тебе й цілу вічність не рухався б. Але я знав, що Зендерові й іншим необхідне продовження. Знав, що ця історія потребує яскравішої кульмінації.

— Ві сказала, що хоче звільнитися з пут шлюбу, але не спроможна зробити це самотужки. Вона попросила про допомогу.

Слова, здається, аж кололи мені губи.

— Містер Гейз, що ця її ремарка для вас означала? — голос Зендера пробився крізь мою задуму.

— Що вона була налякана, бо ненавиділа конфлікти. Я завжди рятував її з будь-яких складних ситуацій, і вона знала, що з цією я також зможу їй зарадити. Веріті не хотіла, щоб Енґус загинув, і я також цього не хотів. Але ми мусимо бути разом. Ви це розумієте? Для нас просто неможливо бути окремо одне від одного.

Я говорив, звертаючись лишень до тебе, Ві, й ти ні на мить не відвела від мене очей. Ти вже не плакала. І я зрозумів: ти нарешті збагнула, що я роблю.

***

Завершальні промови Зендера й Петри тривали цілу вічність. Вони знову й знову товкмачили те саме — ту саму бздуру, і все хибно. А промова судді Смітсона… враження було таке, що її для нього власноруч написав Зендер. Суддя тривалий час підсумовував якісь юридичні питання: наприклад, зазначив, що найсерйозніший вердикт, який можуть винести присяжні, — це звинуватити мене в умисному вбивстві. Але для цього, мовляв, вони мають бути впевнені, що я мав намір убити Енґуса, коли вперше його вдарив. І що вони мусять бути переконані: мої дії не були самозахистом. Він також нагадав їм про моє дитинство і про стрес, у якому я існував на той момент. Зауважив присяжним, що вбивство через необережність також є цілком реальним варіантом вердикту. До того ж він не намагався приховати свою відразу до тебе, Ві. Суддя нагадав присяжним про те, що ти брехала, навіть під присягою, про Анжелу й клуб «Кошеня», про те, як тобі важко було вирішувати складні ситуації, а надто завершувати стосунки. Смітсон довго розводився про, як сформулював це, твій надмірний та неприродний сексуальний апетит і про те, що ти, цілком очевидно скористалася своєю сексуальністю для повного підкорення мене собі. Я заплющив очі, коли суддя це говорив, щоб стриматися й не почати захищати тебе, але це все просто дурня, яку треба пережити.

Це чирва, яка не гідна навіть того, щоб жерти наші мертві тіла.

Урешті-решт нам лишилося тільки чекати, поки за двадцять чотири години нас знову завели до зали суду. Мене визнали невинним у зумисному вбивстві й винним у вбивстві з необережності. А тебе, кохана, — винною у співучасті в убивстві з необережності. Я дивився на тебе, коли виголошувати вирок, і побачив, як підітнулись у тебе ноги і як охоронниця мусила підтримати тебе. Сьюз скрикнула, але я не певен, що ти її почула. Ми мусили стоячи слухати подальшу промову судді Смітсона про те, наскільки трагічною була ця справа, і про його переконання, що ні я, ні ти, Веріті, не Енґуспланували Енґусової смерті. Він також згадав про відповідальність та про небезпеку ігор і маніпулювання іншими.

Я чітко запам’ятав одну його фразу:

— Ви, містере Гейз, стали жертвою двох емоційно нестабільних жінок, які зустрілися на вашому життєвому шляху, і я сподіваються, що, вийшовши з в’язниці, ви надалі обиратимете собі партнерок розважливіше.

Я не відразу збагнув, що він мав на увазі тебе, Ві, й мою матінку.

Він присудив нам обом по вісім років, але Зендер каже, що ми подаватимемо апеляцію, тож реченець найімовірніше зменшать до п’яти років. Якщо ж добре поводитимемося, запевняє він, вийти удасться вже за три чи чотири. Не так уже й довго.

Террі дозволив мені подивитися новини по його телевізору, коли я повернувся зі суду. Ми сиділи біч-о-біч на його смердючій койці й бачили, як Петра спускається сходами з ґанку будівлі суду. Її негайно оточили журналісти, вона почекала, поки вони трохи заспокояться, аж потім заговорила.

— На мою думку, в цій справі постала перед судом не та людина, — мовила Петра, і лють, здається, бриніла навколо неї, наче силове поле. — Веріті Меткаф під час цього фарсу, на який перетворився судовий процес, судили за її сексуальне життя, і час од часу складалося враження, що ми десь у Салемі[45] сімнадцятого століття. Я ніколи не уявляла, що в двадцять першому столітті стоятиму в залі суду і слухатиму слова на кшталт «причарувала» й «приворожила» стосовно розумної, чутливої жінки. Брехня й плітки, які оповили цю справу, призвели не лишень до того, що небезпечний чоловік отримав мізерний термін, унаслідок чого він уже за кілька років знову опиниться на наших вулицях, а й до того, що безневинну жінку звинуватили у злочині, який вона не скоювала.

Петра обрала одну зі спрямованих на неї камер і глянула просто в об’єктив, на нас.

— Будь-хто, хто стверджуватиме, що ми вже нібито досягли гендерної рівності, мусить спершу ретельно замислитися над тим, що тут сталося. Мусить запитати себе, чому нічого з цих подій не здається нам незвичним чи шокувальним. Усім працівникам Феміди сьогодні мусить бути соромно, бо правосуддя не відбулося.

Я відчув якийсь холод у шлунку, але Террі дав мені стусана під ребра.

— Довбані феміністки, — мовив він. — Та вони ж усі лесби! Ну майже всі. Усе, чого їм треба, — це щоб справжній чоловік добряче їх відпірхав.

Він лунко розреготався — цей сміх аж задеренчав у його грудях. Я не відповів. Натомість видерся на свою койку й побачив, що туман відступив, і тепер крізь малесеньке віконечко мені було видно нічне небо та зірки.

***

Отже, ми обоє тут, Ві. Обоє замкнені у наших цюпах в очікуванні тієї миті, коли знову зможемо бути разом.

Зендер пересилає мені купу запитів від письменників і журналістів, а також від кінокомпаній. Усі вони прагнуть «розповісти історію з мого погляду», як вони це називають. Адвокат намагається переконати мене поспілкуватися з ними, каже, що це буцімто піде мені на користь, але насправді все тому, що він марнославний і прагне побачити, як його зіграє якийсь вродливий актор. Поки що на всі запити я відповідав відмовою, але наразі саме почав обмірковувати таку можливість. Новини швидкоплинні, чутки змінюються іншими чутками. Ця історія, наша спільна правда, пов’язує нас, і, можливо, нам треба продовжити її. Може, варто увічнити її на телеекранах та в книжках, щоб ми були назавше пов’язані красним письменством.

Дякую тобі, що ти відмовилася від звинувачення в нападі. Авжеж, я знаю, що ти й не збиралася звертатися з цим до суду, то була просто ще одна частина Жадання, ще один спосіб підштовхнути нас ближче до краю, перш ніж відступити від нього. І ти мала слушність, що не оскаржувала отой дурнуватий громадянський позов Енґусової родини щодо заповіту. Я збагнув, що вони за одні, коли побачив їх у суді. Але хай собі, ми б усе одно не торкнулись ані пенні з його грошей, еге ж, кохана?

Ві, я знаю, як тобі подобається стрімко досягати мети і як тобі важко від думки про те, що три роки ти проведеш без мене, й от саме тому я пишу тобі щодня. Пишу розлогі листи про наше щасливе майбутнє.

Особливо мені подобається розповідати тобі про наш будинок. Сад цієї весни буде просто дивовижним, а коли ми повернемося, він стане ідеальним. Анна розповідала мені: сади потребують зазвичай три роки, щоб по-справжньому розквітнути і набути якнайкращого вигляду. Я лежу на своїй койці й думаю про це, про те, що саме це ми і планували. Тебе просто вразить, як там усе чудово облаштовано. Я вже уявляю, як ти сидітимеш там, між зела та квітів, що погойдуються під легеньким вітерцем, поки я готуватиму нам вечерю на мангалі.

Ми зможемо лежати на теплому камінні й дивитися на хмари, і ти знову навчатимеш мене бачити там якісь силуети. Ми кохатимемося в кожній кімнаті нашого будинку, і я покажу тобі телефонні номери тих жінок у креденці на кухні — я ж бо вирішив їх не зафарбовувати. Ми розповідатимемо одне одному їхні історії та вигадаємо для кожної з них гожий фінал.

А ще ми сядемо у літак, Ві, й помчимо на самотній пляж, де бриз пеститиме нашу шкіру. Ми питимемо коктейлі в химерних готельних номерах, де ніхто не знатиме наших імен, і плаватимемо в морі, такому глибокому, що годі й уявити. А щоночі ми міцно обійматимемо одне одного, наші тіла сплітатимуться в одне ціле, наші голови притискатимуться одна до одної. Ми мирно спатимемо, дихаючи в унісон, і дихання наше буде тепле й глибоке. І я не прокидатимуся вночі з бажанням якимось чином розплутати звивини твого мозку, бо й так знатиму, що там. Ти покладеш долоню мені на груди і слухатимеш, як б’ється моє серце, а я цілуватиму кожен дюйм твого тіла. Кохана моя, ми — істоти досконалі, наразі примусово занурені у чекання, але очікування врешті-решт зробить наше возз’єднання ще незабутнішим.

Ві, ми спромоглися досягти того, чого намарно прагнуть усі інші закохані. Ми перемогли всенький світ і тепер існуємо лишень у серцях одне одного. Майже досягли ідеального стану — того стану, коли наше спілкування — це єдине, що має значення. Я заплющую очі й думаю про всі ті чудові дні, тижні, місяці й роки, котрі проведемо разом, ті, що у нас попереду, — в недузі й здоров’ї, облишивши все інше, допоки смерть не розлучить нас, на віки вічні, амінь.

***

Боже милий, Ві, ти, авжеж, змусила мене довгенько чекати, але я нарешті отримав відповідь на всі ті листи, що їх написав тобі. Це була поштівка, на якій великими літерами ти вивела три слова: «ЦЕ НЕ ТИ».

Перекинувши поштівку, я побачив на її зворотньому боці світлину орла, який маяв високо у небі над засніженими верхівками гір. Я поклав листівку на койку, рівно-рівнесенько, й сів перед нею по-турецькому. Я сидів так, абсолютно незрушно, довго, просто насолоджуючись цим.

Я навіть заплющив очі, бо мав усе обміркувати. Я мав дозволити орлу всотатись у мій мозок і вказати мені шлях, як завжди намагалася зробити ти. Кохана, я знаю, що саме, на думку інших, ти мала на увазі, коли написала ці слова, але мені також відомо, що ти ніколи б не принизилася до такої банальності й вульгарщини. Мені подобається, як ти використала наш код із трьох слів, щоб змусити мене пригадати: ти ніколи не буваєш прямолінійною. Я збагнув, що насправді маєш на увазі.

Але мені не треба твоїх слів, що я не винен. Жадання, як я його знав, завершено. Нам воно більше не треба. Ми тепер уже вищі від нього. Вищі за все — за винятком нас самих. Однак на згадку про старі часи я закреслив три твої слова й замінив їх тими, що завжди будуть для нас особливими: «Я ЖАДАЮ ТЕБЕ». Я переадресував поштівку й опустив її у в’язничну поштову скриньку, тож ти отримаєш це послання вже завтра.

Ти, Ві, єдина людина, яка знала, що мені треба для виживання у цьому світі. Так, я знаю, Елейн і Беррі, навіть моя мати, зробили все, що могли. Але ти єдина з людей, яка бачила мене наскрізь, торкалася моєї душі.

Ми — люди, ми вагаємося й помиляємося, але це не має значення.

Адже ми кохаємо, ми вміємо пробачати. Ми знаємо правду. Ми знаємо, що таке кохання: найлагідніше й найжорстокіше з почуттів.

Я прийду за тобою, Ві. Я прийду.

Післямова

Як на мене, рушійною силою справжнього психологічного трилеру є не сюжет, а психологія. Зважаючи на це, можливості створювати напругу, несподівані повороти й інтригу відкриваються просто безмежні — адже, врешті-решт, нема нічого складнішого за людські розум та емоції. От саме тому я люблю романи Керол Шилдс[46], Марґарет Етвуд[47], Патриції Гайсміт[48] і Айріс Мердок, в яких напруга створена завдяки захопливій мандрівці у внутрішнє життя персонажів. Усвідомлення цього відіграло головну роль у розумінні, чого саме я прагнула досягти цією книгою.

Я заздалегідь знала, що прагну написати історію про кохання-одержимість. А відтак швидко стало зрозуміло, що мені хочеться розповісти цю історію голосом чоловіка; я прагнула змінити перспективу, «перемкнутися» з чудових образів отих жінок-травматичок, про яких мені доводилося стільки читати протягом останніх кількох років, і написати про чоловіка-травматика. Мені подобаються недосконалі персонажі; взагалі-то кажучи, лишень у таких персонажів я й вірю. Я не вірю в «добро» й «зло» per se[49], а вірю в повнокровно-об’ємних, складних людей, понівечених і потрощених обставинами й спадковістю. Отже, мій головний герой не міг бути хорошим чи поганим, йому, можливо, не все було відомо, й він не усе розумів, але водночас мені кортіло, щоб він щиро вірив у все те, що робитиме. Мені потрібен був хтось, хто провокував би в читача водночас відразу і захоплення, хто змушував би нас ніяковіти й одночасно викликав співчуття. Стало очевидно, що мені доведеться писати книгу від першої особи і що подавати події можна буде лишень із Майкового боку.

Потім я випадково подивилася документальний фільм «Нетфлікс» про Аманду Нокс[50]. Певна річ, я й раніше чула про цю трагедію і була просто у шоці від крикливих заголовків у газетах і некомпетентності поліції. Але, аж допоки не подивилася цю документальну стрічку, я не усвідомлювала того, наскільки застрашливою ця справа була для жінок. Не розуміла, якою мірою усім насправді було начхати на те, що вбито молоду жінку, і на те, хто це зробив: єдине, до чого прикута була всезагальна увага, — це Аманда і те, що вона полюбляла секс. Основною темою цього судового процесу, усвідомила я, було не те, хто ж насправді убив Мередіт, а те, якою мірою сексуальна Аманда Нокс і як її треба покарати за це.

Я вирішила написати книгу про чоловіка, одержимого ідеєю, як йому здається, ідеальної жінки. Але я прагнула, щоб він був не просто одержимим — він мав бути закоханим з усім супутнім божевіллям. Тож розуміла, що ця жінка має бути людиною, з якою мій персонаж матиме довгу спільну історію, а не просто якимось вигаданим фантомом. Я змусила Майка й Веріті грати в еротичну гру, причому обоє брали в ній активну участь і насолоджувалися процесом. Я прагнула створити двох неоднозначних, але безпечних персонажів. Двох небездоганних людей, яким подобається те місце, яке вони займають у цьому світі, та яким майже начхати, що про них думають інші.

Водночас я розуміла, що для одержимості Майка мусить бути якась причина. Я згадала документальну програму, яку чула по радіо кілька років тому. В ній психолог розповідав: якщо у вас були хворобливі стосунки з батьками, ваш емоційний розвиток може загальмуватися. Наші батьки — це єдині люди, які люблять нас абсолютною безумовною любов’ю. Їхня любов нам конче потрібна, щоб згодом отримати змогу увійти в дорослий вік, не вимагаючи цієї любові від інших — лишень за такої умови можна надалі побудувати здорові стосунки. Ця теорія серйозно зачепила мене, вона здалася мені цілком правильною, — я зрозуміла, що Майкові потрібне минуле, яке зробить його одержимість реалістичною.

Коли я завершила цей роман, я замислилася, чи не передала куті меду з ідеєю, що жінок завше судять жорсткіше, ніж чоловіків. Може, я надто вже наголошувала на тому, що від жінок постійно вимагають ідеальності, що, коли ми не вписуємось у загальні стандарти, нас вважають божевільними, аґресивними, дивакуватими? Це відбувалося в жовтні 2016 року, й американські вибори наближалися до свого фінального крещендо. Я, опустивши щелепу, впродовж цілого місяця спостерігала за тим, як компетентну, освічену, потужну жінку принижував недорікуватий, тугоязикий, ґротескний негідник-хуліган.

Він не може виграти, товкмачила я самій собі, ще й досі вірячи у те, що, здолавши такий ґрандіозний шлях, ми не можемо дозволити собі такий відкат назад. Тепер, на мій жах, я не впевнена, що цей шлях був аж таким ґрандіозним.

Не можна заперечувати, що нині ми живемо у світі, в якому до жінок і чоловіків ставляться цілком по-різному. Жінки мають бути ідеальними, чоловікам навіть убивство може зійти з рук. Рівність і досі — недосяжна мрія, й увесь наш минулий досвід знову підступився до нас і дає нам ляпасів. Схоже, ми не спроможні втекти від того, хто ми є, — кожен із нас окремо і всі разом. Ми робимо маленькі, невпевнені крочки вперед — але нас постійно відштовхують назад. Тепер знову лячно бути жінкою, бути іншою, інакшою.

Але водночас є якісь незмінні базові людські емоції, й основна з них — кохання. Цей роман часто сприймають як любовний, бо для Майка, безперечно, це і є історія кохання. Я зумисне розмила межі.

Ці двоє людей дуже кохали одне одного, надзвичайно одне одному підходили, були дуже сексуальними, дуже потайливими. Я хотіла, щоб читач замислився над тим, де ж правда, і відчув, що певні частини історії від нього приховують і Майк, і Веріті. Хотіла, щоб обидвоє головних героїв вийшли правдоподібними. Я прагнула, щоб у фіналі книги читачі зробили висновки, а потім спитали себе, чому ці висновки саме такі.

І навіть попри усе це, попри те, що у цього роману таке глибоке філософське підґрунтя, я не соромлюся того, що його жанр визначають як «психологічний трилер». Я викладаю письменницьку майстерність в університеті, й один із моїх курсів має назву «Як створити напруження в психологічному трилері». Він популярний у слухачів, але я помітила, що люди часто ніяковіють, коли приходять до мене. Тепер я починаю з того, що питаю всіх, у якому саме жанрі вони працюють. Із двадцяти осіб, присутніх у аудиторії, лишень один чи двоє зізнаються, що пишуть психологічні трилери або детективи, більшість обмежуються визначенням «художня література». А відтак я завше кажу: сподіваюся, що, незалежно від того, в якому жанрі працюєте, ви напишете психологічний трилер — бо хіба ж не психологічним трилером є геть уся цікава література? На мою думку, всі романи починаються з персонажа, а правдоподібний персонаж має бути об’ємним, щоб його сприймали як реальну особу. Це і є психологія. Відтак ми створюємо історію, поміщаючи цих персонажів у складні ситуації, бо з якої ще причини хтось захоче прочитати книгу? А це і є трилер.

Подяки

Перша чернетка цієї книги була написана на хвилі шаленого гніву від постійної несправедливості щодо жінок у нашому так званому цивілізованому суспільстві. Отже дякую своєму чоловікові Джеймі та своєму синові Оскару, які змирилися з цим гнівом, спрямованим на чоловіків (хоча жоден із них не належав до того типу чоловіків, на яких я гнівалася). Дякую також моїм донькам Вайолет і Едіт за те, що вони принаймні вдавали, ніби зацікавлені, коли я за кожної слушної нагоди напучувала їх проти патріархату.

Дякую також людям, які завжди читають перші версії моїх книжок, із цією охопно: мамі й татові, Ліззі, Емілі, Поллі й Доллі. Їхні заохочення та підбадьорювання були для мене дуже важливими.

Дякую Сарі Торн за те, що дозволила мені відвідати засідання суду й спостерігати за тим, як вона працює, а також за її безцінні поради щодо юридичних аспектів.

Величезне спасибі моїй агентці Ліззі Кремер, яка, безперечно, є найкращим скарбом, що на нього може сподіватися будь-який письменник, — завдяки своєму критичному поглядові й поміркованим, розумним, спокійним порадам, які завжди, завжди є слушними.

І нарешті дякую двом моїм редакторкам, Веліні Вокер у Великій Британії і Дафні Дюрем у Сполучених Штатах, які обоє вичитали й відредагували цю книгу так легко й мудро, як я могла хіба що мріяти.

1

«Південна насолода» (Southern Comfort) — популярний лікер, створений у 1874 році в Новому Орлеані. Поєднує смаки бурбону, ванілі, помаранчі, кориці, вишні й меду. (Тут і далі приміт. пер.)

(<< back)

2

Клепгем — район у південно-західному Лондоні.

(<< back)

3

5 футів — 1,5 метра.

(<< back)

4

Лейстерська площа — площа в Лондоні, що з XVIII сторіччя слугувала для проведення розважальних заходів. На початку XIX століття на ній були зведені готелі, театри і вар’єте. Сьогодні Лейстерська площа приваблює туристів пабами і багатьма кінотеатрами, серед яких найвідомішим є «Одеон», де часто демонструють світові прем’єри.

(<< back)

5

Моряк Папай — вигаданий герой коміксів і мультфільмів. Зовні це моряк середнього віку з непропорційно розвиненими передпліччями, на яких витатуювані якорі, з незмінною люлькою в роті.

(<< back)

6

Центральний парк — парк, розташований у самому серці Мангеттена. Займає 843 акри (341 га). Тут є стежки для прогулянок, штучні озера і ставки, спортивні майданчики та поля. Парк також має пташиний заповідник.

(<< back)

7

«Оаза» (Oasis) — англійський рок-гурт, один із провідних представників напрямку брит-поп і найбільш авторитетних та комерційно успішних гуртів 1990-х. Лідери гурту — брати Галахери. Ноель — гітарист і автор більшості пісень, а також основний вокаліст у кількох піснях. Його молодший брат — Ліам — був основним вокалістом і автором кількох пісень.

(<< back)

8

«Клеш» (The Clash) — британський панк-рок гурт, заснований 1976 року. Його діяльність тривала впродовж десяти років. Творчість гурту вважають переломною в історії панк-року.

(<< back)

9

«Гоул» (Hole) — американський альтернативний рок-гурт, сформований у Лос-Анджелесі в 1989 році. Фронтменом гурту є вокалістка, авторка пісень та ритм-гітаристка Кортні Лав.

(<< back)

10

Ллойд Коул — британський співак і музикант, представник «пост-панку».

(<< back)

11

Джоні Мітчел (справжнє ім’я Роберта Джоан Андерсон) — канадська вокалістка, гітаристка, композиторка, авторка текстів, продюсерка, художниця.

(<< back)

12

«Карпентерс» (The Carpenters) — американський поп-дует із Коннектикута, який складався з брата й сестри Річарда і Карен Карпентерів.

(<< back)

13

4,8 милі — 7,7 км.

(<< back)

14

Чорні й білі кахлі, що утворюють різноманітні візерунки, вважали «візитівкою» найзаможніших будинків за Вікторіанської доби. Тепер багато нуворишів у Великій Британії намагаються відтворювати цей тренд у власних маєтках.

(<< back)

15

Zoopla — мобільний застосунок для пошуку нерухомості у Великій Британії. Дає змогу знайти відомості щодо продажу й оренди нерухомості, а також дізнатися про загальні тренди ринку.

(<< back)

16

«Теско» — мережа британських супермаркетів.

(<< back)

17

Чино — чоловічі м’які штани з бавовни, колір яких може бути від світло-кремового до хакі.

(<< back)

18

Лутон — місто в Англії, виділене в унітарну одиницю, у південній частині церемоніального графства Бедфордшир.

(<< back)

19

Ейлсбері — місто в Англії, головне у графстві Бекінгемшир у районі Ейлсбері-Вейл.

(<< back)

20

Сент-Джеймський парк — королівський парк у Вестмінстері, в центрі Лондона, що тягнеться звідси на захід через Грін-парк і Гайд-парк до Кенсінгтонських садів. Найстаріший парк британської столиці.

(<< back)

21

Берлінгтонська аркада — елітний торговельний пасаж неподалік від площі Пікаділлі в Лондоні.

(<< back)

22

Нормандське завоювання Великої Британії — похід нормандів на чолі з герцогом Нормандії Вільгельмом на Англію у 1066 році та її завоювання. Вважається поворотною подією британської історії.

(<< back)

23

Стетсон, або так званий «ковбойський капелюх» — фетровий, шкіряний або солом’яний капелюх із високим округлим наголовком, із заломом нагорі, з широкими крисами, загнутими догори з боків.

(<< back)

24

Сансер — класичне французьке біле вино з винограду сорту совіньйон блан.

(<< back)

25

Торп-парк — відомий парк розваг у місті Чертсі (Велика Британія) з кількома тематичними зонами й багатьма атракціонами.

(<< back)

26

Іст-Енд — східна частина Лондона, яку з часів Діккенса та інших авторів епохи промислової революції вважають районом розселення бідноти й антиподом фешенебельного Вест-Енду.

(<< back)

27

Вівчарський пиріг — листкова запіканка з баранини (тепер — з м’ясного фаршу, раніше — з рубленого ножами м’яса) та з покриттям із картопляного пюре, традиційна страва британської кухні.

(<< back)

28

Цукрові мишенята — популярний британський смаколик, льодяник із цукрового сиропу.

(<< back)

29

Джоан Коллінз — британська актриса, продюсерка, письменниця й колумністка, зірка серіалу «Династія».

(<< back)

30

Гітроу — найбільший міжнародний аеропорт Великої Британії та Європи. Кількість щорічно перевезених пасажирів — 75,7 млн. осіб.

(<< back)

31

Міжнародний аеропорт Лос-Анджелеса — головний міжнародний аеропорт, який обслуговує великий район Лос-Анджелеса у штаті Каліфорнія, США, охопно з містом Лос-Анджелес. Другий за розміром пасажирських перевезень у США та один з найбільших аеропортів світу за обсягом міжнародних пасажирських перевезень.

(<< back)

32

Кенсінгтонський палац — вишуканий палац у західній частині Лондона. Нині він є офіційною резиденцією герцога і герцогині Глостерських, а також герцога і герцогині Кентських та їхніх нащадків. Палац оточений Кенсінгтонськими садами, що є частиною Гайд-парку.

(<< back)

33

Майк має на увазі біблійний переказ, згідно з яким, коли народився Мойсей, його мати три місяці приховувала народження сина через наказ фараона вбивати немовлят-хлопчиків, а потім поклала дитину в кошик і залишила на березі річки. Малого Мойсея знайшла дочка фараона і вирішила взяти його собі.

(<< back)

34

Баристер — у британському судочинстві адвокат найвищого рангу з правом виступу в суді.

(<< back)

35

Фейт (англ. Faith) — віра, Гоуп (англ. Hope) — надія, Черіті (англ. Charity) — благодійність.

(<< back)

36

«Піно Грі» — біле сухе італійське вино.

(<< back)

37

Олд-Бейлі — центральний кримінальний суд в Англії й Уельсі, розміщений у Лондонському Сіті, між Голборном та Собором Святого Павла.

(<< back)

38

У деяких старовинних британських будівлях судів, зокрема в Олд-Бейлі, підсудних під час судового слухання розміщають у задній частині судової зали в спеціальному боксі-відсіку за скляними перетинками.

(<< back)

39

«Дейлі міррор» — щоденний таблоїд, що виходить у Великій Британії.

(<< back)

40

Бермондсі — район у східній частині Лондона.

(<< back)

41

5 стоунів — 31,7 кілограма.

(<< back)

42

Валіум, або діазепам — лікарський засіб для одноразового або курсового застосування при симптомах психічного напруження, занепокоєння, вираженої тривоги і страху при неврозах та гострих невротичних реакціях.

(<< back)

43

«Стандарт» (Evening Standard) — британська щоденна газета, що виходить у Лондоні, з 2009 року її розповсюджують безкоштовно.

(<< back)

44

Вільям Шекспір. «Гамлет», дія третя, сцена четверта; переклад Юрія Андруховича.

(<< back)

45

Салем — місто в окрузі Ессекс штату Массачусетс, одне з найстаріших міст Нової Англії. Поселення заснували рибалки в 1626 році. Салем був відомий своєю пуританською нетерпимістю, найяскравішим проявом якої стали розправи над «відьмами», котрі влаштовували місцеві мешканці в 1692—1693 роках. Із лютого 1692 до травня 1693 року за звинуваченням у чаклунстві 19 жінок повісили, одну забили камінням і від 175 до 200 ув’язнили (щонайменше п’ять із них померли).

(<< back)

46

Керол Енн Шилдс (2 червня1935—16 липня 2003) — канадська прозаїчка і поетеса, лауреатка Пулітцерівської премії. Авторка романів «Щоденники Стоуна», «Невеличкі формальності», «Пальмовий сад», «Випадкова пригода» і «Цілком пристойні жінки».

(<< back)

47

Марґарет Етвуд (18 листопада 1939, Оттава) — канадська феміністська прозаїчка, поетеса, літературна критикиня, активістка захисту довкілля. Відома насамперед як авторка роману-антиутопії «Оповідь служниці» (1985) про репродуктивне насильство у постапокаліптичній Америці, що став культовим для фемінізму. Серед інших відомих творів письменниці — роман «Сліпий убивця» (2000), який став лауреатом Букерівської премії.

(<< back)

48

Патриція Гайсміт (19 січня1921—4 лютого1995) — американська письменниця, стала відомою завдяки своїм психологічним детективам і серії книг про Тома Ріплі. Її перший роман, «Незнайомці в потягу» (1950), екранізував Альфред Гічкок. У пенталогії про Тома Ріплі письменниця створила неоднозначний образ злочинця, спроможний викликати як відразу, так і захоплення.

(<< back)

49

У чистому вигляді (лат.).

(<< back)

50

Аманда Нокс (Аманда Марі Нокс) — американка, яка майже чотири роки провела в італійській в’язниці після того, як її звинуватили у жорстокому вбивстві своєї сусідки, з якою разом орендувала квартиру, — британки Мередіт Керчер. Злочин був скоєний у 2007 році, Нокс засудили до 26 років перебування за ґратами після того, як суд дійшов висновку, що Керчер убили Аманда Нокс та її коханець Рафаель Солеччито. Преса називала Нокс аморальною людиною, наркозалежною розпусницею, «вбивцею з янгольським обличчям». Вирок щодо Нокс скасував у 2015 році Верховний суд — через «непереконливість доказів».

(<< back)

FB2 document info

Document creation date: 9 May 2019

Created using: indd2fb2 software