УДК 821.111’06-93=161.2

П 888

Рубін в імлі: [роман] / Філіп Пулман ; [пер. з англ. Джон Гнатів]. — Київ : Артвидавництво «Небо», 2023. — 336 с. : іл. — (Серія «Таємниця Саллі Локгарт»)

ISBN 978-617-7914-08-1

Шістнадцятирічна Саллі Локхарт вихована досить незвично для свого часу. Її знання англійської літератури, французької мови, історії, мистецтва та музики майже відсутні, але натомість вона сильна у військовій тактиці, з легкістю веде бізнес, їздить верхи як козак, і влучно стріляє з пістолета.

Після раптової загадкової смерті її батька вона змушена переїхати до своєї недоброзичливої кузени в Лондон. Там вона отримує анонімного листа з застереженням настільки жахливим, що воно змушує чоловіка померти зі страху. Сповнена рішучості дізнатися правду про загибель батька, Саллі пірнає у небезпечну і моторошну пригоду, яка занурює її в темне серце вікторіанського Лондона.

Приголомшлива і захоплююча пригода забезпечує деяке розуміння несправедливості і нерівності вікторіанського суспільства, буде до вподоби старшим дітям, підліткам і дорослим.

THE RUBY IN THE SMOKE

Copyright © 1985 by Philip Pullman

© Філіп Пулман, текст, 1985

© Джон Гнатів, переклад, 2018

© Михайло Александров, ілюстрації, 2018

© Артвидавництво «Небо», українське видання, 2023

Усі права застережено.

Жодна частина цієї книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власника авторських прав.

ФІЛІП ПУЛМАН

Рубін
в імлі

Про автора

Філіп Пулман — відомий в усьому світі письменник, народився 1946 року в Норвічі, Великобританія. Його романи здобули всі основні премії в жанрі художньої літератури для дітей, а також стали бестселерами для дорослої аудиторії.

У 2005 році письменника було нагороджено Меморіальною премією імені Астрід Ліндґрен — найпочеснішою в світі премією за досягнення в галузі літератури для дітей та юнацтва. У 2007 році письменник отримав визначну нагороду за роман «Північне сяйво» (фантастична трилогія «Темні матерії») — літературну премію Медаль Ендрю Карнегі. Його роман назвали кращою дитячою книжкою за останні 70 років.

У 2018 році за свій внесок до англійської літератури Філіп Пулман отримав статус сера.

Філіп Пулман одружений, має двох дорослих дітей, живе в Оксфорді.

«Історії — найважливіше, що є у світі.

Без історій ми б не могли навіть називатися людьми»

СЕР ФІЛІП ПУЛМАН

Для Марини та Соні

Цікаві факти з історичної хроніки

1878

Семирічний Чарльз Едвард Коттон помер 12 липня, очевидно, від пропасниці, але згодом в його організмі виявили аномально високий рівень миш’яку. Наступного року його мачусі, Мері Енн Коттон, винесуть обвинувачення у вбивстві й стратять. Попри те, що обвинувачення висунули по факту лише одного злочину, жінка підозрюється у вбивстві щонайменше тринадцяти людей, в тому числі кількох своїх чоловіків та дітей.

Перший офіційний міжнародний футбольний матч відбувся тридцятого листопада між Англією та Шотландією у Глазґо на території крикетного клубу «Вест». Вболівальників — 4000, рахунок — 0:0.

Реформа 1872 року запровадила новий таємний бюлетень. Виборці (поки що лише чоловіки) можуть голосувати таємно, а отже — не боятися погроз своїх недобросовісних роботодавців та домовласників.

Закон про парки й сади призначив Гайд-парк місцем розташування «куточку доповідача», де кожен, хто має що сказати, може висловитися публічно.

Британська шхуна-бриг «Дей Грація» натрапила на корабель «Марія Селеста», який дрейфував в Атлантичному океані. Однак, піднявшись на корабель, британці виявили, що весь його екіпаж безслідно зник: як капітан, так і його команда, що налічувала чотирнадцять людей. Корабель був у чудовому стані й мав у наявності достатні запаси. Слідів насильства чи порушень закону не знайшли. «Марія Селеста» відправилася з порту Нью-Йорка у напрямку Генуї, куди мала прибути 5 листопада.

Розділ перший.
Сім Благословень

Холодного вітряного дня, на початку жовтня 1872 року, eдо офісу компанії з вантажного перевезення «Локгарт і Шелбі», що розташувалася у бізнес-частині Лондона, під’їхав кеб. Молоду леді, яка приїхала в ньому, ніхто не супроводжував. Заплативши візникові, за проїзд, вона вийшла з карети й озирнулася довкола.

На вигляд цій незвичайної вроди дівчині було років шістнадцять. Струнка та блідолиця, вона була вдягнена в жалобну сукню. Носила чорний капелюшок, під яким виднілося заплетене біляве волосся, що його розпустив вітер, і, як на білявку, мала винятково темні очі. Звали її Саллі Локгарт, і через п’ятнадцять хвилин їй судилося скоїти вбивство.

Якусь мить дівчина стояла й дивилася на будівлю, а тоді піднялася сходами й увійшла. За дверима був похмурий, жовто-коричневий коридор, а праворуч від нього розташувалась кімнатка швейцара, в якій літній чоловік сидів біля каміна, читаючи журнал «Страшні казки». Гостя легесенько постукала у віконечко дверей, і чоловік, немовби пійманий на гарячому, заметушився, намагаючись заховати журнал під крісло.

— Перепрошую, міс, — сказав він. — Я не побачив, як ви увійшли.

— Мені потрібно зустрітися з містером Шелбі, — відповіла дівчина. — Але він про це не знає.

— Ваше прізвище, міс?

— Локгарт. Мій батько був… Містер Локгарт.

Чоловік одразу став ласкавішим.

— Саллі, чи не так? Ви вже тут якось були, міс!

— Справді? Вибачте, я не пригадую такого…

— Звісно. То було приблизно років десять тому. Ви сиділи біля цього ж каміна, їли імбирне печиво і розповідали мені про свого поні. Ви що, забули? Господи… Мені було так прикро дізнатися про вашого батька, міс. Та корабельна аварія — це щось жахливе. Він був справжнім джентльменом.

— Так, спасибі. Частково через батька я й прийшла сюди. То містер Шелбі у себе? Я можу його побачити?

— Боюсь, що ні, міс. Він зараз у Вест-Індських доках, вирішує якісь справи. Але є секретар компанії, містер Гіґґс. Він буде радий поспілкуватися з вами.

— Дякую, тоді я залюбки з ним зустрінуся.

Швейцар задзвенів у дзвінок, і раптом у коридорі з’явився невисокий на зріст хлопчина, одяг якого, здавалося, був просякнутий усією кіптявою, що висіла в повітрі над Чіпсайдом. Жакет був подертий у трьох місцях, сорочка — із зім’ятим коміром, а волосся стирчало так, наче хлопця щойно зняли з електричного стільця.

— Шо таке? — обізвалась примара, яку звали Джим.

— Слідкуй за своїми манерами, — промовив швейцар. — Відведи цю молоду леді до містера Гіґґса і зроби все як належить. Це міс Локгарт.

Якийсь час хлопчина дивився пронизливим поглядом на гостю, а потім з підозрою перевів його на швейцара.

— У вас мій журнал, — сказав він. — Я бачив, як ви заникали його до того, як старий Гіґґсі увійшов сюди.

— Немає в мене нічого, — непереконливо відповів портер. — Іди й роби що тобі сказали.

— Не файно тирити чужі речі, — відповів хлопець. — Я його знайду. Пішли за мною, — кивнув він до Саллі і подався геть.

— Мусите пробачити йому, міс Локгарт, — сказав швейцар. — У ранньому віці його не навчили культури. Така вже натура.

— Все гаразд, — відповіла Саллі. — Спасибі, я загляну до вас, щоб попрощатися перед тим, як піду.

Хлопець чекав на дівчину біля сходів.

— То бос був твоїм старим? — спитав він, коли вони обоє підіймалися сходами.

— Так, — відповіла Саллі, воліючи сказати більше, але не дібравши слів.

— Він був славним чолов’ягою.

Вона подумала, що таким чином хлопець проявив співчуття, і відчула вдячність.

— Ви знаєте кого-небудь з прізвищем Марчбенкс? — спитала вона. — Тут, бува, не працює містер Марчбенкс?

— Нє, навіть не чув про такого.

— А можливо, чули про…

Вони вже майже піднялися сходами нагору, коли Саллі зупинилася, щоб закінчити своє питання.

— Ви коли-небудь чули про «Сім Благословень»?

— Га?

— Будь ласка, — додала вона. — Це важливо.

— Нє, не чув. Звучить як назва якогось пабу. Шо то за біда?

— Просто я чула про них. Нічого більше. Забудьте, — сказала дівчина й піднялася нагору. — То де мені знайти містера Гіґґса?

— Тутка, — відповів хлопець, гримаючи кулаком по панельних дверях. Не дочекавшись відповіді, він відчинив їх і сказав: — Тут леді, хоче бачити містера Гіґґса. Її прізвище Локгарт.

Дівчина увійшла, і двері позаду неї зачинилися. В кімнаті стояла задуха від сигаретного диму, полірованої шкіри, червоного дерева, срібних чорнильниць, шухляд з мідними ручками і скляних прес-пап’є. Крізь димчасту хмару по інший бік кімнати можна було побачити огрядного чоловіка, який щосили намагався згорнути величезну настінну мапу, від чого його спітніле обличчя виблискувало під світлом. Блищала його маківка, блищали туфлі, блищав Масонський знак на важкій золотій годинниковій підвісці, що звисала аж до пуза. Обличчя чоловіка пашіло від спеки і було червоним від зловживання вином та їжею.

Врешті він згорнув мапу і підняв голову, а його обличчя набуло поважного і благочестивого виразу.

— Міс Локгарт? Донька покійного Меттью Локгарта?

— Так, — відповіла Саллі.

— Моя люба міс Локгарт, — продовжив він. — Який жаль охопив нас, коли ми дізнались про вашу важку втрату! Чудова людина, щедрий роботодавець, християнин зі світлою душею, доблесний воїн… Ех, велика втрата, сумна, трагічна втрата, міс.

Вона схилила голову.

— Дуже доброзичливо з вашого боку, але я хотіла у вас дещо спитати.

— Моя міс! — обличчя чоловіка одразу зробилося відкритим і щирим. Він підсунув їй крісло, а сам повернувся своєю широкою спиною до каміна, випромінюючи теплу, здавалось би, рідну усмішку. — Я зроблю все, що мені під силу. Обіцяю!

— Розумієте, йдеться не про те, аби щось зробити. Усе, так би мовити, набагато простіше. Я… Гаразд. Мій батько коли-небудь згадував містера Марчбенкса? Ви знаєте когось із таким прізвищем?

Було помітно, що питання дівчини змусило чоловіка замислитись.

— Марчбенкс, — відповів він. — Марчбенкс… Знаєте, у Ротергайті є торговець суднами з таким прізвищем. Вимовляється як «Мар-джо-рі-бенкс». Може, то він? Не пригадую, щоб ваш бідний батько мав коли-небудь справи з ним.

— Може, й він, — мовила Саллі. — Ви не знаєте його адреси?

— Тасманія Варф, здається, — відповів містер Гіґґс.

— Дякую. І є ще дещо. Можливо, це звучатиме трохи безглуздо… Я справді не хочу вас турбувати, але…

— Моя шановна, міс Локгарт! Усе, що можна зробити — я зроблю. Тільки скажіть, як я можу вам допомогти?

— Гаразд… Ви коли-небудь чули фразу «Сім Благословень»?

І тоді сталось те, чого ніхто не міг очікувати.

Як вже було сказано, містер Гіґґс був гладким, огрядним чолов’ягою, тому, вочевидь, не так слова Саллі, як довгий час, проведений в порту, а також зловживання вином, кубинськими сигарами й жирними стравами змусили чоловіка схопитися за серце від нестачі повітря. Він зробив крок уперед, його обличчя потемніло, а руки стиснули безрукавку на грудях. І містер Гіґґс з гуркотом звалився на турецький килим. Одна його нога моторошно смикнулася ще кілька разів, а його розплющене око притислося до декорованої ніжки крісла, на якому сиділа Саллі.

Дівчина не ворухнулася, поготів — вона навіть не закричала і не зомліла. Усе, що зробила юна леді — це відтягнула край своєї сукні, яка впала на світлу лисину містера Гіґґса, і, заплющивши очі, кілька разів глибоко вдихнула повітря. Це була реакція на панічну ситуацію, цього Саллі навчив батько. Він був хорошим учителем, тому це спрацювало.

Коли Саллі знову отямилась, вона обережно встала з крісла та відійшла від мертвого тіла. В голові у неї паморочилося від хаотичних думок, але руки, як помітила сама дівчина, у неї були спокійні. «Добре, — мовила вона сама до себе. — Коли мені буде страшно, я можу покластися на свої руки». Це безглузде відкриття втішило її. У цей самий час із коридору почувся гучний голос.

— Містер Шелбі, агент з вантажного перевезення. Затямив? — казав голос.

— А не містер Локгарт? — спитав інший голос, дещо боязко.

— Містера Локгарта немає. Він лежить на дні Південнокитайського моря, хай йому грець. Точніше, хай спочиває з Богом. Зафарбуй його, ти мене чув? Зафарбуй! Але не зеленим, мені не подобається зелений колір. Давай щось яскравіше. Жовтим, і з хвильками довкола. Так щоб зі смаком. Затямив?

— Так, містере Шелбі, — пролунала відповідь.

Двері відчинилися, і власник першого голосу з’явився перед нею. Це був чоловік невисокого зросту, кремезної статури, із солом’яним чубом, який спадав йому на чоло, і пишними рудими бакенбардами, що невдало зливалися з кольором його щік. Чоловік охопив поглядом кімнату, але не помітив тіла містера Гіґґса, яке йому заступав величезний стіл з червоного дерева. Натомість його дрібні люті очі втупилися у Саллі.

— Ви хто? — спитав він. — Хто вас сюди впустив?

— Швейцар, — відповіла дівчина.

— Як вас звати? Що вам тут потрібно?

— Мене звуть Саллі Локгарт, але…

— Локгарт?

Чоловік тихенько засвистів.

— Містере Шелбі, я…

— Де Гіґґс? Зараз він вами займеться. Гіґґсе! Куди ви поділися?

— Містере Шелбі, він мертвий…

Чоловік раптово замовк і глянув туди, куди вказала дівчина. Тоді він обійшов довкола столу.

— Як мертвий? Коли це трапилося?

— Буквально хвилину тому. Ми розмовляли і раптом він впав. Напевно, серце… Містере Шелбі, мені можна сісти?

— Сідайте. От дідько. Це я не до вас — до нього. Це ж треба мати нахабство задерти ноги на чужій підлозі. А він справді мертвий? Ви у цьому впевнені?

— Я не думаю, що він досі живий.

Містер Шелбі відтягнув тіло набік і глянув у вічі покійника, які страхітливо дивилися вгору. Саллі мовчала.

— Без ознак життя, — мовив містер Шелбі. — Думаю, треба викликати поліцію. От дідько. То чого ви прийшли сюди? Всі папери вашого батька були зібрані й надіслані адвокату. Для вас тут немає геть нічого.

Щось підказало Саллі бути обережною. Вона дістала хустинку й протерла очі.

— Я… я лише хотіла подивитися на кабінет свого батька, — відповіла дівчина.

Містер Шелбі підозріло буркнув, а тоді відчинив двері й крикнув швейцару, щоб той викликав поліцію. Клерк, який проходив повз зі стосом гросбухів, зазирнув до кабінету, витягнувши з допитливості шию. Саллі піднялася з крісла.

— Мені можна йти?

— Не думаю, що це хороша ідея. Ви ж свідок. А тому доведеться почекати, щоб поліція записала ваше ім’я та адресу, а згодом з’явитися на слідство. То, може, все-таки скажете, для чого вам потрібно було побачити кабінет батька?

Саллі голосно зашморгала носом і ще екстравагантніше протерла очі. Раптом їй спало на думку, чи не краще було б розплакатися. Дівчина хотіла усамітнитися і все зважити. Крім того, її почала лякати допитливість цього лютого й нікчемного чоловіка. Якщо згадка про «Сім Благословень» справді вбила містера Гіґґса, то ризикувати реакцією містера Шелбі їй тим паче не хотілося.

Однак плач виявився хорошою ідеєю. Містер Шелбі був недостатньо кмітливим, щоб запідозрити його неприродність, і став осторонь від дівчини.

— Заради Бога, ідіть і посидьте в кімнаті швейцара. Якщо буде потрібно — поліція поговорить з вами, а зараз не час рюмси розводити. Ну ж бо, ідіть вниз.

І вона вийшла. На сходовій клітці стояло кілька клерків, які з надзвичайною допитливістю витріщилися на дівчину.

У кімнаті швейцара вона помітила вже знайомого кур’єра, який діставав свої «Страшні історії» з поштової скриньки.

— Та не бійся ти, — озвався він. — Я тебе не видам. Чув, що ти вбила старого Гіґґсі, але я нічичирк.

— Я нікого не вбивала!

— Ясно, шо вбила. Я ж чув за дверима.

— Ви підслуховували? Це жахливо.

— Я не хотів, так сталося. Я трошки втомився і нахилився до дверей, ну, шоб перепочити, і тут як почув… — сказав хлопчина, вишкірившись. — Старий Гіґґсі помер від переляку. Гепнувся без духу від жаху. Що б там не означали ті «Сім Благословень», він знав, шо воно таке. Ти б спочатку думала, кого питаєш про них.

Вона опустилась у крісло швейцара.

— Я не знаю, що мені робити, — сказала дівчина.

— Робити з чим?

Вона глянула на ясноокого і сповненого рішучості хлопця і вирішила довіритися йому.

— Ось із цим, — відповіла Саллі. — Це надійшло сьогодні вранці. — Вона відкрила свою сумочку і дістала з неї зім’ятий конверт. — Надіслано із Сінгапура. Це останнє місце, в якому був мій батько до того, як затонув корабель… Але це не його почерк, і я не знаю, чий він.

Саллі остерігайся семи благословень

Марчбенкс допоможе

Чаттум

Бережись люба

— А бодай мені! — вигукнув хлопець. — Він же не так написав!

— Маєте на увазі моє ім’я?

— А як тебе звати?

— Саллі.

— Та нє. Ну, во, — він вказав на слово «ЧАТТУМ».

— А як повинно бути?

— Ч-А-Т-Т-Е-М, ясна річ. Чатем у Кенті.

— Гадаю, він це й мав на увазі.

— І той тип Марчбенкс звідти. Я тобі кажу. Тому він і написав так. Перед тим, — сказав хлопчина, побачивши, як Саллі мигцем глянула догори. — Не переживай ти так за старого Гіґґсі. Якби не ти сказала йому ті слова, це зробив би хтось інший, врешті-решт. У чомусь він провинився. Я тобі кажу. І старий Шелбі разом з ним. Йому ти часом ніц не бовкнула?

Вона похитала головою.

— Тільки вам. Але я навіть вашого імені не знаю.

— Джим Тейлор. І якщо захочеш мене знайти, то я живу в Кларкенвеллі, будинок №13. Я тобі допоможу.

— Справді?

— Ну та.

— Гаразд… Але якщо ви про що-небудь почуєте, напишіть містеру Темплу в Лінкольнз-Інн.

Двері відчинилися і увійшов швейцар.

— З вами усе гаразд, міс? — спитав він. — Яке нещастя.

— Гей, ти, — гукнув він до Джима. — Годі швендятись тут. Поліцейському потрібен лікар, щоб підтвердити факт смерті. Тому давай, знайди його, і мерщій!

Джим підморгнув Саллі й пішов. Швейцар зазирнув за поштову скриньку і, не знайшовши за нею нічого, вилаявся.

— От малий мерзотник, — пробурмотів він. — Я мав про це здогадатися. Може, чашку чаю, міс? Сумніваюся, що містеру Шелбі спало це на думку.

— Ні, дякую. Мені треба йти. Тітка хвилюватиметься. Я ще потрібна поліцейському?

— Гадаю, так. За хвилину він спуститься сюди, щоб поговорити з вами. Але яким чином так трапилось, що… ем… містер Гіґґс…?

— Ми розмовляли про мого батька, — відповіла Саллі, — і раптом він…

— Слабке серце, — зауважив швейцар. — Минулого Різдва з моїм братом трапилося те саме. Він смачно повечеряв, припалив цигарку і впав лицем у тарілку з горіхами. Перепрошую, міс. Певно не слід було цього згадувати.

Саллі похитала головою. За мить з’явився поліцейський. Він записав ім’я та адресу дівчини й пішов. Ще якусь хвилину-дві Саллі стояла біля старого швейцара, але, згадавши попередження Джима, вирішила нічого не казати йому про лист. Прикро, адже чоловік міг би щось їй розповісти.

Саллі не мала наміру нікого вбивати, хоча в сумочці носила револьвер. Справжня причина смерті містера Гіґґса — лист, але він надійшов тільки вранці та одразу був пересланий адвокатом на Певеріл-сквер, Айлінгтон, до будинку, де жила Саллі. Цей будинок належав далекій родичці її батька — суворій вдові на ім’я місис Різ. Дівчина безрадісно жила в цьому місці ще від серпня. Однак вибору в неї не було. Місис Різ була її єдиною живою ріднею.

Батько Саллі загинув три місяці тому, коли шхуна «Лавінія» затонула в Південнокитайському морі. Він поїхав туди, щоб з’ясувати певні розбіжності у звітах агентів своєї компанії на далекому Сході: це необхідно було з’ясувати негайно, до того ж не в Лондоні. Перед від’їздом він попередив Саллі, що ця подорож може бути небезпечною.

— Мені потрібно поговорити з нашою людиною в Сінгапурі, — пояснив батько. — Він голландець. Звати його ван Іден. Йому можна довіряти. І, якщо раптом, я не повернусь, він зможе тобі пояснити причину.

— А не можна відправити когось іншого?

— Ні, це моя компанія. І я повинен їхати сам.

— Але, тату, ти мусиш повернутися!

— Звісно, що повернуся. Але ти маєш бути готовою до всього. Я ж знаю, ти у мене хоробра. Тому тримай порох сухим, моя дівчинко. І не забувай про матір…

Мати Саллі загинула під час повстання сипаїв п’ятнадцять років тому. Куля з рушниці сипая потрапила прямісінько в серце в ту саму мить, коли жінка пострілом з револьвера звалила повстанця на землю. Саллі, яка була єдиною дитиною в сім’ї, тоді виповнилося кілька місяців. Її мати була енергійною, запальною молодою жінкою. Вона хвацько їздила верхи, стріляла не гірше за чоловіків і курила (на подив уже й без того здивованого полку) маленькі чорні цигарки в мундштуці зі слонової кістки. Вона була шульгою, і саме тому тримала револьвер у лівій, саме тому прикривала Саллі правою, і саме тому куля, що влучила в неї, оминула дитину, але зачепила дитячу руку й залишила шрам. Своєї матері Саллі не пам’ятала, але любила її. З часу її загибелі дівчинку виховував батько і, на думку місцевих пліткарок, робив це дивно. Однак відставка капітана Меттью Локгарта із сухопутних військ і початок його сумнівної кар’єри агента з вантажного перевезення були не менш дивними. Вечорами, у післяробочий час містер Локгарт був зайнятий навчанням доньки, а протягом дня дівчинка могла робити все, що їй заманеться. Як наслідок, вона не була обізнана в англійській літературі, французькій мові, історії, мистецтві та музиці, але мала глибокі знання з основ військової тактики і бухгалтерії. Крім того, Саллі зналася на роботі фондової біржі, а також володіла гіндустані. До того ж дівчина добре їздила верхи (хоча поні й не був у захваті від її козацької манери). А коли Саллі виповнилося чотирнадцять, батько подарував їй на день народження маленький бельгійський револьвер, який відтоді вона завжди носила з собою, і навчив її стріляти. Тепер вона стріляла майже так само влучно, як і її мати. Саллі росла одиначкою, але цілком щасливою. Єдине, що затьмарювало її дитинство — це одне нічне жахіття.

Воно снилося їй раз чи двічі на рік. Дівчина задихалася від нестерпної спеки, темрява навколо неї ставала непроглядною, а десь неподалік лунав чоловічий голос, що кричав у страшній агонії. Тоді раптом з пітьми пробивалося мерехтливе світло, немов свічка у чиїйсь руці, так наче хтось поспішав їй назустріч, а тоді лунав інший голос, який гукав: «Подивися! Подивися на нього! Боже мій, подивися!» Та понад усе на світі Саллі не хотілося дивитися в той бік. І в цей момент вона прокидалася, мокра від задухи, схлипуючи з переляку. Тоді прибігав батько, заспокоював її, і Саллі засинала знову. Для того, щоб отямитись від пережитого, дівчині потрібен був день, а то й кілька.

Настав час від’їзду батька, а за ним — тижні розлуки, і зрештою, телеграма про його смерть. Адвокат батька, містер Темпл, одразу ж узяв на себе всі клопоти. Будинок у Норвуді закрили, прислугу розпустили, а поні спродали. Було схоже на те, що, як у заповіті її батька, так і в документах про опіку над Саллі, були неточності, і, як наслідок, дівчина залишалася біднішою, ніж собі думали інші. Її віддали під опіку троюрідній сестрі батька, місис Різ, в якої Саллі жила аж до цього ранку, коли надійшов лист.

Перед тим, як відкрити лист, Саллі подумала, що він від того самого голландця, про якого їй розповідав батько — містера ван Ідена. Однак лист був розірваний, а почерк — неохайний і дуже схожий на дитячий. Навряд чи європейський бізнесмен міг би так написати. Крім того, лист не був підписаний. Тому Саллі й поїхала до офісу компанії свого батька, сподіваючись дізнатися, що б це все могло означати.

І, як виявилося, хтось таки знав.

Саллі повернулася у Певеріл-сквер — місце, яке ніколи не називала своєю рідною домівкою. Повернулася, щоб зустрітися з місис Різ.

Ключі від будинку дівчині не давали. Це був один зі способів місис Різ змусити Саллі почуватися небажаною гостею. Щоразу, приходячи додому, їй потрібно було подзвонити у дзвінок, і покоївка відчиняла двері з виразом обличчя, який чітко давав зрозуміти, що її відірвали від важливої роботи.

— Місис Різ у вітальні, міс, — неприязно мовила покоївка. — Вона просила передати, щоб ви зайшли до неї, як тільки повернетеся.

Тітка сиділа біля каміна, в якому горіло легке полум’я, і читала том проповідей свого покійного чоловіка. Жінка навіть не підняла голови, коли до кімнати увійшла Саллі, яка з ненавистю дивилася на її вицвіле руде волосся і бліду, як у покійника, шкіру. Місис Різ ще не виповнилося й п’ятдесяти, проте вже в ранньому віці вона встигла зрозуміти, як їй личить образ старої тиранки, і саме зараз жінка насолоджувалася цією роллю сповна. Вона поводилася наче немічна стара, яка в житті й пальцем не поворухнула ні заради себе, ні заради когось іншого, а присутність Саллі тішила її лише можливістю познущатися з дівчини. Якусь мить Саллі мовчки стояла біля каміна, а тоді сказала:

— Місис Різ, перепрошую, я спізнилась, але я…

— Не місис Різ, а тітко Кароліно, — роздратовано відповіла жінка. — Адвокат сказав мені, що я твоя тітка. Я так не думаю, і не прагну нею бути, однак я не збираюся ухилятися від цієї ролі.

«Знову вона скиглить, — подумала собі Саллі, — це буде довго й марудно».

— Тітко Кароліно, покоївка сказала, що ви хотіли мене бачити.

— Я тут зробила не надто успішну спробу подумати про твоє майбутнє. Скільки ще часу ти маєш намір залишатися під моїм дахом? П’ять, чи, можливо, десять років буде достатньо? Я просто намагаюся уявити масштаб ситуації. Це ж очевидно, Вероніко, у тебе немає майбутнього. Тобі це хоч раз спадало на думку? Чим ти можеш похвалитись?

Саллі ненавиділа ім’я Вероніка, але, на думку місис Різ, ім’я Саллі личило прислузі, і тому вона відмовилася його вживати. Саллі стояла мовчки, не в змозі підібрати ввічливу відповідь, і тут раптом помітила, що її руки почали тремтіти.

— Певно міс Локгарт намагається спілкуватися зі мною лишень силою думки, Елен, — сказала жінка до покоївки, яка стояла на порозі кімнати, склавши руки з невинним виразом обличчя. — Я що, повинна розуміти її без слів? На жаль, мене в школі не навчили такому. В наші дні ми доволі часто вживали слова. Наприклад, коли нам ставили питання — ми відповідали.

— Боюсь, я не вмію нічого робити, тітко Кароліно… — ледь чутно видушила з себе дівчина.

— Ти маєш на увазі, нічого крім того, щоб бути скромною? Чи скромність — лише перша чеснота у твоєму довгому списку? Звісно, такий прекрасний джентльмен, як твій покійний батько, не міг би залишити тебе неготовою до життя.

Саллі безпомічно похитала головою. «Спочатку смерть містера Гіґґса, а тепер ще й це…»

— Я так і думала, — сказала місис Різ, святкуючи дріб’язкову перемогу. — Що ж, навіть робота гувернантки тобі не по зубах. Доведеться як слід подумати і знайти для тебе щось скромніше. Можливо, хтось із моїх подруг, міс Таллет, чи місис Рінґвуд, будуть ласкаві взяти тебе компаньйонкою. Я попитаю в них. Елен, можеш принести чаю.

Покоївка зробила реверанс і вийшла. З тягарем на душі Саллі сіла в крісло. Попереду був ще один вечір кепкування й злоби, а за вікнами лягали сутінки, які приховували ще не відому їй небезпеку.

Розділ другий.
Павутина

Минуло кілька днів. Відбулося розслідування причини смерті містера Гіґґса, на якому Саллі довелося бути присутньою; це неабияк роздратувало місис Різ, адже того ж ранку, ніби зовсім випадково, вона домовилася про зустріч Саллі зі своєю найкращою подругою міс Таллет. Саллі правдиво відповідала на усі питання судді: вона розповіла, як розмовляла з містером Гіґґсом про свого батька, а той несподівано звалився на підлогу мертвим. На неї ніхто не тиснув. Вона зрозуміла — якщо вдати з себе слабку і налякану дівчину, яка протирає очі мереживною хустинкою, їй вдасться уникнути низки хитромудрих запитань. Саллі не подобалося це, однак у неї не було іншої зброї, хіба що револьвер. Користі з нього було мало, адже її ворог все ще залишався невидимим.

Хай там як, але смертю містера Гіґґса ніхто не був здивований. Суд постановив, що причина смерті була природною: розтин засвідчив серйозну серцеву недостатність. Відтак, справу закрили менш ніж за півгодини. Саллі повернулася до Айлінґтона, і життя увійшло в звичне русло.

Але ненадовго. Мимоволі Саллі зачепила край павутини, і павук всередині неї прокинувся. Сидячи у незручній вітальні міс Таллет, дівчина чула, як ця леді разом із місис Різ тишком-нишком лихословить про її недоліки. Саллі навіть не підозрювала, що відбулися три події, кожна з яких розхитала павутину ще більше, а крижаний погляд павука спочатку повернувся у напрямку Лондона, а тоді — у напрямку самої Саллі.

По-перше, десь в одному холодному будинку один джентльмен прочитав газету.

По-друге, літня (як би її назвати? в будь-якому разі, поки ми не знайомі з нею ближче і не маємо жодних причин для сумнівів щодо її особистості, назвемо її леді), — тож літня леді запросила одного адвоката на чай.

По-третє, за нещасливих обставин, корабель одного моряка винесло на берег побіля Ост-Індських доків, і він шукав місце для ночівлі.

Згаданий раніше джентльмен (слуги колись називали його Майором) мешкав на узбережжі в будиночку, з якого було видно похмуру земельну ділянку. В періоди припливу цю місцевість затоплювало, коли наставав відплив — вона ставала багнистою, а в інший час залишалася безлюдною. У будинку не було практично нічого, окрім кількох необхідних для життя речей. Все тому, що багатство чоловіка вичерпувалось, і зараз він був на межі розорення. Того дня Майор сидів біля вікна у своїй прохолодній вітальні. Вікно кімнати виходило на північ, де розкинулося безкрає сіре море. І яким би одноманітним не видавався цей пейзаж — щось постійно притягувало чоловіка до цієї частини його будинку, щось, що змушувало його дивитися на хвилі та кораблі, які пропливали вдалечині. Але зараз він дивився не на море; він читав газету, що її дала йому служниця — та єдина, яка в нього залишилася. Це була куховарка-покоївка, яка полюбляла випити і так безвідповідально ставилася до своїх обов’язків, що ніхто більше не хотів її наймати.

Неохоче гортаючи сторінки, чоловік намагався тримати газету так, аби на неї падало останнє надзахідне світло, немовби відтягуючи той момент, коли потрібно ввімкнути лампу. Він пробігав очима заголовки колонок без особливого зацікавлення, поки не натрапив на історію, від якої він раптом випрямився у своєму кріслі.

Його увагу привернула така новина:

«Єдиним свідком цієї трагічної

події була міс Вероніка Локгарт,

донька покійного містера Меттью Локгарта, колишнього співвласника компанії.

Про містера Локгарта, який загинув під час аварії шхуни «Лавінія», ми писали у серпні».

Чоловік прочитав цей абзац двічі і протер очі. Потім піднявся з крісла і почав писати листа.

За Лондонським Тауером між доком Святої Катерини та басейном Шедвелл розташувалася місцевість, що називається Уоппінг. То був район доків та товарних складів, занедбаних помешкань і вузьких вуличок, які кишіли щурами, а ще — будівель з поперечними балками та блоками, що служили для підтягування вантажів. Єдиний вхід до цих будівель знаходився на рівні другого поверху. Глухі цегляні стіни й моторошне на вигляд приладдя справляли таке враження, ніби перебуваєш у страшній, сирій темниці, що знаходиться глибоко під землею. Навіть світло, яке, бувало, просочувалося туди крізь ґрати верхніх вікон, було тьмяним від навколишньої кіптяви, що осідала в повітрі.

Однак апогеєм похмурості й занедбаності вважалася територія з лякаючою назвою «Катова Пристань». Колись давно тут була верф, але зараз на її території розташувався ряд перенаселених будинків та крамниць, що тягнувся аж до прірви над рікою. Тут були й бакалійна, і пиріжкова, і крамниця лихваря, і паб з гучною назвою «Маркіз Гренбі», і навіть невеликий пансіон.

В Іст-Енді слово «пансіон» увібрало в себе всі відтінки жаху. В найгіршому випадку воно означало кімнату, просякнуту вологістю та огидним смородом, з натягнутою посередині мотузкою для сушіння білизни. Знедолені п’яниці та злидарі, заплативши пенні, могли спати не на сирій підлозі, а стоячи, спираючись на мотузку. В найкращому випадку — це була скромна кімнатка, де постіль змінювали так часто, як того заманеться прислузі. Десь посередині «Катової Пристані» розташувався пансіон місис Голланд. Тут ліжко на одну ніч коштувало три пенси, на один день — чотири, вся кімната — шість, а сніданок — один пенні. У пансіоні місис Голланд нудьгувати не доводилося ніколи. Якщо блохи, за певних причин, не захочуть повзати по вашому тілу, то клопи — не такі сноби і залюбки складуть вам компанію в ліжку.

Сюди часто любив приїжджати чоловік на ім’я Єремія Блайт — порядний, однак підозрілий з вигляду адвокат з Гокстона. Йому вже якось доводилося мати справи з власницею пансіону, але не в цій місцевості. Це був перший візит чоловіка на «Катову Пристань».

Почувши гучний стукіт, до дверей підбігла дівчинка. У навколишніх сутінках здавалося, що єдиною помітною рисою дівчинки були великі темні очі. Вона прочинила двері й спитала пошепки:

— Хто там?

— Містер Єремія Блайт, — відповів гість. — Місис Голланд очікує на мене.

Дівчинка відчинила двері навстіж, щоб чоловік міг увійти, а сама тим часом зникла в темряві передпокою.

Містер Блайт увійшов. Оглядаючи будинок і постукуючи пальцями по краях свого капелюха, чоловік почав прискіпливо вивчати запилюжену гравюру «Смерть Нельсона», що була на стелі, і намагався не думати, звідки на ній могли взятися плями.

У цю ж мить почулося човгання ніг, а за ним простір наповнив запах вареної капусти і старих котів — перед гостем з’явилася власниця пансіону. Це була худа літня жінка з запалими щоками й стуленими губами, її очі блищали в темряві проникливим поглядом. Вона подала чоловікові свою пазуристу руку і щось белькотнула. Однак містер Блайт нічого не втямив, бо мова жінки звучала геть незрозуміло. Це могла бути турецька, чи, зрештою, будь-яка інша мова.

— Перепрошую, мем, я не зовсім розчув…

Вона радісно вигукнула й повела містера Блайта до маленької вітальні, де застарілий запах котів досяг апогею. Коли зачинилися двері, стара дістала з камінної полиці металеву скриньку, витягла звідти вставні зуби та всунула їх до свого зморшкуватого рота, прицмокнувши губами. Зубні протези були завеликі для неї, тому видовище справляло жахливе враження.

— Так краще, — мовила жінка. — Я завжди забуваю про свої зуби. Мені їх чоловік привіз зі Сходу. Справжнісінька слонова кістка. Вироблені років двадцять п’ять тому, а то й більше. Гляньте-но, яка ювелірна робота!

З її рота виднілися коричневі корені зубів та сірі ясна, і своїм тваринним гарчанням жінка змусила чоловіка відійти на крок назад.

— А коли він помер, мій чоловік, мій бідний баранчик, — вела далі стара, — вони ледь не пішли разом з ним у могилу. Ніхто й зрозуміти нічого не встиг — так швидко його не стало. То все холера, хай йому грець! Згас на очах за якийсь тиждень, голубчик мій. Але перед тим, як закрили віко домовини, я встигла видерти їх прямо з його рота! Дивіться, їх ще носити й носити!

Містер Блайт спазматично ковтнув у відповідь.

— Чого стоїте? — спитала вона. — Сідайте-но, почувайтеся як удома. Аделаїдо!

Дівчинка з’явилася нізвідки. «Їй, мабуть, — подумав собі містер Блайт, — років з дев’ять, не більше. А тому, за законом, мала би ходити до школи: адже два роки тому був прийнятий новий закон, який передбачав обов’язкове навчання дітей у школах до настання тринадцятирічного віку». Однак совість містера Блайта своєю примарністю нагадувала появу дівчинки: вона була надто невловною, щоб ставити подібні запитання, та надто непевною, аби наважитися будь-що заперечувати. Тому обоє — як совість чоловіка, так і дівчинка — не давали про себе знати, поки місис Голланд наливала чай, а тоді знову розчинилися в тиші.

Повернувшись врешті до гостя, місис Голланд нахилилася і постукала його по коліну, а тоді спитала:

— Ну? Ви до мене у справі? Не соромтесь, містере Блайте. Відкривайте портфель і розказуйте старенькій вашу таємницю.

— Щось та й маю, — відповів адвокат. — Та, власне кажучи, таємниці як такої немає — нашу зустріч організували на цілком законних умовах.

Голос містера Блайта мав здатність радше затихати, аніж призупинятися, коли він закінчував говорити, а тому складалося враження, що в останній момент він міг висунути іншу пропозицію. Слухаючи його, місис Голланд жваво кивала головою.

— Гаразд, — відповіла вона. — Коротко й по суті. Це по-моєму. Ну-ну, в такому разі я вас уважно слухаю, містере Блайте.

Адвокат відкрив свій шкіряний портфель і дістав звідти кілька паперів.

— Минулої середи я їздив у Суалнес, — вів він далі, — і отримав погодження від знайомого нам обом джентльмена з приводу умов, які ми узгодили з вами на нашій останній зустрічі.

Він зупинився, коли Аделаїда увійшла до кімнати з чайною тацею. Вона поставила її на запилюжений маленький столик, зробила реверанс до місис Голланд і вийшла, не мовивши жодного слова. Поки місис Голланд наливала чай, містер Блайт продовжив:

— Так от, умови… Предмет, який я вже згадував раніше, зберігатиметься в банку «Гамонд і Вітґроу», що на Вінчестер-стріт.

— Який згадували раніше? Годі вам, містере Блайте. Кажіть прямо.

Було помітно, що прохання старої змусило містера Блайта почуватись особливо ніяково. Він знизив голос, нахилився до неї і озирнувся довкола перед тим, як сказав:

— Кгм… Рубін зберігатиметься в банку «Гамонд і Вітґроу» аж до смерті відомого нам обом джентльмена, після чого, відповідно до термінів, прописаних у його заповіті, в усталеному порядку я та… ем… місис Торп дамо свідчення…

— А це хто така? Сусідка?

— Слуга, мем. Розумію, далеко не найнадійніша людина, полюбляє випити, але її підпис на цьому документі, ясна річ, дійсний. Гм. Як я й казав, Рубін зберігатиметься в банку «Гамонд і Вітґроу» аж до смерті відомого нам обом джентльмена, після чого його власницею станете ви одноосібно.

— І це законно?

— Цілком, місис Голланд.

— Ані маленьких неприємностей, ані жодних сюрпризів в останню мить?

— Нічого подібного, мем. У мене з собою копія документа з підписом цього джентльмена. В ньому, як можна помітити, взято до уваги всі непередбачувані обставини.

— Виглядає, наче все правильно, — відповіла жінка. — Чудово, містере Блайте. Я — жінка чесна. За таку нелегку роботу маю заплатити. Яка, ви кажете, сума компенсацій?

— Компенсацій? О, так, звісно. Мій клерк зараз займається підготовкою рахунку. Я маю впевнитись, щоб його надіслали вам своєчасно…

Містер Блайт побув ще якихось чверть години, перш ніж піти. Коли Аделаїда провела його до дверей, місис Голланд взялася ще раз перечитувати документи, що їх привіз адвокат. Потім вона зняла свої вставні зуби, поклала на місце, перед тим прополоскавши їх у чайничку, одягнула плащ і попрямувала на Вінчестер-стріт у пошуках банку «Гамонд і Вітґроу».

Головного героя третьої події звали Меттью Бедвелл. Він був помічником капітана на вантажному судні, що здійснювало перевезення на далекий Схід. Однак це було рік тому, а то й більше. Зараз же чоловік перебував у жалюгідному стані.

Він блукав лабіринтом темних вулиць, що розташувалися за Вест-Індськими доками. На плечі у нього теліпався мішок з речами, а зашпилений під саму шию легкий жакет майже не рятував від холоду. Та чоловікові навіть на думку не спадало зупинитися і дістати зі свого ранця щось тепліше — він беріг останні сили.

У кишені свого жакету він мав клаптик паперу з адресою. Блукаючи вулицями, чоловік час від часу витягав папірець, аби пересвідчитися, чи він, бува, не прийшов нарешті за адресою, а потім ховав його назад і знову продовжував свої пошуки. Тому, хто побачив би прибульця збоку, могло би спасти на думку, що чоловік п’яний як чіп, та від нього не тхнуло алкоголем, мова його була виразною, а рухи — свідомими. Більш співчутливий перехожий вирішив би, що чоловік хворий, або що йому зле, і в такому разі був би ближчим до істини. Але якби хто-небудь вмів читати його думки і спробував відчути весь той хаос, що панує в них, він був би вражений тим, як чоловік взагалі тримається на ногах. У його свідомості намертво засіли одночасно дві думки: одна — те, що він подолав п’ятнадцять тисяч кілометрів, аби дістатися до Лондона, та інша, яка змушувала його боротися за кожен пройдений клаптик шляху.

І невдовзі друга думка таки переборола першу.

Бедвелл ішов вузькою, брукованою вуличкою в районі Лаймгаузу, будинки якого були чорними від кіптяви, а їхні стіни обвалювалися від вологості. Раптом він побачив відчинені двері й старого, що сидів навпочіпки біля них. Це був літній китаєць. Він спостерігав за Бедвеллом, і коли моряк вже пройшов повз нього, той витягнув шию і спитав:

— Хотіти сигарету?

Усіма клітинами свого тіла Бедвелл прагнув наблизитися до дверей. Від подуву вітру він похитнувся, заплющив очі, а тоді відповів:

— Ні, не хотіти.

— Хороший сигарета. Перша кляса.

— Ні, ні, — знову відповів Бедвелл і змусив себе прямувати далі.

Він вкотре витяг папірець, щоб звірити назву вулиці, потім пройшов сто метрів, перш ніж витягти його знову. Неквапно, але впевнено чоловік прямував на захід, проходячи Лаймгауз та Шедвелл, аж поки не дістався до Уоппінга. Тоді він знову дістав папірець і зупинився. Надворі сутеніло. Сил у мандрівника майже не лишилося. Неподалік від нього був паб, жовтаве мерехтливе світло якого лилося на сіру бруківку і манило Бедвелла, неначе метелика.

Він заплатив за склянку джину та випив його маленькими ковтками, так, ніби то були ліки: неприємні, але необхідні. «Ні», — подумав собі чоловік, зрозумівши, що сьогодні продовжувати свою подорож він уже більше не в змозі.

— Я шукаю місце для ночівлі, — сказав він до офіціантки. — Можливо, є якийсь пансіон десь тут неподалік?

— Через двоє дверей, — відповіла офіціантка. — У місис Голланд. Але…

— Підійде, — відповів Бедвелл. — Голланд. Місис Голланд. Я запам’ятаю.

Він знову закинув свій мішок на плече.

— З тобою все гаразд, голубчику? — спитала офіціантка. — Вигляд у тебе не найкращий. Хильни ще трохи джину, ну ж бо.

Він заперечив помахом голови й подався геть.

Почувши стукіт Бедвелла, Аделаїда відчинила двері й тихенько провела його до кімнати в задній частині будинку, вікна якого виходили на річку. Стіни кімнати були просякнуті вологою, а постіль на ліжку — давно не змінювали, та Бедвеллу було не до цього. Аделаїда віддала морякові недогарок свічки, а тоді вийшла, залишивши його на самоті. І тільки-но двері зачинилися, він впав на коліна і розірвав свій мішок. Якусь хвилину-дві його тремтячі руки тримали річ з мішка, а тоді він повалився на ліжко, зробив глибокий вдих, і все навколо наче розчинилося у п’янкому забутті. Невдовзі чоловік уже спав глибоким сном. Таким глибоким, що протягом доброї частини наступної доби ніщо б не могло його розбудити. Тепер він був у безпеці.

Але в Лаймгаузі він мало не піддався спокусі. Китаєць зі своєю сигаретою… Звісно, що місце, біля якого він сидів, було опіумним притоном. А Бедвелл був рабом цього могутнього зілля.

Та зараз він спав, і щось (вкрай важливе для Саллі) спало разом із ним.

Розділ третій.
Джентельмен з Кенту

Минуло три ночі — й Саллі знову наснилось нічне жахіття. Хоча жахіттям його важко було назвати, дівчина знову опиралась — усе здавалося надто справжнім…

Несамовитий жар.

Але Саллі не могла зробити ані руху — її руки та ноги були скуті темрявою.

Кроки.

А потім крик. Раптовий, нестерпний крик, який, здавалося, лунав просто перед її обличчям. Протяжний, моторошний крик.

Світло. Мерехтливе світло наближалося до Саллі. А за світлом — обличчя, двоє облич — самі лишень білі простирадла з розкритими від жаху ротами.

І голоси у темряві: «Подивися! Подивися на нього! Боже мій…»

А тоді вона прокинулась.

Чи, радше, виринула на поверхню з темної води сну, наче плавець, що пережив страх смерті утопленням. Саллі схлипувала, і їй було важко дихати, але вона намагалась заспокоїтись, промовляючи сама до себе: «Батька більше немає. Ти сама, і повинна вчитися справлятись без нього. Ти повинна бути сильною».

Вона ледь знайшла сили, щоб змусити себе припинити плакати. Саллі скинула на підлогу задушливі простирадла, і прохолодний нічний вітерець огорнув її тіло. Вона отямилася лише тоді, коли почала тремтіти від холоду і зрозуміла, що жар, який не давав їй дихати уві сні, врешті зник. Тоді Саллі вирішила накритися ковдрою, але минуло чимало часу, перш ніж дівчина змогла знову поринути в сон.

Вранці Саллі отримала ще одного листа. Поснідавши, вона миттєво вислизнула з поля зору місис Різ і побігла до своєї спальні, аби його прочитати. Як і попереднього разу, його надіслав адвокат, однак тепер на ньому була вже британська марка. Дівчина витягнула з конверту один-єдиний листок недорогого паперу і випросталась у кріслі.

Форланд Гауз

Суалнес

Кент

10 жовтня 1872 р

Шановна міс Локгарт,

Ми з Вами не знайомі і Ви ніколи не чули про мене, однак колись я знав Вашого батька, і саме це стало причиною написання мого листа. Я довідався з газети про нещасний випадок у Чіпсайді і згадав собі, що містер Темпл з Лінкольнз-Інн у минулому був адвокатом Вашого батька. Відтак, сподіваюся, цей лист дійде до Вас. Розумію, що Вашого батька більше немає, тому прийміть мої глибокі співчуття з цього приводу.

Смерть Вашого батька й певні обставини, що виникли під час моїх останніх справ, змушують мене терміново з Вами поговорити. На жаль, я не можу повідомити більше, ніж окремі деталі, а вони стосуються наступного: по-перше, облоги Лакхнау, по-друге, тут задіяний предмет неймовірної цінності, і, по-третє, Ваше життя зараз в надзвичайній небезпеці.

Прошу Вас, міс Локгарт, бережіть себе і візьміть до уваги моє застереження. Заради нашої з Вашим батьком дружби, заради Вашого власного життя, приїжджайте як тільки зможете і зрозумієте, про що я говорю. Я не можу приїхати до Вас сам, бо на те є свої причини. З Вашого дозволу я підпишуся тим, ким був протягом всього Вашого життя, хоч і без Вашого відома, а саме:

Ваш хороший друг,

Джордж Марчбенкс

Вражена настільки, що їй відібрало мову, Саллі прочитала листа двічі. Якщо її батько та містер Марчбенкс були друзями, то чому вона дізналася про нього, лише отримавши лист з далекого Сходу? І яку саме небезпеку він мав на увазі?

«Сім Благословень…»

Звісно! Мабуть, йому відомо те, про що довідався її батько. Містер Локгарт написав Марчбенксу, знаючи, що таким чином лист буде в безпеці.

У Саллі майже не було грошей. Вона вдягнула пальто, тихенько спустилася сходами та вийшла з дому.

Дівчина сіла в потяг з відчуттям, ніби вона була учасницею військової операції. Вона знала, що її батько спланував усе до найменшої деталі, проклавши усі лінії зв’язку та знайшовши необхідних союзників. Саллі повинна була зробити так само.

На роль союзника претендував містер Марчбенкс. Щонайменш, він міг надати дівчині усю необхідну їй інформацію. Зрештою, не має нічого гіршого, аніж незнання загрози, яка чекає на тебе в майбутньому…

Їдучи в потязі, Саллі спостерігала, як сірий пейзаж міста плавно змінювався сірим пейзажем сільської місцевості. Погляд дівчини був прикутий до моря вдалечині. На горизонті можна було побачити лише кілька кораблів, які щодуху мчали за штормовим східним вітром у напрямку гирла Темзи.

Суалнес був невеликим містечком. Дізнавшись від швейцара, що до Форланд Гаузу — не більше милі, Саллі вирішила не брати таксі з вокзалу, а заощадити гроші й прогулятись стежкою вздовж ріки. Місцевість справила на дівчину враження непривітної та холодної. Дійшовши до стежки, Саллі зрозуміла, що річка, про яку говорив швейцар, більше нагадує болотяний струмок, що протікає солончаками, перш ніж приєднатися до довгої сірої лінії моря на горизонті. Приплив закінчився, довкола панувала тиша, і Саллі здавалося, що вона йде пустирищем — не було ні душі. Але раптом вона таки когось помітила.

То був фотограф. Просто посередині вузької стежини він встановив свою камеру і розклав переносну фотолабораторію, якою в ті дні користувались усі майстри цього мистецтва. На вигляд він був люб’язним молодиком, і, оскільки попереду не було видно ні мису, ні будинку, який шукала Саллі, вона вирішила спитати у фотографа, як туди дістатися.

— О, ви вже друга, хто проходить біля мене, шукаючи дорогу до того місця, — сказав чоловік. — Будинок знаходиться он там… Потрібно пройти трохи вперед і спуститися до низини, — він вказав рукою на невеличкий ліс за півмилі від них.

— А хто був першим? — спитала Саллі.

— Якась стара жінка, схожа на одну із відьом з «Макбета», — відповів чоловік. Було помітно, що дівчина не зрозуміла цього порівняння. Побачивши її зніяковілість, фотограф продовжив: — Ну, зморшкувата, огидна, і всяке таке, розумієте?

— Ох, тепер розумію, — відповіла вона.

— До речі, ось моя візитівка, — мовив юнак. Одним помахом руки, наче фокусник, він майстерно витягнув маленький клаптик картону й простягнув його Саллі. На ньому було написано: «Фредерік Гарленд, фотохудожник», а нижче — його адреса у Лондоні. Дівчина знову подивилася на нового знайомця. Очевидно, що фотограф їй сподобався. Він був веселим, мав густе й скуйовджене волосся, яке нагадувало кольором солому, а на вигляд був тямущий та розумний.

— Перепрошую за запитання, — сказала Саллі. — Але що ви фотографуєте?

— Пейзаж, міс, — відповів чоловік. — Він тут не надто вражаючий, чи не так? Розумієте, я хотів сфотографувати щось похмуре, гнітюче… Експериментую з новою комбінацією хімічних реактивів. Якось подумав собі: якщо спробувати зловити таке світло, як у цій місцевості, то після проявлення, на фотографії воно виглядатиме більш яскравим. Розумієте?

— Ви, мабуть, маєте на увазі колодіонний процес, — відреагувала Саллі.

— Саме так! Колодіонний процес. А що, ви теж фотограф?

— Ні, але колись мій батько цікавився цим… Я дуже перепрошую, але мушу йти. Дякую вам, містере Гарленде.

Чоловік відповів Саллі радісною усмішкою, а тоді повернувся до своєї камери.

Звивиста стежка привела Саллі до багнистого берега річки, а потім і до невеличкого лісу. Посеред нього, як і описував фотограф, вона побачила будиночок. Він мав не надто доглянутий вигляд: стіни були обшарпані, дах продірявлений, а сад довкола заріс бур’янами. Сумнішого місця дівчина у своєму житті ще не зустрічала. Вона злегка затремтіла від побаченого.

Саллі підійшла до будинку, піднялась сходами на невелику терасу і вже хотіла подзвонити в двері, як раптом вони відчинилися і перед нею з’явився чоловік.

Приставивши пальця до своїх губ, він зачинив двері, щосили намагаючись не видати зайвого звуку.

— Будь ласка, — прошепотів чоловік. — Не кажіть ні слова. Ходіть за мною, швидше.

Здивована поведінкою незнайомця, Саллі пішла слідом за ним. Обоє швидко прослизнули повз будинок і вийшли на скляну веранду. Чоловік зачинив двері, уважно прислухався, чи, бува, ніхто за ними не стежить, а тоді простягнув дівчині руку, щоб врешті познайомитися:

— Міс Локгарт, — мовив він. — Мене звати майор Марчбенкс.

Саллі кивнула у відповідь. Це був чоловік в літах. На вигляд років шістдесяти. Його шкіра мала жовтуватий колір. Одяг на ньому висів. Очі глибоко запали, однак були темні та ясні. Диним чином голос чоловіка здавався Саллі знайомим. Дівчину дещо лякав напружений вираз майорового обличчя, але вона зрозуміла, що, вочевидь, він і сам наляканий, набагато сильніше, аніж вона.

— Сьогодні вранці я отримала вашого листа, — озвалася дівчина. — Скажіть, вам писав мій батько і просив, щоб ми з вами зустрілися?

— Ні… — у відповіді Марчбенкса чулося здивування.

— Гаразд… А фраза «Сім Благословень» вам про щось говорить?

Цього разу нічого дивного після цих слів не трапилося. Але чоловік сполотнів.

— Вибачте, — відповів він. — Ви приїхали сюди, аби мене спитати про це? Перепрошую… А ваш батько?..

Саллі поспіхом розповіла майорові про останню подорож свого батька, про лист зі Сходу, і, звісно, про смерть містера Гіґґса. Від цих слів чоловік схопився за голову — він був геть розчавлений і збентежений.

Біля входу до веранди стояв невеличкий столик, а біля нього — крісло. Чоловік запропонував Саллі сісти, а тоді неголосно почав говорити:

— Розумієте, міс Локгарт, є у мене ворог, і ця людина тепер є і вашим ворогом теж. Ця людина — жінка — дуже і дуже лиха. Зараз вона в цьому будинку — ось чому ми змушені ховатися тут, і ось чому вам невдовзі доведеться звідси піти. Ваш батько…

— Але чому? Що я їй зробила. Хто ця жінка? — раптом перебила його Саллі.

— Прошу вас. Я не можу зараз цього пояснити. Мушу, але не можу, повірте. Я не знаю нічого ані про обставини смерті вашого батька, ані про «Сім Благословень», ані про Південнокитайське море, навіть про зовнішню торгівлю не знаю. Гадаю, ваш батько навіть не відав про те зло, яке випало на мою долю, зло, яке зараз… Вибачте, я нічим не можу вам допомогти. Не можу нічим зарадити. Містер Локгарт, ваш батько, марно сподівався на мене, він знову помилився.

— Чому саме знову? — не втрималася Саллі.

Вона бачила, як обличчя чоловіка сповнилося відчаєм. То був вираз обличчя людини, яка втратила останню надію, і дівчину це неймовірно лякало.

Все, про що вона могла зараз думати, був лист зі Сходу.

— Ви коли-небудь жили в Чатемі? — спитала Саллі.

— Так, але то було дуже давно. Але, благаю вас, у нас немає на це часу. Ось, візьміть…

Чоловік відкрив шухляду і дістав звідти пакунок, загорнутий у коричневий папір: приблизно шість дюймів завдовжки, перев’язаний мотузкою і запечатаний сургучем.

— Звідси ви довідаєтесь про все, що вас хвилює. Можливо, якщо ваш батько не казав вам про це нічого, то я теж би мав тримати язика за зубами… Цілком ймовірно, що ви будете шоковані, коли прочитаєте те, що в цьому пакунку. Тому будьте готові. І пам’ятайте, міс, ваше життя у великій небезпеці — відомо вам про це чи ні. Але ви точно зрозумієте чому, коли прочитаєте, що тут написано.

Саллі взяла пакунок. Її руки страшенно тремтіли. Марчбенкс помітив це, і в одну мить взяв її руки у свої, а тоді схилив голову.

Раптом відчинились двері.

Чоловік з переляку відстрибнув убік. Середнього віку жінка виглянула з-за дверей:

— Майоре, вона тут! — мовила жінка. — У саду!

Вона мала такий самий нещасний вигляд, як і чоловік. Від жінки сильно пахло алкоголем. Майор Марчбенкс кивнув до Саллі:

— Сюди, через ці двері, — вказав він. — Дякую вам, місис Торп. Мерщій…

Похитуючись, жінка посунулась убік і спромоглася на усмішку, коли Саллі проштовхувалась у щілину дверей. Майор швидко провів її через будинок. Дорогою до виходу єдиним, що могла помітити дівчина, були порожні кімнати, голі підлоги, вогкість навколо та злидні. До того ж їй тепер передався страх майора Марчбенкса.

Коли вони наблизились до парадних дверей, дівчина раптом зупинилась і спитала:

— Прошу вас, скажіть, хто мій ворог. Я нічого не знаю. Ви маєте сказати мені бодай її ім’я…

— Її звати місис Голланд, — прочиняючи двері, прошепотів у відповідь чоловік. Він подивився крізь щілину, чи немає нікого неподалік, а тоді додав поспіхом: — Прошу вас, ідіть негайно. Ви що, дістались сюди пішки? Ви молода, спритна, сильна — чого чекаєте? Прямуйте просто до міста. І вибачте мені, я вас дуже прошу. Вибачте… Вибачте.

Ці слова чоловіка прозвучали надзвичайно емоційно. У його голосі чулося схлипування.

Тож Саллі, до кінця не розуміючи, що насправді коїться, вийшла з будинку, а чоловік замкнув за нею двері. Не минуло й десяти хвилин з часу приїзду, як дівчині довелося повертатися додому. Стоячи на подвір’ї, вона дивилася на сірі обшарпані стіни будинку, думаючи собі: «Невже ворог, про якого говорив Марчбенкс, усе бачив?»

Тоді дівчина вирушила в дорогу. Вона вийшла на проїзний шлях, зарослий бур’янами, минула невеликий темний ліс, який вивів її на стежку, що простяглася вздовж річки.

Наближався приплив. Хвилі повільно підходили до болотистого берега ріки. Фотографа, якого Саллі зустріла дорогою до будинку, вже, на жаль, не було. Місцевість видавалась їй сірою і безлюдною.

Вона пришвидшила ходу, не припиняючи думати про пакунок у своїй сумці. Десь посередині стежки вона зупинилась і озирнулась. Дівчина не розуміла, що саме змусило її це зробити, але вона побачила здалеку силует людини, яка обходила дерева. То була одягнена в чорне жінка. Стара жінка. Саллі відійшла вже надто далеко, щоб розгледіти її обличчя, але очевидним було те, що жінка поспішала за нею. Її маленька, чорна постать стала єдиною виразною рисою на тлі одноманітної, відлюдної місцевості.

Cаллі поквапилась, і в такому ж темпі продовжувала свою подорож, аж поки не вийшла на головний шлях. Тоді вона озирнулася знову. Здавалося, що маленька чорна постать наближалась до неї в одному ритмі з припливом. Вона не відстала від дівчини ні на крок, навпаки — виглядало так, ніби жінка все помітніше наближалася до Саллі. А дівчині ніде було сховатися.

Невдовзі звивистий шлях привів її до міста, море залишилося позаду. Але раптом Саллі подумала собі: «А якби я захотіла скоротити шлях і піти об’їзною дорогою, поки тієї жінки не було видно в полі зору, — що тоді..?»

Не встигла вона відповісти самій собі на питання, як попереду побачила когось знайомого. То був фотограф, який стояв на приморському бульварі за своїм невеличким наметом і нишпорив у пошуках якогось інструменту. Саллі знову озирнулася — чорна постать сховалася за терасою приморських будиночків. Дівчина підбігла до фотографа, який здивувався її появі, але все ж привітав її усмішкою.

— О, це ви, — мовив він.

— Прошу вас! — закричала Саллі. — Допоможіть мені!

— Так, звісно, — відповів фотограф. — Чим я можу вам допомогти?

— Мене переслідують! Он та стара жінка — вона йшла за мною. Вона небезпечна. Я не знаю, що мені робити!

Його очі заблищали від радості допомогти юній леді.

— Сюди! — сказав він, показуючи на вхід до намету. — Тільки обережно, щоб нічого не зачепити. І не зважайте на запах.

Вона зробила так, як він сказав. Тоді чоловік застебнув намет. Запах був жахливий. Так, наче то був запах нюхальної солі. Всередині було повністю темно.

— Тихо, — прошепотів він. — Я повідомлю вам, коли вона піде. Ого, ось вона… переходить дорогу. Наближається до нас…

Саллі сиділа нерухомо, слухаючи крики чайок ззовні, цокання кінських копит і гуркіт коліс карети, яка проїжджала дорогою… А тоді вона почула, як хтось різко пришвидшив ходу і зупинився за якийсь сантиметр від намету.

— Вибачте, сер, — мовив голос — старечий голос, у звучанні якого чулося дивне сопіння.

— Ммм? Хто там? — голос фотографа здавався приглушеним. — Заждіть, будь ласка. Я складаю композицію картини. Не можу вилізти з-під тканини поки не закінчу… Ось, нарешті! — його голос став чіткішим.

— Сер, ви не бачили молодої дівчини, яка проходила тут? Вона була одягнена в чорну сукню.

— Бачив. Швидка, мов вітер! Надзвичайно вродлива молода леді, білявка — це її ви маєте на увазі?

— Такий ставний молодий чоловік як ви не міг її не помітити, сер. Так, це я про неї. Ви не бачили, куди вона пішла?

— Взагалі-то вона питала мене, як дістатися до Свону. Сказала, що їй потрібна карета до Рамсґейту. Я відповів, що вона мусить поспішити, бо часу в неї обмаль.

— Свон, кажете? А де це?

Фотограф пояснив жінці, як туди доїхати, вона подякувала й пішла геть.

— Не ворушіться, — сказав він до Саллі тихим голосом. — Вона ще не повернула за ріг. Боюся, вам ще трохи доведеться подихати цим смородом.

— Дякую, — відповіла дівчина офіційним тоном. — Не обов’язково було мені лестити.

— Та ви що? Гаразд, я забираю свої слова назад. Ви така ж огидна, як і та жінка. Може, поясните мені, що тут взагалі відбувається?

— Якби ж я знала. Я потрапила у якусь жахливу ситуацію. І не можу нічого про це вам сказати.

— Цссс!

До намету повільно наблизилися чиїсь кроки, пройшли повз нього, а тоді зникли.

— Якийсь товстун із собакою, — пояснив фотограф. — Він вже пішов.

— А та жінка?

— Так, вона теж. Мабуть, подалась до Рамсґейту. Щасливої їй дороги.

— То я можу вийти?

Чоловік розстебнув намет і допоміг Саллі вибратися з нього.

— Спасибі, — мовила вона. — Я можу заплатити вам за користування наметом?

Фотограф глянув на неї квадратними очима. Саллі здалося, що він ось-ось розсміється, але чоловік ввічливо заперечив кивком голови. Дівчина відчувала, як її обличчя наливається рум’янцем. «Не потрібно було пропонувати ніяких грошей», — думала вона собі. А тоді різко відвернулась.

— Не йдіть, — сказав він. — Я навіть імені вашого не знаю. Нехай воно буде платою за користування наметом.

— Саллі Локгарт, — відповіла дівчина, дивлячись на море. — Вибачте, я не мала наміру вас образити. Але…

— Я не ображений. Але, знаєте, не все в цьому світі можна купити за гроші. Що ви збираєтесь робити далі?

Вона відчувала себе маленькою дитиною. Це було не з її улюблених відчуттів.

— Я повертаюся до Лондона, — відповіла Саллі. — Гадаю, мені вдасться не натрапити на цю жінку. Прощавайте.

— А як щодо попутника? Я вже майже закінчив тут свої справи. Крім того, якщо ця каналія, яка переслідує вас, небезпечна, то…

— Ні, дякую. Я маю йти.

І вона пішла. Можливо, компанія фотографа і була Саллі до душі, та вона ніколи б у цьому не зізналася. Вона відчула, що фотограф не повівся на вдавану безпорадність, яку вона могла показувати перед іншими чоловіками. Саме тому вона вирішила заплатити йому за допомогу: дівчина хотіла розійтися з чоловіком як рівна і не бути в боргу. Але й цей намір Саллі провалився. У неї з’явилося відчуття безвиході, наче вона нічого у цьому світі не знає, а все, що б не намагалась робити, було не так, як їй того хотілося. І через це вона почувалась неймовірно самотньою.

Розділ четвертий.
Бунт на кораблі

На вокзалі від старої жінки не було й сліду. Єдиними пасажирами, які чекали на свій потяг, були священик з дружиною, кілька солдатів і двійко дітей з матір’ю. Зайшовши у вагон, Саллі одразу знайшла вільне купе.

Дівчина чекала моменту, коли потяг рушить зі станції, щоб відкрити пакунок. Вузол нитки, яка перев’язувала пакунок, був залитий сургучем, і, намагаючись зішкребти його, Саллі зламала ніготь.

Врешті-решт вона таки розкрила пакунок і побачила всередині книгу.

З вигляду книжка нагадувала щоденник. Вона була доволі об’ємна, а усі її сторінки виявилися списаними густим почерком. Її загорнули в цупкий папір, але нитку довкола обкладинки не було зав’язано, один розділ випав з тому та опинився в руках у Саллі. Вона похапцем поклала його на місце, а тоді взялася читати.

На першій сторінці Саллі побачила напис:

Виклад подій, що відбулися в Лакхнау та Аграпурі протягом 1856–1857 рр. Подій, пов’язаних зі зникненням Рубіну з Аграпуру та Саллі Локгарт — дівчинкою, роль якої є невід’ємною частиною цієї історії.

Саллі раптом зупинилася, а тоді прочитала знову. Це ж про неї! І про Рубін.

Немов рій сполоханих бджіл, над головою дівчини раптово здійнялася сотня запитань. Саллі розгубилася. Вона заплющила очі, з надією заспокоїтися, а тоді знову розплющила і продовжила:

У 1856-му році, я, Джордж Артур Марчбенкс, служив у легкій піхоті №32 Герцога Корнуельского в Аграпурі, Ауда. Кілька місяців до того, як стався бунт, я побував в гостях у Магараджі Аграпурського разом зі своїми друзями по службі, а саме: полковником Брендоном, майором Парком і капітаном Локгартом.

Візит мав приватний характер і був спричинений нібито забавою. Та насправді його мета полягала у зовсім іншому: нам було необхідно провести таємне обговорення з Магараджою стосовно деяких політичних питань. Суть цього обговорення не має жодного стосунку до моєї оповіді, однак воно, без сумнівів, дало поштовх до нових підозр, які до Магараджі мали його ж піддані, — підозр, які, як ви дізнаєтесь із мого викладу, стали причиною його загибелі під час жахливих подій наступного року.

З нагоди нашого візиту до Аграпуру, Магараджа влаштував пишний бенкет. Хотів чи ні Магараджа вразити нас своїм багатством, але йому це таки вдалося. Я ще ніколи у своєму житті не бачив такого показового марнотратства, як того вечора.

Вздовж бенкетної зали стояли масивні мармурові колони, поверхня яких була витончено гравійована вишуканими малюнками: на їхніх капітелях пишніли квіти лотоса, пелюстки яких виблискували золотом. Підлогу було вимощено ляпіс-лазуром та оніксом. З фонтану, що розташувався в куті зали, текла рожева вода, що пахнула трояндами, а придворні музиканти Магараджі, які знаходилися за ширмою з інкрустованого червоного дерева, грали дивну повільну музику. Посуд був з чистого золота, але в центрі всієї цієї розкоші був незрівнянного розміру та блиску Рубін, що висів у Магараджі на грудях.

То був відомий Рубін Аграпуру, про який свого часу я вже наслухався сповна. Я не міг відірвати від нього очей. Щось у глибині та красі цього каменя, у криваво-червоному вогні, який переливався всередині нього, чарувало мене та приковувало увагу настільки, що, здавалося, я забув про свої манери. Помітивши мою зацікавленість цим каменем, Магараджа вирішив розповісти нам його історію.

Рубін знайшли у Бурмі шість століть тому, а тоді передали Балбану, королю Делі, від якого він перейшов до княжого палацу Аграпуру. Протягом усього цього часу коштовний камінь губили, крали, продавали, пропонували як викуп, але він завжди повертався до своїх коронованих власників. Рубін був причиною численних смертей: вбивств, самогубств і страт. Зрештою, через нього почалася війна, в ході якої було винищено все населення провінції. Менш ніж п’ятдесят років тому його викрав один французький мандрівник. Нещасний думав приховати крадіжку і проковтнув камінь, але намарно: йому заживо розпороли живіт, і тоді ще теплий Рубін випав з нього на землю.

Розповідаючи цю історію, Магараджа пильно вдивлявся мені у вічі.

— Не бажаєте подивитися на нього, майоре? — спитав він. — Тримайте його ближче до світла і дивіться всередину. Але будьте обережні, щоб не впасти!

Тоді Магараджа простягнув мені Рубін, і я зробив так, як він сказав. А коли лампа освітила камінь, сталося щось надзвичайне: червоне світло, що знаходилося просто в його середині, закружляло у вихорі, а тоді раптом розвіялося, мов туман, поступившись кам’яним виступам і прірвам. Переді мною постав пейзаж, від якого перехоплювало подих: краєвид, перенасичений вузькими ущелинами, високими горами і лячними безоднями, дно яких для людського ока було неосяжним. Лише раз у житті мені доводилося бачити щось подібне, але то були страшні марення, спричинені моєю залежністю від опіуму.

Вплив цього неймовірного видива був таким, як його й описував Магараджа: я відчув раптове запаморочення і похитнувся. Мою руку вхопив капітан Локгарт, але саме в цю мить Магараджа, усміхаючись, забрав у мене Рубін. Досвід та відчуття, які я пережив, зазирнувши в Рубін, більше ніхто не зрозумів, і тому їх звели до жарту.

Невдовзі після цього наш візит добіг кінця. З тих пір я не бачив Магараджу приблизно рік, а то й більше. Наступного разу ми з ним зустрілися під час тієї жахливої події, яка є кульмінацією моєї розповіді: події, що завдала мені такої ганьби й горя, яких я навіть і уявити не міг. Нехай Господь (якщо над нами є саме Він, а не сила-силенна глузливих духів) помилує мене й простить. Хай буде так!

Минув рік з того часу, коли я знову побачив Рубін. То був період знаків і прикмет, що стали передвісниками нищівної бурі, яка вже була готова зруйнувати корабель. Бурі, що стала причиною бунту, наближення якого жоден з членів екіпажу не міг передбачити. Вважаю, що описувати жах і лють, які панували під час цього бунту — не моя справа. Нехай хтось інший, красномовніший, ніж я, розповість історію тих часів, з її подвигами, що сяяли світлом маяка на тлі кривавої різанини. Достатньо сказати, що сотні людей загинули, а я вижив. Я та ще троє, у житті яких Рубін продовжує відігравати домінуючу роль.

Ще одна, не менш важлива історія, яку я б хотів розповісти, стосується Облоги Лакхнау, а саме подій, які сталися невдовзі після того, як у її знятті взяли участь Гавелок та Оутрем.

Мій полк був розташований у місті, коли…

Раптом Саллі підняла голову. Потяг прибував на станцію. Вона побачила на табличці напис — ЧАТЕМ. Дівчина закрила книжку. В її голові пробігали химерні картини з пишним бенкетом, жахливою різаниною та каменем, який одурманював із силою опіуму… «Я та ще троє», — Саллі пригадувала слова майора з його оповіді. І тут їй спало на думку, що це її батько і вона сама. Але хто був той третій?

Вона знову розгорнула книжку, а тоді закрила поспіхом. У цю мить до вагону зайшов чоловік.

Чоловік мав чепуристий вигляд. Він був одягнений у яскравий твідовий костюм, а на краватці мав шпильку, яка одразу впадала в око. Побачивши Саллі, він підняв капелюх-котелок і привітався:

— Доброго дня, міс, — сказав добродій.

— Вітаю, — мовила у відповідь Саллі.

Вона повернулася до вікна. Їй не хотілося розмовляти, і в чоловіковій усмішці було щось таке, що їй не подобалось. Леді з її кола ніколи не подорожували самі, бо це виглядало дивно і привертало зайву увагу.

Поїзд рушив. Чоловік дістав згорток з бутербродами і почав їсти. Більше на Саллі він не позирав. Вона вмостилася зручніше біля вікна і дивилася на болотисту місцевість на горизонті, щогли кораблів на доках і верфі, що простягалися вздовж берегової лінії.

Минув якийсь час, і поїзд нарешті прибув на станцію «Лондонський міст», заїхавши під навіс із темного скла. Поступово стукіт коліс сповільнювався, невдовзі зникнувши зовсім. Свист паровоза змішувався з галасом вантажників і трясканням вагонних дверей. Саллі підвелась і протерла очі, збагнувши, що несподівано заснула.

Двері до її купе були навстіж відчинені.

Від чоловіка не було й сліду, як і від книги. Він викрав її і розчинився в повітрі.

Розділ п’ятий.
Ритуал куріння

Саллі в розпачі схопилася з місця і кинулася до дверей: перон був переповнений людьми, а єдине, чим запам’ятався їй той чоловік — був твідовий костюм та капелюх у формі казанка. На платформі щонайменше з десяток чоловіків носило подібний одяг…

Саллі повернулася до свого купе. Її торба лежала в куті, там де вона сиділа. Вона нахилилася, щоб узяти її, і раптом помітила на підлозі під сидінням кілька розкиданих сторінок.

Книга була не дуже добре зшита — мабуть, Саллі випустила її з рук уві сні, сторінки випали, а злодій цього не зауважив. Більшість з них були порожніми, та на одній дівчина помітила текст, який починався на попередній сторінці:

…у темряві, під мотузкою з морським вузлом. Три вогні горять яскравим полум’ям над рікою, і білий місяць освітлює її. Ти побачиш його. Це мій дарунок тобі. Він твій. За законами Англії. Antequam haec legis, mortuus ero; utinam ex animo hominum tam celeriter memoria mea discedat.

Саллі не знала латини і не зрозуміла усього змісту послання, але, дочитавши до кінця, мерщій згорнула сторінку й поклала собі до сумки. Сповнена відчуття поразки, дівчина лишила вагон і попрямувала до будинку місис Різ.

Тим часом в Уоппінгу проводився один згубний ритуал.

Раз на день, за наказом місис Голланд, Аделаїда носила миску супу для гостя, який проживав на другому поверсі пансіону. Дізнавшись про пристрасть Меттью Бедвелла до опіуму, місис Голланд зрозуміла, що у стані ейфорії він міг розповісти все, що її цікавило. Тож неймовірно допитлива стара жінка не могла так просто втратити шанс задовольнити свої корисні інтереси.

З уривків маячні, в якій постійно перебував моряк, вимальовувалась цікава історія. Чоловік весь час марив: то обливався потом у гарячці, то боровся з примарами, що ввижалися йому на брудних стінах кімнати. Місис Голланд терпляче слухала, давала йому невелику дозу наркотику, тоді слухала далі, а потім давала ще більше опіуму взамін на деталі історії, яку Бедвелл розповідав у своєму безумстві. Потрохи картина чіткішала, а місис Голланд починала розуміти, що у її домі — багатство небаченої величини.

Оповідь Бедвелла стосувалася справ компанії з вантажного перевезення «Локгарт і Шелбі». Зненацька почувши, що моряк згадав ім’я Саллі Локгарт, стара жінка нашорошила вуха. Місис Голланд мала власний інтерес до цієї сім’ї, і такий збіг неабияк приголомшив її. А коли історія Бедвелла закінчилася, перед старою постав зовсім інший бік усієї справи: зникнення шхуни «Лавінія», смерть капітана, підозріле зростання прибутків компанії на китайському ринку, і ще тисяча інших дрібниць. І забобонна місис Голланд подякувала Богу за те, що їй так поталанило.

Сам Бедвелл був надто знесилений і не міг навіть поворухнутись. Однак місис Голланд не була певна, що отримала усі належні відомості, які коптилися у прокуреній голові моряка, і саме тому продовжувала тримати чоловіка біля себе, зберігаючи його життя, якщо це можна було назвати життям. Але як тільки вона вирішить, що потаємна кімната, в якій вона тримає бідолашного, потрібна для інших справ, Смерть і Бедвелл, що розминулися десь посеред Південнокитайського моря, таки зустрінуть одне одного десь на дні Темзи. «Катова Пристань» — ідеальне для цього місце.

А поки Бедвелл все ще перебував під наглядом місис Голланд, Аделаїда з мискою теплого жирного супу і нерівно відрізаним шматком хліба піднімалася сходами у його кімнату на другому поверсі. За дверима не було чутно ані звуку. Вона сподівалася, що Бедвелл заснув. Відчинивши двері, дівчина затамувала подих від важкого несвіжого повітря, що в’їлося в очі, як тільки вона переступила поріг.

Чоловік лежав на матраці під грубою ковдрою, що накривала його по груди. Його погляд не відривався від Аделаїди з моменту, коли вона увійшла до кімнати і поставила миску із супом на стілець біля ліжка.

— Аделаїдо, — прошепотів він.

— Так, сер?

— Що там у тебе?

— Суп, сер. Місис Голланд каже, що вам треба їсти, якщо ви хочете почуватись краще.

— Ти принесла мені трубку?

— Тільки після супу, сер.

Дівчина не дивилась на нього. Обоє говорили пошепки. Бедвелл зробив спробу спертись на лікоть, а тоді, долаючи неймовірний біль, випрямився у своєму ліжку. Аделаїда відійшла від нього і стала нерухомо біля стіни, так ніби її взагалі не існувало. Єдине, що здавалось живим у цьому просторі, були її очі.

— Давай-но сюди, — промовив чоловік.

Вона подала йому миску із супом, накришила у неї хліба, а тоді знову відійшла до стіни. Але Бедвелл не мав апетиту і після кількох ложок він відставив миску подалі від себе.

— Не хочу. Гидота якась. Де моя трубка?

— Сер, ви мусите це з’їсти, інакше місис Голланд мене вб’є. Прошу вас… — дівчина вже почала благати моряка.

— То їж ти. Тобі б не завадило харчуватися краще. Давай, Аделаїдо. Ну ж бо, трубку!

Вона неохоче відкрила шафку, яка, разом зі стільцем і ліжком, була єдиним предметом меблів у кімнаті, і дістала довгу, важку трубку, яка складалася із трьох частин. Бедвелл уважно дивився, як дівчина з’єднала їх, відрізала маленький шматок смолистої речовини, яка лежала в шафці, а тоді поклала все разом на край ліжка біля нього.

— А тепер лягайте, — попросила дівчина. — Воно ж дуже швидко діє. Лягайте, бо ще впадете.

Він зробив так, як його попросила дівчина, і випростався на ліжку. Подушка, на якій лежав Бедвелл, була настільки брудною, що по ній мляво повзали комахи. День добігав свого завершення. Холодне, тьмяне світло, що лилося в кімнату крізь маленьке запилене вікно, надавало сцені неабиякої похмурості. Аделаїда запалила сірник і піднесла його до грудки опіуму. Нанизавши грудку на тонку шпильку, дівчина почала водити нею туди-сюди над вогнем, поки опіум не почав булькотіти і з нього не пішов дим. Бедвелл вдихав його через мундштук. Аделаїда тримала опіум над маленькою чашечкою трубки, через яку надходив солодкий п’янкий дим.

Коли дим вивітрився, дівчина запалила ще один сірник і повторила всю процедуру знову. Вона ненавиділа те, що їй доводилося робити. Вона ненавиділа те, що опіум робив з Бедвеллом. Дивлячись на нього, дівчина починала думати, що за кожним людським обличчям ховається обличчя безпорадного ідіота, який витріщається у простір.

— Ще! — забажав Бедвелл.

— Більше немає, — прошепотіла Аделаїда.

— Ну ж бо, Аделаїдо! — голос чоловіка нагадував скавуління. — Ще!

— Останній раз.

Тоді вона запалила сірник знову. Опіум забулькотів, і кімнату наповнив густий туман. Дим полився у чашечку трубки неначе ріка, що впадала в землю і зникала під нею.

Аделаїда загасила сірник і жбурнула його на підлогу.

Чоловік глибоко видихнув. У кімнаті було настільки димно, що у дівчини почало паморочитися у голові.

— Ти ж знаєш, що у мене немає сили, щоб встати і піти звідси? — сказав він до дівчини.

— Так, сер, — прошепотіла вона.

У стані екстазу від дії опіуму з голосом чоловіка ставалося щось дивне. То вже не був грубий голос моряка. Навпаки, він починав звучати чисто і навіть лагідно.

— Але ти знаєш, що я думаю про це. День і ніч. О, Аделаїдо… «Сім Благословень»! Ні! Ні! Демони й дияволи, залиште мене в спокої!

Бедвелл починав марити. Аделаїда відсунулась від нього на край ліжка. Вона не наважилася піти, бо місис Голланд постійно допитувала її про те, що говорив чоловік. Однак залишатися поруч із моряком їй було не менш страшно — після його слів дівчині снилися жахіття. «Сім Благословень». Ці слова Бедвелл прогорланив ще двічі, і кожного разу з жахом, від якого йшов мороз по шкірі.

Але раптом посередині речення він зупинився. Вираз його обличчя змінився, а погляд став ясним і довірливим.

— Локгарт, — промовив він. — Я згадав! Аделаїдо, ти тут?

— Так, сер, — прошепотіла дівчина.

— Запам’ятай, будь ласка, що я тобі скажу, гаразд? — попросив чоловік.

— Добре, сер.

— Чоловік на ім’я Меттью Локгарт доручив мені знайти його доньку. Дівчину, яку звати Саллі. У мене для неї повідомлення. Дуже важливе повідомлення. Ти б допомогла мені знайти її?

— Я не знаю, сер.

— Зрештою, твоя правда, Лондон — місто велике. Це буде нелегко.

— Я можу спробувати, сер.

— Хороша дівчинка. О, Господи, що я роблю? — продовжив чоловік, його голос звучав безнадійно. — Поглянь на мене! Безпорадний, мов дитя. Що би на це сказав мій брат?

— У вас є брат, сер?

У кімнаті вже було темно. Аделаїда сиділа на ліжку, немов матір, яка доглядає за своєю хворою дитиною, дивлячись на Бедвелла крізь туман, що його навіяв опіум. Вона повернула його голову до себе і протерла йому обличчя краєм брудного простирадла. У відповідь на це чоловік з вдячністю потиснув руку дівчинки.

— Прекрасна людина, — пробурмотів він. — Ми близнюки. Тіла у нас однакові, а от душі — протилежні. Його — світла, а моя — брудна й розбещена. Він священик. Звати його — Ніколас. Його преподобіє Ніколас Бедвелл. А у тебе є брати або сестри?

— Ні, сер. Немає.

— А батьки живі? Мати чи батько?

— У мене немає матері, сер. Але є батько. Він сержант з вербування.

То була неправда. Батька Аделаїди не знала навіть її мати, яка сама зникла невдовзі після того, як народилася дівчинка. І тому, відчуваючи нестачу опіки, Аделаїда придумала собі батька. Вона наділила його найкращими та небуденними якостями людей, яких їй пощастило зустріти у своєму житті. Один із прототипів, якого віднайшла дівчинка, був хвацьким гульвісою. Носив кашкет набакир, а в руці тримав склянку. Якось, стоячи зі своїми друзяками біля входу до пабу, він підморгнув до Аделаїди, а тоді компанія розреготалася від грубого жарту. Що було причиною їхнього сміху, дівчинка так і не зрозуміла. Все, що відклалося у її пам’яті після цієї зустрічі — був образ благородного чоловіка, що увірвався у її темне похмуре життя раптовим променем світла.

— Прекрасний чоловік, — продовжував бурмотіти Бедвелл. — Таких ще пошукати.

А тоді він заплющив очі.

— Засинайте, сер, — прошепотіла Аделаїда.

— Не розповідай їй, будь ласка. Не кажи їй нічого, що я тут говорив, прошу тебе. Вона — зла жінка.

— Добре, сер.

Бедвелл знову почав марити. А кімнату наповнили страшні привиди та китайські демони, криваві видіння з пекельними тортурами та холодні безодні, що роззявляли свої пащі перед чоловіком. Аделаїда сиділа нишком у темряві, тримаючи його за руку, і щось собі думала.

Розділ шостий.
Повідомлення

З тих пір як помер містер Гіґґс, життя в офісі стало монотонним. Запекла ворожнеча між швейцаром та кур’єром Джимом нарешті вичерпала себе: швейцару було важко знайти нову схованку для свого журналу, а кур’єр, у свою чергу, вже сам втратив інтерес до читання «Страшних казок». Того дня Джим не міг придумати собі цікавішої забави, аніж сидіти в кімнатці швейцара і стріляти паперовими кульками з аптечної гумки у портрет Королеви Вікторії.

Коли приїхала Аделаїда і постукала у віконечко кімнати, Джим спочатку навіть не звернув на це уваги. Він вправлявся у влучності своїх пострілів. Віконечко відкрив швейцар, а тоді сказав:

— Я слухаю, чого вам?

— Міс Локгарт, — прошепотіла Аделаїда.

Почувши це, Джим підняв голову.

— Міс Локгарт? — перепитав швейцар. — А ви впевнені?

Аделаїда кивнула у відповідь.

— А нашо вона тобі? — у розмову втрутився Джим.

— Не сунь сюди свого носа, — розлютився швейцар.

Хлопець взяв клаптик паперу і поцілив ним прямісінько у голову швейцара, який у відповідь хотів ударити Джима, та, на щастя, він вчасно ухилився.

— Якшо маєш шоcь для міс Локгарт, то кажи мені — я їй передам, — мовив Джим. — Пішли за мною.

Вони збігли сходами вниз, подалі від очей швейцара, а тоді хлопець спитав:

— Тебе як звати?

— Аделаїда, — відповіла дівчина.

— І для чого тобі міс Локгарт?

— Не можу сказати.

— Хто тебе сюди відправив?

— Один джентльмен.

Джим нахилився ближче до дівчини, щоб почути її слова, відчувши сморід пансіону місис Голланд і немитого дитячого тіла. Та хлопець не звертав увагу на такі дрібниці, бо в цей момент він пригадав дещо дуже важливе.

— А ти шось чула, — спитав раптом він, — про те, шо називають «Сім Благословень»?

Протягом останніх двох тижнів він ставив це питання усім, кому не лінь, окрім містера Шелбі. А у відповідь завжди отримував одне й те ж: «Ні, не чув».

Та Аделаїда розуміла, про що йде мова. Вона була до смерті налякана. Здавалося, вона тремтіла під своїм плащем, а темний колір її очей згус ще більше.

— Що чула? — спитала дівчина.

— Ну, чула про них чи ні?

Аделаїда кивнула.

— І шо вони означають, ті «Сім Благословень»? — продовжував Джим. — То дуже важливо.

— Я не знаю.

— Де ти чула про них?

Дівчина скривилась і відвела погляд. У цей момент два клерки вийшли з кімнати і зупинилися на сходовій клітці, зовсім неподалік від них.

— Оце так! — вигукнув один з них. — У малого Джима з’явилася дівка!

— І як звати твою кохану, Джиме? — крикнув інший клерк.

Джим презирливо глянув на них, а тоді виговорив у їхній бік порцію ласкавих словечок, які своєю силою могли би з легкістю потопити лінійний корабель.

Клерки були для нього порожнім місцем. Він навіть не вважав їх за людей.

— Ти тільки послухай, — озвався один з них, коли Джим зупинився, щоб перевести подих після своєї словесної атаки. — Яке вміння володіти словом!

— Суть у тому, як подати те, що хочеш сказати, — підтакнув інший клерк. — Скільки нелюдської пристрасті у його словах, ви тільки послухайте!

— Нелюдської, ото ти гарно підмітив, — знову почувся голос першого.

— Стули свою пельку, Скідморе, іди лікуйся! — прогорланив у відповідь Джим. — У мене немає часу слухати вас. Агов, ходімо зі мною, — озвався він до Аделаїди, — давай на вулицю.

Під супровід насмішок і посвистувань клерків Джим грубо вхопив дівчину за руку і вів її коридором, поки вони не вийшли надвір.

— То ідіоти. Не бери собі до голови, — мовив він. — Слухай, давай кажи мені про ті «Сім Благословень». Тутка через них вже помер один тип.

Тоді Джим розповів Аделаїді усе, що трапилося з містером Гіґґсом. Дівчина мовчки слухала, схиливши голову, але в її очах було неабияке здивування.

— Мені потрібно негайно знайти міс Локгарт, бо він так велів, — відповіла дівчина, коли Джим закінчив свою розповідь. — Але якщо про це дізнається місис Голланд, вона мене вб’є.

— Ну то ти скажеш, шо він тобі говорив, чи нє?

І, запинаючись від хвилювання, поступово Аделаїда розповіла Джиму все, що їй було відомо. Дівчина не звикла щось комусь розповідати, а тим паче, щоб її слухали. Через це вона не знала, наскільки голосно можна говорити. Джим не раз зупиняв розповідь Аделаїди і просив повторити те, що вона вже сказала.

— Ясно, — нарешті промовив він. — То я тобі приведу міс Локгарт і ти з нею поговориш, так?

— Я не можу, — відповіла Аделаїда. — Мені не дозволяють виходити з дому. Тільки якщо місис Голланд відправить мене за чимось. Вона мене вб’є, їй-богу.

— Та не вб’є вона тебе, заспокійся ти. Все одно маєш вийти з дому, якщо…

— Я не можу, — вкотре повторила дівчина. — Останню свою служницю місис Голланд вбила. Вона розпорола їй живіт, і випустила з неї усі нутрощі. Сама мені розповідала.

— Менше з тим. Ти мені скажи, як ти збираєшся знайти міс Локгарт?

— Я не знаю.

— От дідько. Слухай сюди. Кожного вечора я вертатимуся додому з роботи через Уоппінг. Ми з тобою десь здибимся і ти мені всьо розкажеш. То де ми здибимся?

Аделаїда стояла задумано, не піднімаючи очей.

— Біля Старого Причалу! — нарешті відповіла дівчина.

— Файно є. Біля Старого Причалу. Пів сьомої.

— Гаразд. Мені вже треба йти, — поспіхом додала Аделаїда.

— Диви не забудь! — повторив хлопець. — Пів сьомої.

Та Аделаїди вже не було видно.

Форчун-Билдінґс, 13

Чандлерс-роу

Кларкенвелл

П’ятниця, 25 жовтня 1872 року

Міс С. Локгарт

Певеріл-сквер, 9

Айлінґтон

Шановна міс Локгарт,

Мушу повідомити, що в мене є інформація про Сім Благословень. Є один джентльмен, якого звати містер Бедвелл. Зараз він проживає у готелі місис Голланд, що у «Катовій Пристані», район Уоппінг. Цей чоловік курить опіум і говорить про Вас. Якось він згадував фразу «Сім Благословень», однак я досі не знаю, що вона означає. Власниця пансіону — одна пані на ім’я місис Голланд. Їй краще не довіряти. Але, якщо завтра о пів на другу Ви підійдете до павільйону в Кларкенвелл Гарденс, я зможу розповісти набагато більше.

Маю честь залишатися

Вашим смиренним і покірним слугою,

Дж. Тейлор, Есквайр (Джим)

Ось так Джим вправлявся у кращих зразках ділової кореспонденції. Він відправив цього листа вранці у п’ятницю з глибокою впевненістю, що (зрештою, надворі дев’ятнадцяте століття) його доставлять до кінця дня, і вже наступного ранку Саллі зможе його прочитати.

Пансіон Місис Голланд

Катова Пристань

Уоппінг

25 жовтня 1872 року

Семюел Шелбі, Есквайр

Компанія «Локгарт і Шелбі»

Чіпсайд

Лондон

Шановний містере Шелбі,

Маю честь представити Вам одного джентльмена, який володіє певною інформацією стосовно Вашої підприємницької діяльності на Сході. Цей джентльмен хоче повідомити Вам, що буде змушений опублікувати свої відомості в газетах, якщо Ви не зголоситесь на певні умови, які він пропонує. Як доказ володіння певними відомостями, він попросив мене зазначити наступне: шхуна «Лавінія» та моряк на ім’я Аї Лінь. Дуже сподіваюся, що Ви пристанете на цю пропозицію, а цей лист буде доставлений Вам у цілісності і вручений особисто.

З повагою,

Місис Голланд

П.С. Чим раніше Ви дасте відповідь, тим краще буде для всіх нас.

А так писала місис Голланд, яка щойно повернулася (правда, ні з чим, однак цілком задоволена) зі Суалнесу.

Саллі чекала на Джима у Кларкенвелл Гарденс під ненадійним прикриттям липи, листя з якої вже майже облетіло. Її капелюх та пальто геть промокли від проливного дощу, важкі краплі якого вже починали просотуватись їй за комір. Для того, щоб прийти сюди, дівчина була змушена порушити настанови місис Різ. Від думки про те, що здатна влаштувати їй тітка через непослух, Саллі здригалася від страху.

Але чекати їй довелося недовго. За хвилину до неї підбіг промоклий до нитки Джим. Хлопець ухопив її за руку і потягнув до павільйону, що стояв на змокрілій холодній землі.

— Сюди! — промовив Джим, піднімаючи незакріплену дошку, що вела до входу на сцену.

Він почекав, поки Саллі зайшла всередину, а тоді сам шмигнув у темряву. Обережно ступаючи в пітьмі, аби ненароком не впасти, дівчина йшла слідом за Джимом, поки обоє не зупинилися перед западиною, що нагадувала печеру. Тоді хлопець взявся запалювати недогарок свічки.

Саллі сіла навпроти нього. Підлога була запилена, але суха. Було чутно, як дощ барабанив по даху сцени; Джим поставив свічку посередині, між собою і Саллі, а тоді заговорив:

— Ну, — мовив він. — То ти хоч дізнатися, чи нє?

— Звісно, що хочу!

Тоді Джим повторив Саллі усе, що йому розповіла Аделаїда. Хлопець знав, як потрібно говорити — у його мові відчувалась чіткість та рішучість. Все ж таки журнал «Страшні казки» чогось його та й навчив.

— Джиме, ти маєш рацію! Місис Голланд… Це ж та жінка, про яку мені говорив майор Марчбенкс. Вчора в Кенті…

І вона розповіла йому, що трапилося в тому місці.

— Рубін! — захоплено промовив Джим. — Але як воно, чорт забирай, в’яжеться з усім іншим? Ну, розумієш, про шо я? Той майор Марчбенкс ніколи навіть не чув про «Сім Благословень»… А той тип, про якого говорила мені Аделаїда… Він і слова не ляпнув про Рубін. Чуєш, а може, то якісь дві таємниці, а не одна, як ми думаєм? Може, воно всьо навіть і не має в’язатися?

— Зв’язок є, Джиме! — вигукнула Саллі. — Це я.

— І місис Голланд.

Після цих слів ненадовго запала тиша.

— Я повинна з ним побачитися, — сказала Саллі.

— Нє, навіть про це не думай. Принаймні, поки цей тип знаходиться в готелі місис Голланд. Чекай… Точно! Дурна моя голова. У нього ше є брат, священик. Ніколас його звати. Вони близнята.

— Його преподобіє Ніколас Бедвелл, — додала Саллі. — Якби ж нам його знайти? Він би точно допоміг визволити свого брата…

— Пам’ятай, шо Бедвелл — раб опіуму, — додав Джим. — І ше Аделаїда казала, шо він боїться китайців. Як тільки він бачить у своєму сні китайця, то починає кричати.

Тоді обоє ненадовго замовчали.

— Якби ж мені знайти ту книгу, — промовила Саллі.

— Знайдеш. Ти її не губила. Її у тебе поцупила вона.

— Вона? Але то був чоловік! Він зайшов у потяг на станції Чатем.

— А нашо комусь красти стару пошарпану книгу, якшо він не знає, шо в ній може бути? Ясно річ — то зробила вона!

Саллі нервово кліпнула. Чому їй навіть не спадало на думку провести зв’язок між усіма цими людьми? Усе справді здавалося таким очевидним.

— То ти кажеш, що книжка у неї? Джиме, я зараз просто збожеволію! Заради Бога, навіщо їй це все?

— Не тупи. Хіба не ясно? — сказав він доволі різко. — Та Рубін їй потрібен! А шо там написано на сторінці, шо випала з книжки?

Вона показала Джиму аркуш.

— Ага, ясно. Ну во, написано ж, «візьми його». Він заховав Рубін десь подалі від тої старої і тутка каже тобі, де і як його знайти. І знаєш шо? Якшо їй так треба того Рубіна, то вона повернеться до тебе і за цим шматком паперу.

Наступного вечора троє людей сиділи у задушливій кухні пансіону місис Голланд. Вогонь каміна палав настільки сильно, що усі присутні обливалися потом. З-поміж них була й Аделаїда. Вона куняла побіля вікна, тому на неї ніхто не звертав уваги. За столом сиділа місис Голланд, яка гортала записи майора Марчбенкса. Третім був пізній гість. Чоловік вмостився у кріслі поблизу каміна, посьорбував чай, іноді протираючи чоло від тропічної спеки, яка панувала в приміщенні. Він був одягнений у чорний, клітчастий костюм, на його потилицю сповз капелюх-котелок, а на краватці блищала шпилька.

Вставивши свої зуби, місис Голланд врешті заговорила:

— Гарно ви постаралися, містере Гопкінсе. Я б навіть сказала — спритно.

— Це було раз плюнути, — скромно відповів гість. — Дівчина заснула, а що мені залишалося робити? Просто взяти книжку з її колін, і все, справу зроблено.

— Дуже добре. Як щодо ще однієї роботи?

— Та хоч зараз, місис Го. Я завжди радий зробити вам послугу.

— Тоді слухайте. У Гокстоні є один чоловік. Його прізвище Блайт. Минулого тижня він повинен був дещо зробити для мене, але все пішло коту під хвіст. Необачний він, розумієте? Ось чому мені довелося пертися аж у Кент, щоб усе владнати самій.

— Та ви що? — не надто зацікавлено відреагував гість. — То ви бажаєте, щоб я злегка поставив на місце цього типа, я вас правильно розумію?

— Щось на зразок цього, містере Гопкінсе.

— Ну, думаю я міг би впоратися з цим, — відповів чоловік, вмощуючись зручніше у своєму кріслі й дмухаючи на свій чай. — А ця книга… мабуть, цікава? Еге ж?

— Не для мене. Я знаю усю цю історію напам’ять.

— Справді? — здивувався гість.

— А ось для юної леді ця книга була б справді цікавою. Знаєте, містере Гопкінсе, якби сталося так, що вона прочитала її — то було б щось страшне. Усі мої плани зійшли б нанівець.

— Та що ви таке кажете?

— Тому, думаю, було б добре, якби з нею стався якийсь нещасний випадок.

Запала тиша. Містер Гопкінс засовався у своєму кріслі.

— Нууу… — протягнув він. — Я не впевнений, що хотів почути від вас таке, місис Голланд.

— А я не впевнена, містере Гопкінсе, що у вас є вибір, — озвалася жінка, гортаючи сторінки книги. — Господи, та ці сторінки ледве тримаються одна одної! Сподіваюсь, ви не загубили жодної.

— Я щось не дуже розумію, місис Го. Чому в мене немає вибору?

Та в цю мить жінка вже не слухала його. Її старі очі змружились. Вона прочитала останню сторінку книги, тоді знову повернулася на початок, прогортала сторінки ще раз, перечитала останній абзац, підняла книгу над собою, потрусила нею, а тоді зі злістю жбурнула на край стола. Містер Гопкінс з острахом відсунувся.

— Що це з вами? — спитав він.

— Ах ти ж клятий жирний дятле! Опудало безголове! Ти загубив найважливішу сторінку з цієї триклятої книги!

— Ви ж сказали, що знаєте її усю напам’ять.

Тоді жінка жбурнула книгу в нього.

— Ось, читай! Читай, якщо вмієш!

Вона ткнула своїм мозолистим пальцем у сторінку, показуючи чоловіку на останній абзац книги. Гопкінс почав читати:

«З цієї причини я забрав Рубін з банку. Це був мій єдиний шанс спокутувати свій гріх і вберегти рештки свого розбитого вщент життя. Заповіт, який я написав за рекомендаціями тієї жінки, тепер скасований; а її адвокат не передбачив результату контракту, який я підписав. Тому я помру, не залишивши заповіту. Але я хочу, щоб камінь дістався тобі. Я сховав його. І, задля більшої впевненості, опишу його місцезнаходження шифром. Він знаходиться у…»

Далі не було нічого. Чоловік зупинився і поглянув на жінку.

— Саме так, містере Гопкінсе, — єхидно усміхаючись, мовила місис Голланд. — Бачите, що ви наробили?!

Він здригнувся.

— У книзі більше нічого не було, мем, — озвався він. — Клянуся!

— Я говорила про нещасний випадок, пам’ятаєте таке?

Він знервовано ковтнув.

— Ну, як я вже й казав, я…

— О, я впевнена, містере Гопкінсе, ви таки влаштуєте для юної леді маленький нещасний випадок. І зробите все як належить. Завтра люди лишень оком кинуть на шпальти газет, а тоді ви виконаєте для мене все, що я забажаю.

— Що ви під цим маєте на увазі?

— Дочекайтесь і побачите самі, — відповіла жінка. — Ви дістанете для мене той клаптик паперу, де б те дівчисько його не ховало. А тоді розправитесь із дівчиськом.

— Ні, — нещасним голосом озвався чоловік.

— Розправитесь, ще й як, містере Гопкінсе. Б’юся з вами об заклад.

Розділ сьомий.
Фінансові операції

Містеру Гопкінсу не знадобилося багато часу, щоб знайти в газеті історію, щодо якої його застерігала місис Голланд напередодні ввечері. Ця історія одразу впала йому у вічі, задзвеніла у вухах гучними сиренами, поліцейськими свистками та клацанням наручників.

Сьогодні вранці поліцію Кенту привели у стан бойової готовності у зв’язку з таємничою смертю майора Джорджа Марчбенкса у Форланд-Гауз, Суалнес.

Тіло знайшла покоївка, Місис Торп, у бібліотеці його покинутого будинку. Очевидно, його застрелили. Неподалік тіла було виявлено порожній револьвер.

Майор у відставці жив непомітним життям на околиці міста. Покоївка була його єдиною служницею. Згідно заяви, що її зробив суперінтендант поліції Кенту, містер Гюїт, поліція розшукує чоловіка у клітчастому костюмі, капелюсі-котелку та з діамантовою шпилькою на краватці. Цей чоловік відвідав майора Марчбенкса в день його смерті, саме тоді, як вважають слідчі, між ними й виникла сварка.

Майор Марчбенкс був вдівцем. Усі члени його сім’ї загинули. Протягом багатьох років чоловік проходив військову службу в Індії…

Містер Гопкінс кипів від люті. Йому довелося опуститися в крісло, щоб перевести подих.

— Ах ти ж клята відьма! — бурчав він. — Зараза ти, старе стерво! Я тобі влаштую…

Та пастка спрацювала, і чоловік добре це усвідомлював. Якщо він не виконає того, що захотіла місис Голланд, то вона придумає інші беззаперечні свідчення стосовно вбивства, якого він не скоював, і тоді йому залишиться тільки одна дорога — на шибеницю. Чоловік важко зітхнув, а тоді хутко взявся переодягатися в новий темно-синій костюм, роздумуючи над тим, що це за гру таку розпочала проти нього стара відьма. Але, якщо ставка була — вбивство, то який приз був на кону?

Покоївка місис Різ, яку звали Еллен, ненавиділа Саллі. У ній крилися незбагненної сили потаємна ворожнеча та заздрість до юної дівчини. Згусток злостивих емоцій у покоївки був настільки потужний, що коли випадала нагода виявити свою антипатію до Саллі, вона, довго не роздумуючи, одразу використовувала її.

А виправдання для неї підготував містер Гопкінс. Місис Голланд вдалося винюхати адресу проживання Саллі у клерка юридичної фірми, а приємність манери Гопкінса зробила своє.

Чоловік відрекомендувався Еллен як детектив поліції і заявив, що Саллі — злодійка. Вона нібито вкрала якісь важливі листи. Справа доволі делікатного характеру… Сім’я з вищого прошарку… Один лише натяк на скандал, і найблагородніша сім’я… і тому подібне. Все це звучало вкрай непереконливо, однак саме такими були сюжети історій, що їх полюбляла читати Еллен у своїх журнальчиках. І тому дівчина одразу довірилася «детективові».

Вони розмовляли на сходах. Невдовзі факти містера Гопкінса переконали Еллен, що її обов’язок перед самою собою, її господинею, зрештою, перед усією країною полягав у тому, щоби, коли всі вже спатимуть, таємно впустити чоловіка в дім. Так і сталося. Ближче до півночі вона відчинила двері до кухні, і містер Гопкінс, який на той час уже хильнув бренді, піднявся наверх сходами, що вели до кімнати Саллі. Чоловік був підкований у подібних справах, однак улюбленішого заняття, ніж кишенькові крадіжки, у нього не було. Він умів здійснювати їх без жодного зайвого звуку. Помахавши рукою покоївці, натякаючи, що вона може йти спати й залишити його наодинці зі своїм завданням, чоловік встав біля дверей кімнати Саллі та почекав трохи, аби переконатися, що дівчина таки заснула. З ним чекала й срібна фляга з бренді, яка за цей недовгий час зробила кілька подорожей до його рота. Нарешті містеру Гопкінсу спало на думку, що вже час зрушити з місця та увійти до кімнати дівчини.

Чоловік обережно повернув клямку дверей і ледь-ледь прочинив їх. Еллен попереджала його, що вони можуть скрипіти. Світла з вулиці, крізь тонкі віконні штори, було достатньо, щоб повністю оглянути кімнату. Якусь хвилину-дві він ще стояв на порозі, роздумуючи над тим, звідки б розпочати свої пошуки. Він намагався не робити зайвих рухів, аби ненароком не зачепити край килима чи одяг, що його Саллі поспіхом залишила на підлозі.

Єдиним звуком, що лунав у приміщенні, було тихе дихання Саллі крізь сон. Час від часу зі скверу ще долинав гуркіт двигуна пізнього кеба, однак жодних інших перешкод, які могли б завадити чоловікові зробити свою справу, в цей вечір не було.

Тоді він рушив уперед. Гопкінс знав, де дівчина ховає свої папери; Еллен зовсім невимушено заздалегідь надала йому всю інформацію. Коли він побачив сумку Саллі, він узяв її до рук і витрусив усе з неї на килим. Сумка була важчою, ніж він собі уявляв. А тоді з-поміж багатьох речей, що знаходилися в ній, чоловік побачив револьвер.

Гопкінс здивовано подивився на нього і миттю подумав, чи він, бува, не помилився кімнатою. Але ні, Саллі спала саме тут. До того ж всього за якийсь метр від нього… Він підняв револьвер і зважив його у своїй руці.

— Що ж, красунечко, — прошепотів він. — Тепер ти моя.

Після цього револьвер перемістився у його кишеню разом із усіма клаптиками паперів, які він встиг помітити на підлозі. Тоді чоловік зупинився й оглянувся довкола. Це що, йому зараз доведеться перевіряти усі шухляди? Але ж у них можуть бути гори паперів… і що тоді? Зрештою, подумав він собі, хіба може бути щось дурніше, аніж попросити чоловіка ризикувати власним життям заради пошуку якогось клятого листка? Він знайшов револьвер, а це серйозніше, ніж звичайний клаптик паперу.

Але Гопкінс не мав наміру застосовувати його проти Саллі. Він підійшов до ліжка, подивився на неї і подумав: «Гарненька дівчинка, ще зовсім дитина… І це проти неї щось замислила стара Голландиха? Нехай сама собі влаштовує нещасні випадки. Ця гра не для мене».

Після цих роздумів чоловік тихенько вийшов з кімнати, а тоді, спустившись сходами вниз, попрямував з будинку надвір.

Але далеко відійти йому не вдалося.

Не встиг він повернути за ріг темної вулиці за Голборном, як раптом чиясь рука схопила його за шию, чиясь нога повалила його на землю, а чиєсь важке коліно врізалося йому в груди. Все сталося настільки швидко, що чоловік не встиг нічого усвідомити. Ніж, який проштрикнув йому ребра, був настільки холодним, що його серце враз замерзло від леза, яке пройшло наскрізь. Ошелешений Гопкінс встиг подумати перед смертю лиш одне: «Тільки не в канаву… моє нове пальто… грязюка…»

Руки зловмисників зірвали з нього пальто і одразу занишпорили по кишенях. А в них було багато добра: годинник з підвіскою, срібна фляжка, золотий соверен, трохи міді, діамантова шпилька з його краватки, кілька клаптиків паперу… «А це що в нас? Револьвер?» — хтось тихенько загиготів, зрадівши знахідці. Тоді кроки грабіжників стали віддалятися і незабаром розчинилися в пітьмі.

На вулиці почав накрапати дощ. Спалахи смертельного болю ще раз-по-раз виникали у свідомості Генрі Гопкінса. Але невдовзі агонія канула в небуття, разом із кров’ю, що текла з рани в грудях. У цей момент життя чоловіка неначе втікало від нього: кров змішалася зі стічними водами, що лилися в канаву, а тоді його самого огорнула непроглядна темрява.

— Ох, — мовила місис Різ за сніданком, — наша мила гостя вже спустилася. Щось ти раненько сьогодні, грінки ще не подавали. Зазвичай вони вже холодні, як лід, до твого приходу. Але є бекон. Можливо, бажаєш бекону? Чи, може, ти і його примудришся залишити на тарілці, як вчорашні нирки? Можливо, для тебе, люба, згорнути бекон, встромивши у нього виделку, потребує надто багато зусиль, але, думаю, ти змогла б пересилити себе і…

— Тітко Кароліно, мене пограбували, — озвалася Саллі.

Жінка глянула на дівчину з надзвичайним подивом.

— Перепрошую? — відповіла вона.

— Хтось проник у мою спальню і вкрав мої речі. Багато речей.

— Ти чула це, Еллен? — звернулась жінка до покоївки, яка увійшла до кухні з тацею грінок. — Міс Локгарт стверджує, що її пограбували у моєму домі! Можливо, ти звинувачуватимеш в цьому моїх слуг? Ти звинувачуєш моїх слуг?

Питання місис Різ прозвучало таким розлюченим тоном, що Саллі затремтіла.

— Я не знаю, кого мені звинувачувати. Але коли я прокинулась, то побачила, що моя сумка лежить на підлозі, а речі з неї розкидані по всій кімнаті. Кілька речей, які були у сумочці, зникли. А ще…

Від несамовитого гніву обличчя місис Різ зробилося червоним. Саллі ще ніколи не бачила, щоб хтось був настільки роздратованим. Спостерігаючи, як під впливом емоцій жінка втрачає розум, Саллі злякалась і відступила на крок назад.

— Ти тільки поглянь, Еллен! Ось так вона відплачує нам за гостинність! Вдає із себе жертву крадіжки! Скажи-но мені, Еллен, у будинок хтось проникав? Чи, може, хтось розбив вікна і залишив повно слідів навколо? А в інших кімнатах теж побували злодії? Скажи мені, люба! Не змушуй мене чекати. Відповідай негайно!

— Ні, мем, — прошепотіла покоївка святенницьким голоском, намагаючись дивитися усюди, лиш би не на Саллі. — Запевняю вас, місис Різ, все на своєму місці.

— Запевняєш… Що ж, Еллен, на твої слова я можу покластись, — відповіла жінка. — Тоді скажи мені ти, — місис Різ повернулася до Саллі, а її обличчя перекосилося настільки, що тепер було схоже на маску якогось стародавнього племені, очі випнулися, а тонкі губи витягнулись у презирливій усмішці: — Поясни-но мені, чому ці злодії, які, як нам усім вже стало відомо, не проникали в дім, додумались обікрасти саме тебе? Чим ти могла взагалі їх зацікавити?

— Деякими паперами, — відповіла Саллі, яка тепер тремтіла від страху з ніг до голови. Вона не до кінця усвідомлювала ситуацію, в якій опинилася. У дівчини склалося враження, що місис Різ була одержима.

— Деякими паперами? Паперами? Ти, жалюгідне дівчисько, паперами, вона каже… А ну, веди мене до місця злочину! Давай, ну ж бо! Ні, Еллен, я можу піднятися без сторонньої допомоги. Я ще не така стара, щоби всі могли користатися моєю слабкістю. З дороги, дівчисько, з дороги!

Цей вереск пролунав на адресу Саллі, яка тупцяла від збентеження між столом і дверима. Еллен, вдаючи уважний вираз обличчя, покірно стояла осторонь, а місис Різ пошкандибала сходами нагору. Вона зупинилася біля дверей Саллі, чекаючи, щоб їх хтось відчинив, і одразу ж знову з’явилася Еллен. Еллен, яка відчинила господині двері, Еллен, яка провела її за руку всередину, і Еллен, яка, чи не вперше за час свого перебування у будинку, наважилась кинути у бік Саллі свій переможний погляд.

Місис Різ прискіпливо оглянула кімнату. Постіль на ліжку була зім’ята, нічна сорочка Саллі валялась на підлозі, дві шухляди, з яких стирчав напханий абияк одяг, були відчинені. Маленька купка речей дівчини, що лежали побіля сумки на підлозі: гаманець, кілька монет, носовичок та щоденник не привертали особливої уваги на тлі загального безладу. Саллі відчула, що все намарно, коли місис Різ нарешті заговорила:

— Ну? — було її першим словом. — Ну? — продовжувала жінка, чекаючи на пояснення дівчини.

— Мабуть, я помилилась, — відповіла Саллі. — Пробачте мені, будь ласка, тітко Кароліно.

У голосі дівчини звучала удавана скромність, бо їй раптом спала на думку нова ідея. Саллі зігнулася, щоб позбирати розкидані речі, а на її обличчі засяяла усмішка.

— Ти чого шкіришся? Що це за нахабна усмішка в тебе? Я не потерплю, щоб наді мною сміялися!

Саллі не відповіла нічого. Натомість вона склала свій одяг і акуратно поклала його на край ліжка.

— Ти що робиш? Відповідай мені! Я кому сказала? Відповідай негайно, зухвале дівчисько!

— Я йду від вас, — промовила Саллі.

— Що? Що ти сказала?

— Я йду від вас, місис Різ. Я не можу тут більше жити. Не можу і не буду.

Від почутого місис Різ і покоївка, що заклякли з подиву, мало не задихнулись. Але в них не було іншого вибору, окрім як пропустити дівчину, яка цілеспрямовано попрямувала до дверей.

— Я відправлю когось за своїми речами, — мовила Саллі. — Зробіть ласку і надішліть мені їх, коли я повідомлю вам свою нову адресу. А наразі бувайте здорові.

І вона пішла.

Геть розгублена, не знаючи, що їй робити далі, Саллі стояла сама посеред вулиці.

Але в одному дівчина була впевнена — вона обрізала усі шляхи до свого відступу і більше ніколи не повернеться до місис Різ. Але куди їй було йти зараз? Не маючи остаточної відповіді, Саллі вирішила бути подалі від Певеріл-сквер.

Дорогою вона побачила газетну крамницю, і в неї з’явилася нова ідея. На останні гроші, які в неї були, — три пенси, — вона купила свіжий випуск «Таймс», зайшла у церковний дворик і сіла читати. В газеті її зацікавила одна сторінка, і зовсім не та, де було розміщено оголошення для гувернанток.

Відмітивши на полях сторінок деякі рядки, Саллі зібралася і жваво попрямувала до контори містера Темпла у «Лінкольнз-Інн». На дворі був чудовий, ясний ранок. Дощ, який безперестанку падав усю ніч, тепер припинився, і вийшло сонце, яке сповнювало Саллі відчуттям піднесення.

Її впустив клерк містера Темпла. Дівчині пояснили, що сам адвокат зараз дуже зайнятий своїми справами, але, можливо, у нього все-таки знайдуться п’ять хвилин для зустрічі. Тоді Саллі провели до кабінету. Містер Темпл, який був струнким, лисим і жвавим чоловіком, побачивши дівчину, одразу схопився зі свого крісла, щоб потиснути їй руку.

— Містере Темпле, скажіть, скільки у мене грошей? — спитала дівчина після того як вони обмінялися вітаннями.

Чоловік потягнувся до шафи за величезною книгою, дістав її, і виписав з неї кілька цифр.

— Чотириста п’ятдесят фунтів стерлінгів у двох з половиною відсотках власних акцій; сто вісімдесят звичайних акцій у Лондонській та Південно-Східній Залізничній Компаніях; двісті привілейованих акцій Королівської Поштово-Пароплавної Компанії… Міс, ви впевнені, що хочете все це слухати?

— Так, зачитайте, будь ласка, все.

Саллі уважно стежила за кожним рядком у газеті, поки містер Темпл зачитував їй інформацію.

Але список виявився не надто довгим.

— Для вас також передбачений дохід, — підводив підсумок адвокат. — Кругленька сума…

— Приблизно сорок фунтів на рік, — перервала його дівчина.

— Звідки ви знаєте?

— Я порахувала, поки ви зачитували перелік.

— Господи!

— І, я так розумію, що у мене є право керувати своїми фінансами?

— Звісно, міс. Більше того, у вас немає жодних обмежень. І це трохи занадто, як на мене. Я намагався донести цю думку до вашого батька, та змусити його змінити рішення було марним. Тому я склав заповіт точно так, як він і волів.

— Тоді я тішусь, що вам не вдалося його переконати. Містере Темпле, я хочу попросити вас продати триста фунтів стерлінгів з моїх власних акцій і на виручені кошти придбати акції наступних компаній: Великої Західної Залізничної Компанії, Газово-Коксової Видобувної Компанії, а також С. Г. Парсонс Лтд.

У чоловіка відвисла щелепа від почутого, але він чемно занотував розпорядження Саллі.

— Крім того, — вела далі дівчина, — це стосується привілейованих акцій Королівської поштово-пароплавної компанії… Продайте їх і придбайте звичайні акції Транспортної Східно-Індійської Компанії — це підніме річний дохід до понад п’ятдесяти фунтів. Я повернуся до цього питання приблизно через місяць-два, коли… коли матиму на це час. Наскільки я розумію, певна сума з мого рахунку була виплачена місис Різ?

— Місис Різ заплатили, — відповів адвокат, перегорнувши сторінку гросбуха, — сто фунтів стерлінгів після смерті вашого батька. Це, звісно, був лише спадок, а не гроші за надання послуг, за які теж передбачається стягнення. Рада опікунів, членом якої є я, дійшла згоди, що гроші, які передбачені заповітом для вас, будуть виплачуватися місис Різ, поки ви перебуваєте під її дахом.

— Розумію, — відповіла дівчина. Ця жінка отримувала гроші з її рахунку і ще звинувачувала Саллі, що та сиділа у неї на шиї! — Гаразд, — продовжувала Саллі, — ми обговорили ситуацію з місис Різ і дійшли висновку, що буде краще, якщо віднині гроші виплачуватимуться безпосередньо мені, а не через неї. Містере Темпл, ви змогли б зробити так, щоб кошти поступили на мій рахунок у Стрендському відділі Лондонсько-Мідлендського банку?

Містер Темпл був остаточно збитий з пантелику. Він важко зітхнув і усе записав, не сказавши жодного слова.

— І ще, містере Темпле. Чи могла б я отримати зараз трохи грошей? Ви не згадували про поточний рахунок, але, я думаю, такий повинен бути.

Адвокат перегорнув сторінку в гросбуху, а тоді відповів:

— На вашому поточному рахунку двадцять фунтів, шість шилінгів, дев’ять пенсів. Скільки бажаєте отримати зараз?

— Двадцять фунтів, будь ласка.

Чоловік відчинив сейф і відрахував вказану суму в золоті.

— Міс Локгарт, дозвольте мені спитати. Ви впевнені, що робите все розсудливо?

— Я роблю так, як мені потрібно, і маю на це повне право. Тому, сподіваюсь, усе буде зроблено як треба. Обіцяю вам, містере Темпле, одного дня я розповім, чому приймаю таке рішення. Ой, я зовсім забула… є ще дещо…

Чоловік відставив сейф убік і подивився на Саллі:

— Я слухаю вас.

— Скажіть, а мій батько коли-небудь згадував чоловіка на ім’я Марчбенкс? Майор Марчбенкс.

— Мені знайоме це ім’я. Але, гадаю, ваш батько не бачився з ним дуже давно. Це його армійський друг.

— А жінку на ім’я місис Голланд?

Чоловік заперечив, похитавши головою.

— А можливо, згадував що-небудь з назвою «Сім Благословень»?

— Яка незвична назва. Ні, міс Локгарт, ваш батько нічого такого не згадував.

— Тоді я більше не забиратиму вашого часу, містере Темпле. Але оскільки я ще тут, хочу спитати насамкінець. Як щодо частки мого батька у його власній компанії? Я думаю, вона також вартує немалих грошей.

Чоловік схопився за підборіддя і зніяковіло подивився на дівчину.

— Міс Локгарт, ми обов’язково з вами ще поговоримо про це. Але не зараз — я дуже зайнятий. А десь так через тиждень-два, будь ласка. Знаєте, ваш батько був незвичайною людиною, і ви, бачу, уся в нього, якщо дозволите мені так сказати. Ви поводитесь дуже діловито й зважено. Я вражений. Скажу вам одну річ, яку хотів приберегти для вас на кращі часи: я дуже занепокоєний через компанію вашого батька. І ще більше занепокоєний тим, що він зробив, перед тим як поїхати на Схід. Ви маєте рацію — грошей мало би бути набагато більше. Але річ ось у чому: ваш батько продав частку компанії своєму партнеру — містеру Шелбі, за десять тисяч фунтів.

— І де зараз ці гроші?

— Власне, через це я непокоюсь найбільше. Бо гроші зникли.

Розділ восьмий.
Віддані мистецтву

У 1872 році в Англії було небагато місць, куди б молода леді могла прийти й посидіти наодинці, провести час у роздумах або випити чаю. Чи не лише випити чаю — рано чи пізно вона б зголодніла і захотіла б замовити щось поїсти. У Вікторіанські часи лише один клас молодих та вишукано одягнених жінок міг вільно перебувати в готелях чи ресторанах, але Саллі аж ніяк не хотіла, аби хтось запідозрив її у приналежності до цього класу.

Та, як зауважив містер Темпл, Саллі була дуже незвичайною молодою леді. Батьківське виховання навчило її самостійності, і наявність у дівчини цієї риси робила її більше схожою на наших сучасниць, аніж на її ровесниць. Ось чому вона вирішила піти від місис Різ, і ось чому вона не лякалась можливості залишитися самотньою в майбутньому.

Саллі вийшла з будівлі «Лінкольнз-Інн» і не поспішаючи попрямувала вздовж набережної. Проходячи повз річку, дівчина побачила лавку біля статуї якогось короля у перуці; вона вирішила присісти і роздивитися навколо.

Найжахливіше для неї було те, що зник револьвер. Вона встигла переписати інформацію з усіх трьох вкрадених паперів до свого щоденника, а саме: лист зі Сходу, лист від майора Марчбенкса, а також сторінку з украденої книжки. Тому все залишилося неушкодженим. А от револьвер відновити було неможливо. До того ж це був подарунок її батька, і, можливо, одного дня цей подарунок міг би врятувати їй життя.

Але понад усе на світі Саллі хотілося зараз просто з кимось поговорити. Джим Тейлор був би чудовою кандидатурою для цього, але сьогодні вівторок, а це означає, що в нього робочий день. Був ще майор Марчбенкс, але місис Голланд могла знову стежити за будинком, як того разу, коли Саллі до нього навідувалась.

І тут дівчина згадала про візитівку, яка була закладена між сторінками у її щоденнику. «Дякувати Богу, злодію не спало на думку і її забрати!» — подумала вона.

Саллі дістала візитівку, на якій було написано:

ФРЕДЕРІК ГАРЛЕНД

Фотохудожник

Бартон-стріт, 45

Лондон

Тепер у неї були гроші. Саллі зловила кеб й продиктувала водієві адресу.

Бартон-стріт була невеличкою занедбаною вулицею в районі Британського музею. Двері до будинку номер 45 були відчинені, а на їхній табличці виднівся яскравий напис «В і Ф». Побачивши прізвище Гарленд, Саллі зрозуміла, що це і є місце, де фотографи займаються своєю справою. Дівчина увійшла всередину й опинилась у маленькій, запиленій крамничці, вщент забитій різноманітним приладдям для фотографування. Тут були й магічні ліхтарі, і склянки з хімікатами, і різного роду фотокамери та ще багато іншого добра, неохайно розставленого на прилавках та полицях.

Всередині не було нікого, але з внутрішніх, відчинених навстіж дверей долинали сварливі голоси, що невпинно сперечалися між собою. Один з них був голосом фотографа.

— Ні за що! — кричав один зі співрозмовників. — Я не зношу цих

адвокатів і їхніх прищуватих клерків!

— Я не кажу тобі про адвокатів, дурню ти лінивий! — у відповідь пролунав не менш запальний голос молодої жінки. — Бухгалтера тобі треба, а не клятого адвоката! І якщо ти найближчим часом не вирішиш цього питання — усе піде під три чорти!

— Дурість! Годі влаштовувати мені виставу, мегеро вересклива! Агов, Тремблере, у нас тут клієнт.

Маленький, худорлявий чоловічок, що сидів поруч з фотографом та жінкою, миттю вибіг з кімнати, наче вслід за ним полетіли кулі. Він поспіхом зачинив за собою двері, однак сварка не вщухала.

— Слухаю, міс, — схвильований голос чоловіка ледве чувся крізь його ситоподібні вуса.

— Мені потрібно побачитися з містером Гарлендом, але якщо він зараз зайнятий…

Саллі кинула погляд на двері, за якими продовжувалася сварка. Чоловік зіщулився від страху, так ніби на нього зараз мала впасти гора реактивних снарядів.

— Ви ж не хочете, щоб я пішов туди і привів його вам? — благально промовив чоловік. — Бо, клянусь Богом, я туди не повернуся.

— Гадаю, ні… Не варто. Принаймні зараз.

— Ви хотіли домовитися про фотосесію? Можете приходити, коли вам зручно.

Чоловічок почав метушливо гортати книгу записів.

— Ні-ні, я хотіла…

Двері кімнати відчинилися, а чоловічок хутко сховався за прилавок.

— Чорт би забрав цю зграю! — прогримів фотограф і одразу затих. Він стояв на порозі, а його губи розплилися у широкій усмішці. Саллі була здивована тим, як швидко змінився вираз його обличчя, яке ще ледь не мить тому палало від люті.

— Вітаю! — промовив Гарленд неймовірно приязним тоном. — Міс Локгарт, чи не так?

Раптом він посунувся вперед, вставши в центрі крамнички, а його місце зайняла молода жінка, яка на вигляд була ненабагато старшою від Саллі. Її блискуче руде волосся ефектно спадало на плечі, а в очах палав яскравий вогник. У міцно стиснутому кулаці жінка тримала згорток паперів. Побачивши її, Саллі подумала собі: «Ну й красуня…» І вона мала рацію. Жінка була вражаюче привабливою.

— Ти ледащо, Фредеріку Гарленд, ось хто ти є! — продовжувала репетувати жінка. — Рахунки чекають на оплату ще з Великодня! А чим ти займався весь цей час? На що ти витратив усі гроші, скажи мені?! Ти тільки й вмієш, що…

— Чим я займався? — обурено озвався до жінки фотограф. — Ти хочеш дізнатися, чим я займався? Та я, на відміну від твоїх акторів-ледарів, працюю, як віл! А про поляризований об’єктив ти не подумала, га? Чи, може, ти вважаєш, що він мені з неба впав? Що вже казати про желатиновий процес…

— Чорти б тебе забрали з тим клятим желатиновим процесом! Як ти там висловився про моїх колег? Ледарі? Я не дозволю, щоб так про мою роботу говорив якийсь посередній… дагеротипіст, який обмежується думкою, що мистецтво — це…

— Як-як? Дагеротипіст? Та ще й посередній? Як ти взагалі смієш, дурна маріонетко?

— Ледащо-банкрут!

— Мегера виюча!

Наступної миті Фредерік повернувся до Саллі, милостивий, мов священик, і сказав чемно:

— Міс Локгарт, дозвольте познайомити вас із моєю сестрою Розою.

Саллі ошелешено кліпнула, а тоді усміхнулась. Молода жінка простягнула їй руку та усміхнулась у відповідь. Звісно, що Фредерік і Роза були братом і сестрою. Він, щоправда, не був наділений такою вродою, як вона, але вмінням яскраво виражати емоції обоє володіли однаково.

— Можливо, я прийшла невчасно? — ввічливо спитала Саллі.

Фотограф засміявся у відповідь, а чоловік виліз з-під прилавку, наче черепаха зі свого панцира.

— Ні, — відповіла міс Гарленд. — Зовсім ні. Якщо ви прийшли на зйомку, то дуже вчасно. Можливо, завтра нам вже не доведеться займатися цією справою.

І жінка кинула сердитий погляд на свого брата, але той спритно відвернувся.

— Ні, я прийшла не на зйомку, — пояснила Саллі. — Взагалі-то я прийшла просто, щоб… Гаразд, ми познайомилися з містером Гарлендом минулої п’ятниці, і я…

— Он воно що! То ви дівчинка зі Суалнесу! Фредерік розповідав мені.

— Можна я повернуся до роботи над фотопластинками? — наважився спитати чоловічок.

— Так-так, Тремблере, звісно, — відповів фотограф, вмощуючись на прилавок, а чоловічок нервово поспішив до лабораторії. — Розумієте, міс Локгарт, Тремблер готує фотопластинки, а тут він трохи перелякався. Все тому, що моя сестра хотіла мене вбити.

— Хтось повинен це нарешті зробити, — похмуро озвалась жінка.

— От бачите! Одразу помітно, що акторка — така легкозбудлива натура!

— Вибачте, що перебиваю, — мовила Саллі. — Мені не слід було приходити сьогодні.

— З вами щось трапилось? — спитала Роза.

Саллі кивнула.

— Але я не хочу…

— Це знову та відьма? — продовжив питати фотограф.

— Так, але… — вона раптом зупинилась.

«Розповідати, чи ні?» — крутилося у неї в голові.

— Я чула, як ви казали… вибачте, було важко не почути, що вам потрібен бухгалтер?

— Так вважає моя сестра.

— Звісно, що потрібен, — різко мовила жінка. — Через цього клоуна, а не фотографа ми тепер у такому хаосі, що сам чорт голову зламає. І якщо не з’ясувати це питання найближчим часом, то…

— Не перебільшуй! — озвався Фредерік. — Вирішити це питання — не займе багато часу.

— Ну то займися цим сам врешті-решт! — обурилася жінка.

— Я не можу. По-перше, у мене немає на це часу, по-друге, у мене немає до цього навичок, і, по-третє, у мене взагалі не лежить душа до цієї справи.

— Я хотіла сказати, що… — невпевнено продовжила Саллі, — непогано знаюсь на підрахунках. Колись я допомагала батькові складати звіти його компанії, і він навчив мене бухгалтерії та рахівництву. Тож я була б рада допомогти вам! Взагалі-то я прийшла сюди, щоб сама попросити про допомогу. Але якщо я можу зробити щось для вас — навіть буде чесніше. Що скажете?

Саллі замовкла й почервоніла. Ця промова була не найлегшою в її житті, однак рішучість дівчини не дозволила їй відступитись. В очікуванні відповіді вона опустила очі.

— Ви серйозно? — перепитала жінка.

— Чесно. Я справді знаюсь на підрахунках. Інакше я б нічого вам не пропонувала.

— В такому разі, ми будемо раді, — сказав Фредерік. — От бачиш? — повернувся він до сестри, — я ж казав, немає чого хвилюватися! Міс Локгарт, не бажаєте приєднатися до нас на обід?

У цій богемній родині під обідом мались на увазі пляшка елю, залишки ростбіфу, фруктовий пиріг і кошичок з яблуками, який Розі, з її слів, напередодні ввечері подарував один з її шанувальників: вантажник на ринку в Ковент-Гардені. Вони їли за допомогою великого розкладного ножа та рук, а в порожні склянки з-під хімікатів наливали ель. Сиділи на лавці у вщент забитій мотлохом лабораторії, яка знаходилася за фотокрамничкою. Саллі обід неймовірно сподобався. Вона була зачарована.

— Мусите їх пробачити, міс, — сказав до Саллі чоловічок, якого усі називали Тремблером. — Йдеться не про нестачу виховання, а про нестачу грошей.

— А ти коли-небудь думав, чого позбавлені багатії, Тремблере? — відповіла на це Роза. — Вони настільки бісяться з жиру, що не можуть по-справжньому насолодитися смаком ростбіфа чи сливового пирога.

— Та годі тобі, Розо, — озвався Фредерік. — Ми ж не голодуємо. У нас завжди є що поїсти. Немає, щоправда, кому помити посуд, — пояснив він Саллі. — Це працює як принцип: немає посуду — не потрібно нічого мити.

Саллі кортіло дізнатися, як вони пораються із супом, але їй все ніяк не вдавалося спитати. Щоразу, коли під час розмови виникала пауза, Роза та Фредерік розпитували дівчину. А до кінця обіду здавалося, що брат і сестра вже знали про таємницю Саллі набагато більше, ніж вона сама.

— Гаразд, — промовив Фредерік (під час поїдання сливового пирога, самі того не помітивши, усі присутні за обідом почали звертатися одне до одного на ім’я), — скажи мені: чому б тобі не звернутися в поліцію?

— Я навіть не знаю… Хоча, ні, звісно, знаю чому. Просто мені здається, що це якимось чином стосується мого народження чи життя мого батька в Індії — словом, мого минулого. А я б не хотіла комусь про це розповідати, поки сама не довідаюся більше.

— І правильно робиш! — відповіла Роза. — Ті поліціянти — невігласи, Фреде. А йти до них — взагалі останнє, що варто робити в цьому світі.

— Тебе ж пограбували, — зазначив Фредерік. — Двічі.

— Тим не менш я не хочу йти в поліцію. І в мене на це є безліч причин… Господи, та я навіть адвокату своєму не розповіла, що мене пограбували.

— А тепер ти пішла з дому, — зауважила Роза. — І де ти збираєшся жити?

— Ще не знаю. Треба знайти якусь кімнату.

— Ну, з цим проблем не буде. У нас достатньо вільного місця. Тому, наразі, можеш жити в кімнаті дядечка Вебстера. Тремблер покаже тобі, де це. А мені час іти на репетицію. Буду пізно!

І, перш ніж Саллі встигла подякувати, жінка помчала геть.

— Ви справді погоджуєтеся на це? — спитала Саллі у Фредеріка.

— Ну звісно ж! І якщо ми вже так по-діловому, то можеш навіть платити за оренду.

Саллі пригадала, як хотіла заплатити Фредеріку, коли він допоміг їй сховатися у своєму наметі, і зніяковіла. Тим часом він щось записував на клаптику паперу.

— Тремблере, — мовив фотограф до чоловічка, — збігай, будь ласка, до містера Ілса і позич у нього ось ці книги.

— Добре, містере Фреде, буде виконано, але ж я маю підготувати пластинки і магній…

— Підготуєш, коли повернешся.

Тоді чоловічок пішов, а Саллі продовжила розмову з Фредеріком:

— Слухай, а Тремблер — це його справжнє ім’я?

— Насправді його звати Теофілус Моллой. Але, ну серйозно, хіба можна когось називати Теофілусом? Я, наприклад, не можу. Його колишні колеги називали його Тремблером. Гадаю, звідти воно й повелося. Взагалі-то в минулому він кишеньковий злодій, однак не надто успішний. Ми познайомилися, коли він хотів пограбувати мене. А коли я піймав його на гарячому, він видихнув з таким полегшенням, що аж навіть розплакався, висловлюючи мені свою подяку. З тих пір він працює у нас. Менше з тим. Я бачу в тебе свіжий випуск «Таймс». Розгорни її на шостій сторінці й прочитай.

Саллі, дещо здивована, розгорнула газету. В самісінькому низу сторінки вона побачила примітку: ту саму, яка ошелешила містера Гопкінса вранці напередодні.

— Що? Майор Марчбенкс мертвий? — вигукнула вона. — Я в це не вірю. Дивись, а цей чоловік, який у клітчастому костюмі… це ж він вкрав у мене книгу! Тоді у потязі! Мабуть, він тільки-но вийшов з…

— А він хіба не сідав на станції Чатем? В Суалнесі я точно його не бачив. Певно, місис Голланд встигла дати йому завдання. А вчора вночі він повернувся за втраченими сторінками з книги.

— А ще він украв мій револьвер!

— Звісно, що вкрав. Будь-хто би вирішив привласнити його, знайшовши на підлозі. Але стривай, у тебе ж є копії сторінок. Давай подивимось…

Саллі розгорнула свій щоденник і передала його Фредеріку. Він схилився над ним і почав читати:

— …у темряві, під мотузкою з морським вузлом. Три вогні горять яскравим полум’ям над рікою, і білий місяць освітлює її. Ти побачиш його. Це мій дарунок тобі. Він твій. За законами Англії. Antequam haec legis… Боже милостивий.

— Ти що, знаєш латину?

— А ти що, не розумієш, що тут написано?

— Ні, скажи мені!

— Тут сказано: «Коли ти прочитаєш це, я вже буду мертвий. Нехай у моїй пам’яті…», стривай, не розумію цього слова, «забудь мене якомога швидше».

Саллі відчула, як у неї пробіг мороз по спині.

— Він знав про те, що має статися! — сказала дівчина.

— Може, це було не вбивство? — відповів Фредерік. — Може, це самогубство?

— Бідолашний, — промовила Саллі. — Він був такий пригнічений…

У цей момент на очах дівчини виступили сльози. Вона пригадала собі той холодний порожній будинок, в якому жив чоловік, і те, як лагідно він розмовляв з нею…

— Вибач, — перепросила вона у Фредеріка.

Він похитав головою, мовляв, не варто вибачатись, і подав Саллі хусточку.

Коли вона витерла сльози і трохи заспокоїлась, Фредерік сказав:

— Розумієш, він говорить про схованку. Він намагається сказати, де Рубін, який належить тобі. Гадаю, під законами Англії він має на увазі закон про знайдені скарби. Той, хто знаходить скарб, зобов’язаний передати його державі. Бо, за законом, він повинен належати Королеві. Хай там як, але я вже геть розгублений.

— Що вже й казати про мене. А тут ще цей курець опіуму, містер Бедвелл. Хоча, думаю, з ним не мало би бути проблем… О, дивись, Тремблер повернувся.

— Ось, будь ласка, містере Фреде, — промовив Тремблер, увійшовши до крамнички, тримаючи в руках три об’ємисті книги. — Я вже можу повернутися до своїх фотопластинок?

— Звісно, Тремблере. Нумо, подивимось, що у нас тут… «Крокфордський церковний довідник»… Бедвелл, Бедвелл…

Фредерік взявся гортати сторінки громіздкої, священної на вигляд книги, поки не знайшов те, що шукав.

— Бедвелл, його преподобіє Ніколас Армбрустер. Дата народження: 1842 року. Навчався у Регбі. У 1864 році здобув ступінь магістра в Оксфордському університеті. Молодший парафіяльний священик у Церкві св. Іоанна в Саммертауні, Оксфорд.

— То вони близнята! — промовила Саллі.

— Саме так. І якщо є людина, яка б могла визволити Бедвелла з полону старої місис Голланд, то це тільки його брат. Завтра ми їдемо з тобою в Оксфорд.

До кінця вечора Саллі встигла дещо дізнатися про сім’ю Гарлендів. Фредеріку було двадцять один, Розі — вісімнадцять, а будиночок і фотокрамничка належали їхньому дядечкові, Вебстеру Гарленду, який був, за словами Фредеріка, найвидатнішим фотографом свого часу. Півроку тому дядечко переїхав до Єгипту і залишив крамничку на Фредеріка. Це призвело до плачевних наслідків і до постійних сварок брата і сестри. Все це Саллі розповів Тремблер, поки вона сиділа у своїй кімнатці й розбиралася у підрахунках. О третій годині Фредерік пішов до Британського музею, щоб зробити кілька знімків, а Тремблер, скориставшись моментом, защебетав, мов соловейко, продовжуючи розповідати Саллі про Гарлендів.

— Він — художник, міс, ось у чому біда, розумієте? — говорив Тремблер. — Фотографією можна загрібати лопатою шалені гроші, якщо цього захотіти. Але містеру Фреду начхати на усі ці портрети та зйомки весіль. Не раз мені доводилося бачити, як він просиджував цілий тиждень на одному місці, мов камінь, вдивляючись у простір, в очікуванні правильного світла. Парубок хоч куди, я вам кажу. Він щоразу вигадує щось нове, але після цього гроші завжди летять на вітер. Єдина людина, яка намагається втримати цей бізнес на плаву — міс Роза.

Роза, як вже згадував Фредерік, була акторкою і зараз грала у п’єсі «Мертвим або живим» в Театрі Квінз. Роль була незначною, говорив Тремблер, але коли-небудь вона безперечно стане зіркою. З такою зовнішністю і таким темпераментом — та ви що, світу перед нею не встояти. Але, яка б гучна слава не чекала на неї у майбутньому, зараз гонорари Рози за виступи були доволі мізерними, хоч і складали основну частину доходу на Бартон-стріт, 45.

— Але ж, дивіться, Фредерік заробив таки багато грошей, — відповіла Саллі, перебираючи стоси безладно складених чеків і нерозбірливо виписаних рахунків, розподіляючи їх так, щоб доходи були по один бік, витрати — по інший. — Взагалі-то я б сказала, що сума доходів чималенька. Щоправда, вони не затримуються надовго.

— Міс, якщо ви придумаєте спосіб, як можна вберегти бодай частинку цих доходів, то зробите містеру Фреду велику послугу. Самому йому з цим ніколи не впоратись.

Протягом усього дня Саллі працювала з неймовірним задоволенням, наводячи лад з неоплаченими рахунками і фактурами. Нарешті вона відчула себе повною мірою корисною і знала, що робить. О п’ятій Тремблер приніс їй чашку чаю. Час від часу чоловічок виходив з кімнати у крамничку, щоб обслужити клієнтів.

— А що у вас купують найбільше? — спитала Саллі.

— Фотопластинки та хімічні реактиви, міс. Кілька місяців тому містер Фред, отримавши винагороду за свій винахід, придбав чималу кількість стереоскопів. Але їх ніхто не купує. Люди хочуть, щоб разом з ними у комплекті йшли фотографії, а фотографій немає.

— Тоді треба зробити так, щоб вони були.

— А ви скажіть це містеру Фреду. Я намагався, але він навіть слухати мене не хоче.

— А які саме фотографії подобаються людям найбільше?

— Краєвиди, усілякі панорами… Розумієте, фотографії краєвидів зі стереоскопічним ефектом — особливі. Вони зовсім не такі, як звичайні. Ще люди полюбляють гумористичні, сентиментальні, романтичні знімки, буває попит і на релігійну тематику, а також фотографії, які відображають ризик. О, ну і звісно, популярними є й світлини на тему тверезості. Але містер Фред і чути про них не хоче, не кажучи вже про те, щоб знімати щось подібне. Вульгарні вони, каже.

До того, як повернувся Фредерік, Саллі вже почала складати повний офіційний звіт рахунків, детально фіксуючи, скільки заробили, а скільки витратили брат і сестра з тих пір, як їхній дядечко Вебстер Гарленд переїхав до Єгипту.

— Нічого собі! — зрадів Фредерік, відставляючи набік свою камеру та переносну фотолабораторію.

— Мені знадобиться ще один день, щоб усе закінчити, — відповіла Саллі. — І ще, мені цікаво, що це за записи? Це твій почерк на них?

— Боюсь, що так. А як узагалі справи? Добре чи погано? Я вже банкрут?

— Не треба зволікати з вчасною оплатою усіх рахунків. Ось ці п’ятдесят шість фунтів і сім шилінгів тобі не сплачують уже кілька місяців, а двадцять гіней — з минулого року. Якщо ти отримаєш ці гроші, то зможеш оплатити більшість своїх боргів. Але це все потрібно робити належним чином і обов’язково записувати.

— Я не маю на це часу.

— То мусиш знайти. Це дуже важливо.

— Це надто нудно.

— Тоді плати комусь, хто б робив це замість тебе. Фредеріку, це справді потрібно зробити, бо в іншому випадку на тебе чекає банкрутство. Зрозумій, тобі не потрібно додаткових грошей — важливо розібратися з тим, що є. І, якщо справи налагодяться, я впевнена, що знайду спосіб, яким можна отримати більший дохід.

— То ти б хотіла роботу?

— Я?

Фредерік дивився на Саллі з неймовірно серйозним виразом обличчя. У нього були зеленого кольору очі. Дівчина раніше не помічала цього.

— Чому б ні?

— Я… я не знаю, — відповіла вона. — Я зробила це сьогодні, бо… Бо хтось, рано чи пізно, мав це зробити. Вважай це моєю подякою за те, що допоміг мені дещо зрозуміти… Але я вважаю, що тобі потрібен професійний радник. Людина, яка б могла, я навіть не знаю, ну, контролювати комерційну складову вашого з Розою бізнесу. Розумієш?

— А ти б хотіла цим займатися?

У відповідь дівчина похитала головою, тоді знизала плечима, тоді кивнула і знову знизала плечима. Фредеріку стало смішно з її реакції, а Саллі, почервонівши, стояла геть збентежена від такої пропозиції.

— Слухай, — продовжив він. — Мені чомусь здається, що ти і є та людина, яка потрібна мені для цієї роботи. Ми обоє розуміємо, що у тебе нелегка ситуація. Ти ж не можеш постійно жити на такий маленький дохід… Чи, можливо, ти хочеш бути гувернанткою?

— Нізащо, — Саллі аж здригнулася.

— Чи, можливо, нянькою, кухарем чи ще кимось? Я знаю напевне, що ні. Ти вмієш вести підрахунки і робиш це доволі вправно.

— Мені подобається це робити.

— То чому вагаєшся?

— Гаразд. Я погоджуюсь. Дякую тобі.

І, обговоривши всі умови, Фредерік та Саллі потиснули одне одному руки. Вони домовилися, що спочатку зарплатою дівчини буде можливість проживати в кімнаті їхнього з Розою дядька. Грошей, щоб виплачувати дівчині зарплату, у них наразі не було — їх потрібно було заробити. А як тільки фірма стане на ноги, Фредерік платитиме Саллі п’ятнадцять шилінгів на тиждень.

Коли все було узгоджено, Саллі відчула себе на сьомому небі від щастя. А оскільки з’явилася причина для святкування, Фредерік замовив м’ясний пиріг з ресторану, що на розі. Коли пиріг доставили, вони разом із Саллі розрізали його на чотири частини, відклавши шматок для Рози, і сіли їсти на лавці в лабораторії. Тремблер зварив каву, і Саллі, роблячи невеликі ковтки, задумалась над тим, що такого незвичайного у цьому домі. Їй здавалося, що тут було щось більше, ніж просто відсутність звички мити посуд чи можливість пообідати у будь-який час, примостившись на лабораторній лавці. Поки вона ламала собі голову, сидячи в старому кріслі біля каміна, Тремблер читав газету, а Фредерік щось насвистував, пораючись з реактивами в куті кімнати. Саллі ніяк не могла знайти відповіді на своє питання. Трохи згодом повернулась Роза, змерзла й метушлива. Вона стояла на порозі, переможно тримаючи у піднятій руці велетенський ананас. Роза розбудила Саллі, яка мимоволі задрімала побіля вогню, і накинулась на решту присутніх з претензіями, чому ніхто досі не показав дівчині її кімнату. Саллі роздумувала над загадкою, яка крутилась в її голові. Вона все ще намагалася скласти думки докупи — навіть тоді, коли, тремтячи, лягала у своє маленьке, вузеньке ліжко, закутуючись ковдрою. Щойно вона хотіла заснути, як до неї нарешті прийшла відповідь. «Звісно, — подумала собі вона. — Вони не ставляться до Тремблера як до слуги і до мене не ставляться як до дитини. Тут усі рівні. Ось що справді дивно».

Розділ дев’ятий.
Подорож до Оксфорда

Місис Голланд довідалася про смерть містера Гопкінса від своєї подруги, яка виконувала якісь брудні обов’язки в робочому домі св. Джорджа, що на сусідній вулиці. Ця жінка, у свою чергу, вивідала новину в дівчини, яка працювала на заводі. Її брат був прибиральником вулиці, де знаходилася газетна крамниця, у власника якої був кузен. Саме він розмовляв з чоловіком, який і знайшов тіло. Ось таким простим чином поширювались усі кримінальні новини в Лондоні. Дізнавшись про те, що містер Гопкінс з тріском провалив своє завдання, місис Голланд, переповнена лют- тю, втратила дар мови. «Це ж треба, так попастися! Та мине чимало часу, перш ніж поліція знайде вбивцю». Але стара мала власні наміри. Звістка миттєво розлетілася «Катовою Пристанню», вона, неначе дим, потрапила в провулки й двори, наповнивши густою імлою вулиці, верфі та доки: місис Голланд обіцяє кругленьку суму за ім’я вбивці містера Гопкінса. Їй залишалося тільки чекати. Щось та й з’ясується. І дуже скоро.

Один чоловік уже відчував дихання місис Голланд за своєю спиною. Звали його Семюел Шелбі.

Лист від місис Голланд захопив його зненацька. Він думав, що шантаж омине його, що всі сліди давно заметено. Це ж треба, ще й з Уоппінгу…

По кількох днях паніки до містера Шелбі таки повернувся здоровий глузд, і він вирішив детально обдумати все знову.

У листі, який він отримав, йшлося про те, чого ніхто ніколи не мав дізнатися — правду. «Але якщо вже так, то були й інші злочини, — думав собі Шелбі, — а про них у листі немає жодного слова. До того ж де докази? Де рахунки-фактури, торгові контракти, накладні, зрештою документи на дозвіл перевезення, які б могли втопити мене? В листі й натяку не було на щось із вищевказаного».

— Ні, — промовив містер Шелбі сам до себе. — Не може бути. Вигадка, ніяких фактів. Але краще перестрахуватись.

І він написав листа у відповідь:

Семюел Шелбі

Агент з вантажного перевезення

Чіпсайд

Вівторок, 29 жовтня 1872 року

Місис М. Голланд

Пансіон місис Голланд

Катова Пристань

Уоппінг

Шановна місис Голланд,

Дякую за Ваш лист від 29 числа поточного місяця. Мушу повідомити, що пропозиція Вашого клієнта мене зацікавила. Чи не могли б Ви передати йому запрошення на нашу з ним зустріч у моєму офісі в четвер, 31 жовтня о 10 ранку?

Ваш покірний слуга,

Семюел Шелбі

«Ось, — подумав собі Шелбі, надсилаючи листа, — тепер побачимо, що вона на це скаже». Він схилявся до думки, що ніякого клієнта, чи таємничого джентльмена, як його назвала місис Голланд, взагалі не існує. «Все це плітки, не більше, не менше».

У середу вранці було холодно, в повітрі стояв туман. За сніданком, який складався з варених яєць, Фредерік повідомив Саллі, що він поїде до Оксфорда разом із нею.

— Фотографії можна зробити й іншим разом, — сказав він.

До того ж було б добре, якби поруч з нею знаходилась людина, яка б могла розбудити її у потязі, на випадок якщо вона знову засне. Фотограф говорив з легким серцем, але, тим не менш, Саллі розуміла, що мова йде про небезпеку, яка їй загрожує. Вона відчувала себе вразливою без свого револьвера, а тому компанія Фредеріка для неї була дуже доречною.

Час у дорозі пролетів швидко. Перед полуднем вони вже були в Оксфорді й обідали у привокзальному готелі. У потязі Саллі розмовляла з Фредеріком зовсім невимушено: то ініціювала розмову, то уважно слухала, і їй здавалося, що у світі не було приємнішого і більш звичного для неї відчуття. Але в готелі, за столиком, накритим для обіду, вона сиділа мовчки, немовби прикусила язика.

— Ти чому така похмура? — зненацька запитав Фредерік.

Дівчина дивилася на свою тарілку, роздумуючи, що відповісти, і почервоніла.

— Я не похмура, — відповіла Саллі.

Її голос пролунав роздратовано і якось дитинно. Чоловік підняв брову, але не мовив ні слова.

Інакше кажучи, обід минув без особливого ентузіазму. Вийшовши з готелю, вони одразу ж розділилися: Саллі зловила кеб і відправилася до Церкви св. Іоанна, а Фредерік пішов фотографувати місцеву архітектуру.

— Будь обережна! — сказав фотограф їй услід. Саллі думала повернутися, щоб пояснити свою мовчанку за столом, але було вже надто пізно.

Церква св. Іоанна знаходилася за дві милі від центру Оксфорда у селищі Саммертаун. Кеб підвіз її просто до Бенбері-роуд. Проїхавши високі цегляні заміські будинки Північного Оксфорда, Саллі опинилась на місці. Будинок священика ховався за високими в’язами поблизу церкви.

Ранковий туман розвіявся, і холодне сонце ледь-ледь виглядало з-за хмар. Саллі підійшла до будинку й постукала в двері.

— Вікарія зараз немає, міс, але є містер Бедвелл, — відчинивши двері, відповіла служниця. — Прошу, проходьте, ось сюди, до кабінету.

Його преподобіє Ніколас Бедвелл мав життєрадісний вигляд, був кремезним і світловолосим. Коли Саллі увійшла, чоловік, який до того сидів за своїм столом, повернувся і підвів очі. Було помітно, що поява дівчини викликала у нього здивування. Він запропонував їй сісти, а сам зайняв крісло навпроти, щоб мати змогу сидіти обличчям до Саллі.

— Отже, місис Локгарт? — промовив чоловік веселим тоном. — Чим я можу вам допомогти? Ви виходите заміж?

— У мене є новини про вашого брата, — відповіла на те дівчина.

Містер Бедвелл раптово зірвався на ноги, а його обличчя сповнилось піднесенням.

— Я знав! — крикнув чоловік, міцно вдаривши себе кулаком по долоні.

— Він живий? Меттью живий?

Вона кивнула.

— То розказуйте! — його блакитні очі аж запалали від збудження. — Розкажіть усе, що знаєте!

— Зараз він в Уоппінгу. Вже десь протягом тижня, а то й більше і… він курить опіум. Не впевнена, що він зможе вибратися звідти.

Обличчя чоловіка одразу спохмурніло, і він у відчаї опустився на крісло. Дуже стисло дівчина розповіла йому, звідки вона про все дізналася. Містер Бедвелл уважно слухав, а коли Саллі закінчила свою оповідь, похитав головою, не в змозі повірити почутому.

— Два місяці тому мені прийшла телеграма, — відповів він. — У ній написали, що мій брат загинув, а корабель потонув. То була шхуна «Лавінія», на якій він працював помічником капітана.

— На її борту був мій батько! — відповіла Саллі.

— Моя бідна дівчинко. У телеграмі йшлося, що ніхто не вижив…

— Я знаю. Він потонув.

— Мені дуже шкода.

— Але ж ви знали, що ваш брат живий…

— Місис Локгарт, ми з ним близнята. Все наше життя ми маємо сильний емоційний зв’язок, ми відчуваємо один одного, знаємо, хто чим займається, тому я був упевнений, що він живий! Я знав це, як і те, що сиджу зараз у цьому кріслі! — він вдарив по його бильцю. — Ніколи в цьому не сумнівався! Але, звісно, я не знав, де він. Ви згадали про опіум…

— Мабуть, через нього він і не може звідти вибратись.

— Цей наркотик — винахід самого диявола. Він руйнує життя, ламає долі, отруює тіла більше, ніж алкоголь. Знаєте, міс, бувають миті, коли я хочу самовільно покинути парафію і всі свої справи, щоб присвятити себе боротьбі з цим жахливим злом. Мій брат став його заручником три роки тому, коли був на Сході. Я це також відчув. І якщо це зло не зупинити, якщо він сам не зупиниться, врешті-решт воно його вб’є.

Саллі мовчала. Його преподобіє дивився лютим поглядом на холодний камін так, наче попіл, який лежав у ньому, і був опіумом. Бедвелл періодично стискав і розтискав кулаки. Він робив це повільно, і через це його руки здавалися ще міцнішими та важчими, ніж на перший погляд. На його обличчі виднілися сліди від боїв. На щоці він мав шрам, а ніс був злегка приплюснутим. Якби не його ряса, то важко було б сказати, що цей чоловік належить до духовного сану і веде богослужіння.

— Але ж, розумієте, — невдовзі мовила Саллі. — Ваш брат щось знає про смерть мого батька. Повинен знати. Дівчинка з пансіону сказала, що у нього для мене є повідомлення.

Раптом чоловік підняв очі.

— Вибачте, міс, ця історія стосується і вас, чи не так? Тоді до справи. Нам потрібно визволити його з того місця якнайшвидше. Я не зможу покинути парафію ні сьогодні, ні завтра: сьогодні у мене вечірня, а завтра похорон.

Чоловік погортав свій щоденник, а тоді відповів:

— Ось, у п’ятницю я вільний. Ну, не зовсім вільний, але зволікати з цією справою більше не можна. У мене є друг в Коледжі Бейлліол, він замінить мене на цей час. У п’ятницю ми з вами визволимо Меттью.

— А як бути з місис Голланд?

— А вона тут до чого?

— Аделаїда сказала, що вона тримає вашого брата мов у в’язниці…

— У в’язниці його тримає лише опіум. Ми живемо в Англії, міс. Тут ніхто не може тримати людей під замком супроти їхньої волі.

І він подивився на Саллі таким грізним поглядом, що вона відчула: вартий жалю той, хто став би на заваді його наміру.

— Але є ще дещо, — продовжив чоловік, цього разу спокійнішим голосом. — Мій брат знесилений, і, гадаю, нам потрібно дістати трохи цієї гидоти, щоб він зміг іти. Я привезу його сюди і підніму знову на ноги, але без наркотику витягти його звідти не вдасться. Поступово доведеться його відлучати від вживання опіуму. Але це вже моя справа.

— Як ви збираєтесь його визволити?

— Якщо доведеться — кулаками. Він повернеться, я знаю. Але, міс… Ви зробите для мене послугу? Зможете дістати трохи опіуму?

— Я спробую. Звісно, що дістану. А хіба його не можна придбати в Оксфорді? В аптеках?

— Лише у вигляді настоянки. А тому, хто його курить — потрібна гумка, чи щось на кшталт… Мені дуже незручно вас просити. Але… якщо не зможете, то доведеться обійтися без наркотику.

— Я неодмінно спробую.

Він потягнувся до кишені й дістав звідти три соверени.

— Ось, візьміть. І придбайте якомога більше. А якщо Меттью це зілля не знадобиться, то принаймні воно не дістанеться якомусь іншому бідоласі.

Чоловік провів Саллі до виходу і потис їй руку.

— Дякую, що прийшли, міс, — мовив він. — Ви не уявляєте, яке це для мене полегшення — нарешті дізнатися, де мій брат. Я приїду до вас на Бартон-стріт у п’ятницю. Десь біля полудня.

Щоб зекономити гроші на кеб, Саллі вирішила піти до Оксфорду пішки. Простора і приємна дорога, що стелилася перед нею, була наповнена візками й каретами. Коли на її шляху з’являлися симпатичні будиночки та садки, Саллі здавалося, що вона в безтурботному сні, далекому від світу пітьми, таємниць і раптових смертей, до яких дівчина мала повернутися знову вже незабаром. Проходячи повз один будиночок, Саллі побачила, як троє дітей, старшому з яких було приблизно стільки ж, скільки їй, розпалювали багаття в зарослому зеленому саду. Їхній безтурботний сміх змусив дівчину відчути себе покинутою. Вона не могла знайти відповіді на питання: куди втекло її дитинство? А ще якусь годину чи дві тому вона горіла від зніяковіння, таки почуваючи себе справжньою дитиною, позбавленою легкості й невимушеності, які так притаманні дорослим. Вона б віддала все, що завгодно, аби забути про Лондон, місис Голланд, «Сім Благословень» і жити собі в одному з цих затишних заміських будинків з дітьми, тваринами, вогнищем, уроками й іграми… «Можливо, ще не пізно стати гувернанткою або нянькою?» — думала собі Саллі.

Та було пізно. Її батько помер, а невідоме зло, яке призвело до його загибелі, було зовсім поруч. І тільки Саллі могла дізнатися правду. Вона пришвидшила ходу та вийшла на широку дорогу Сент-Джайлз, яка привела її в центр міста.

До зустрічі з Фредеріком у неї залишалась ще година чи півтори. Дівчина вирішила провести цей час, прогулюючись містом, — спочатку цілком безцільно, бо старовинні будівлі коледжів зовсім не цікавили її, але якось її погляд зупинився на фотокрамниці, і дівчина притьмом поспішила до неї. Близько години Саллі провела за розмовою з власником, розглядаючи асортимент його товарів. Вона вийшла звідти неймовірно піднесена і просвітлена, геть забувши (принаймні на якийсь час) і про Уоппінг, і про опіум, і навіть про Рубін.

— Я ніби відчував, що мені потрібно поїхати до Оксфорда, — заговорив Фредерік до Саллі у потязі дорогою додому.

— То розкажи чому, — відповіла дівчина.

— Ну, я зустрівся зі своїм старим шкільним другом з Нью-коледжу. Він познайомив мене з одним малим на ім’я — Чандра Сен, індіанцем. Він сам з Аграпуру.

— Ти серйозно?

— Він — математик. Дуже тямущий, але простак. Якось ми балакали про крикет, і коли він розговорився, я скористався нагодою, і спитав його про Рубін з Аграпуру. Він був вражений моїм питанням. Очевидно, в Індії про цей камінь існує більше розповідей і легенд, ніж про будь-який інший. А з часів бунту його ніхто не бачив. До речі, ти знала, що Магараджу вбили?

— Коли? Хто?

— Тоді ж, під час бунту, судячи з усього, його тіло знайшли після визволення Лакхнау. Але нікому не відомо ім’я вбивці. Тоді ж зник і Рубін, і ніхто відтоді його не бачив. Те заворушення на кораблі призвело до численних смертей і руйнувань… Індіанець спитав мене, звідки я знаю про Рубін, а я відповів, що прочитав про нього в одному старому путівнику. Тоді він розповів мені дещо справді дивне. Сам він, звісно, не вірить у це, бо надто раціональна вже людина, але, з його слів, існує легенда, що зло, яке ховається в камені, продовжуватиме існувати, поки його не поховає жінка, сила якої здатна протистояти цьому злу. Я спитав у нього, що б це все могло означати, а він усміхнувся уїдливо, мовляв, і сам гадки не має, а легенда — забобон, не більше. Хлопець ніби непоганий, але якийсь занадто правильний. Хай там як, але ми з тобою дізналися щось нове, навіть якщо поки не розуміємо, що саме.

— На початку своєї книги майор Марчбенкс писав, що її кульмінація буде… не пам’ятаю дослівно, здається, він казав — жахливою.

— Тобто смерть Магараджі. Ти думаєш, він його вбив?

— Ні. Це неможливо.

Саллі заперечливо похитала головою, і якийсь час вони сиділи мовчки.

Та невдовзі Фредерік спитав:

— А що дізналася ти? На станції ти сказала, що маєш мені щось розповісти.

— Дещо про стереографії, — відповіла дівчина. — Я годину провела у фотокрамниці. Знаєш, скільки людей прийшло туди і купило ці фотографії? Шість! І це всього за якусь годину. А знаєш, скільки таких людей приходило у твою крамницю й питало про фотографії з цим ефектом?

— Уявлення не маю, — буркнув Фредерік.

— Тремблер каже, що за них питають більше, ніж за інші товари. А тепер скажи, навіщо продавати ці стереоскопи, якщо ми не продаємо фотографій в комплекті з ними?

— Але ж ми продаємо стереографічні фотоапарати. Люди й самі можуть зробити собі фотографії.

— Не можуть і не будуть. Стереографії — справа рук професіонала. До того ж людям подобаються фотографії далеких країв і щось на кшталт цього — тобто зображення місць, які б вони хотіли побачити самі, але не мають можливості, розумієш?

— Але ж…

— Фредеріку, люди купуватимуть їх так, як книги та журнали. Вони змітатимуть їх з полиць! Що ти фотографував сьогодні?

— Я тестував новенький Фогтлендер з двохсотміліметровим об’єктивом і змінною діафрагмою, механізм якої намагаюся зрозуміти.

— Гаразд, але що саме ти фотографував?

— Ну, будівлі й таке інше…

— Ти ж міг би робити стереографії Оксфорда та Кембриджа і продавати їх у комплекті! «Коледжі Оксфорда», «Лондонські мости» або ж «Відомі замки». Фредеріку, люди б купували їх тисячами!

Фредерік почухав потилицю; його волосся скуйовдилось, а на жвавому обличчі, здавалося, було одразу кілька емоцій, одна з яких — та, що з’являлась, коли він починав сваритися із сестрою.

— Не знаю, — врешті вимовив він. — Я б з легкістю міг робити такі фотографії, це не важче, ніж робити звичайні знімки. Але навряд чи я зможу їх продати.

— То я буду продавати!

— А, ну тоді інша справа. Але, розумієш, фотографія змінюється. Через кілька років ми вже не будемо використовувати цих громіздких пластинок. На зміну їм прийдуть негативи на фотопапері й легкі фотокамери. А фотографи працюватимуть з неймовірною швидкістю. Саме зараз проводять безліч експериментів у цій сфері… Дещо і я намагаюсь робити. Нікому не будуть потрібні ці старомодні стереографії…

— Але ж я говорю про ці дні, Фредеріку. Зараз люди хочуть їх купувати і платити за це гроші. Як ти збираєшся займатися чимось надзвичайним у майбутньому, не маючи для цього грошей?

— Гаразд, можливо, ти маєш рацію. У тебе є якісь ідеї?

— У мене їх безліч! Але спочатку наведи лад з розміщенням товарів у крамниці. А ще подумай над рекламою і…

Саллі замовкла і подивилась у вікно. Потяг проїжджав вздовж Темзи. Осінній день невпинно наближався до свого завершення, а річка в очах дівчини виглядала холодною та сірою. «Ця ж вода незабаром протікатиме й біля «Катової Пристані, — подумала собі вона. — Ми їдемо в її напрямку».

— Про що думаєш?

— Фредеріку, допоможеш дістати мені трохи опіуму?

Розділ десятий.
Мадам Чанґ

Наступного дня Фредерік і Саллі поїхали до Іст-Енду.

Рік тому Фредерік допомагав своєму дядечкові у роботі над проектом, метою якого було зробити серію фотографій із зображенням сцен життя Лондона — з використанням експериментального магнієвого спалаху. Проби зі спалахом виявилися вдалими лише наполовину, однак під час проекту Фредерік завів безліч нових і корисних знайомств, серед яких було й знайомство з власницею опіумного притону в Лаймгаузі: жінкою на ім’я Чанґ.

— Більшість із цих місцин просто мерзенні, — сказав він до Саллі, коли вони сідали в омнібус. — Лежанка, на ній брудна постіль, а поруч трубка. Ось і все. Але Мадам Чанґ піклується про своїх клієнтів і тримає місце в чистоті. Я думаю, це через те, що сама вона не курить.

— А ті, хто курять — лише китайці? Чому за це не візьметься уряд?

— Тому що саме під його прикриттям вирощують опіум, а потім продають і мають з того зиск.

— Не може бути!

— Ти що, не знаєш історії?

— Не дуже.

— Тридцять років тому Англія вела війну через опіум. Китайці були проти того, щоб англійські купці привозили його контрабандою до їхньої країни, і всіляко намагалися заборонити це. Тому ми пішли на них війною, і вони були змушені змиритися. Тепер вони вирощують його в Індії під урядовим наглядом.

— Але ж це жахливо! І наш уряд продовжує цим займатися? Я в це не вірю.

— Можеш спитати у Мадам Чанґ. Нам час виходити. Пройдемося пішки.

Омнібус зупинився на станції «Вест-Індський док». Зліва, за воротами доку, розташувалися склади, над якими майоріли щогли кораблів, а поруч з ними — довгі стріли кранів, схожі на кінцівки скелетів, які простягали свої довжелезні пальці аж до самого неба.

Вони повернули праворуч і пішли у напрямку річки. Дорогою хлопець та дівчина минули велетенську квадратну будівлю суднового офісу, куди раніше, як собі думала Саллі, мабуть, часто заходив її батько, а тоді зайшли у невеличкий прохід між будинками і заглибились у хитросплетіння вузьких вуличок і дворів. На деяких з них не було навіть назв, та Фредерік не спинявся ні на мить — він добре знав цю місцевість. Дорогою вони спостерігали моторошні картини: босоногі, замурзані й одягнені у лахміття діти спокійно гралися посеред куп сміття і смердючих калюж, які розтеклися по бруківці. Жінки стояли у дверях і мовчки проводжали Саллі та Фредеріка ворожими поглядами, коли ті проходили повз них. «Вони всі виглядають такими старими», — думала собі Саллі. Навіть діти перетворилися на людей похилого віку зі зморшкуватими обличчями. У якийсь момент вони вклинилися у натовп людей, що зібралися перед входом до вузького двору. Деякі стояли, притулившись до стіни, інші сиділи навпочіпки на сходах. Їхній одяг був порваний і весь вкритий грудками бруду, а очі — сповнені ненависті та злоби. Коли Саллі з Фредеріком наблизилися до них, один підвівся зі свого місця, двоє інших відійшли від стіни і заступили їм дорогу. Але Фредеріка неможливо було збентежити. Він впевнено продовжував іти вперед, і чоловікам все ж довелося відступити в останній момент, а тоді вони ще довго дивилися Фредеріку й Саллі вслід.

— Безробітні бідолахи, — промовив Фредерік, коли вони повернули за ріг. — Вибір у них невеликий: або підпирати стінку, або йти в робочий дім. Думаєш, хтось обере робочий дім?

— Але ж має бути робота на кораблях, доках чи деінде? Адже багатим людям завжди потрібні робітники, хіба ні?

— Ні, Саллі. Знаєш, у Лондоні відбуваються такі жахливі речі, що порівняно з ними опіум здається не шкідливішим за звичайний чай.

Дівчина припустила, що Фредерік має на увазі тутешню бідність, а тоді, озирнувшись довкола, кивнула у відповідь, бо не змогла з ним не погодитися.

Незабаром вони підійшли до невисоких дерев’яних дверей, що знаходилися у закіптявілій стіні тутешнього будинку. Над входом була червона вивіска з чорним ієрогліфічним написом. Фредерік смикнув мотузку над дверима, і задзвенів дзвіночок. За хвилину двері відчинилися, на порозі стояв старий китаєць. Він був одягнений у простору чорну шовкову мантію, на голові у нього була шапочка, а під нею — косичка. Чоловік вклонився до Фредеріка та Саллі, а тоді впустив їх усередину.

Ідучи коридором, Саллі озиралась навколо, оглядаючи стіни, декоровані шпалерами з тонким візерунком. Усі дерев’яні предмети, які траплялись їм на очі, були блискучого червоного кольору, а зі стелі звисали орнаментовані ліхтарі. У повітрі стояв до болю знайомий солодкий запах.

Старий китаєць, який був тут слугою, вийшов, але вже за мить повернувся у супроводі жінки середнього віку, яка була вдягнена у пишний вишитий халат і чорні шовкові штани. Її маленькі ніжки були взуті в червоні капці, а волосся — строго зібране назад. Вона вклонилась до Саллі та Фредеріка, а тоді, жестом руки, запросила їх пройти до внутрішньої кімнати.

— Дозвольте показати вам свій скромний заклад, — мовила жінка без акценту, приємним і мелодійним голосом. — Вас, Фредеріку Гарленде, я вже знаю. Ви — фотохудожник. Але з вашою чарівною супутницею раніше я не мала честі бути знайомою.

Тоді усі троє увійшли до кімнати. Поки Фредерік пояснював жінці, хто така Саллі і що їм потрібно, дівчина з надзвичайною цікавістю роздивлялась навкруги. У кімнаті було тьмяно; крізь навколишню димчасту темряву просочувалось світло одного чи двох китайських ліхтариків. Все, що могло бути помальовано або вкрито лаком у цьому похмурому приміщенні, було такого ж темного криваво-червоного кольору, як і коридор; на одвірках та сволоках красувалися різьблені та оздоблені золотом дракони з роззявленими пащами. Атмосфера у кімнаті була гнітюча, однак увесь її інтер’єр пишнів розкішшю і багатством. Саллі спало на думку, що цей простір уособлював сукупність мрій усіх тих нещасних і знедолених, які приходили сюди в пошуках забуття. По периметру кімнати, біля кожної стіни недалеко одна від одної стояли кушетки, на кожній з яких лежав, здавалося б, сплячий чоловік. Але ні! Ми ж розуміємо, що насправді вони не спали. Було тут і двоє пристойно вдягнених жінок: одна з них — приблизно такого ж віку, як і Саллі, інша — старша. Раптом один з курців заворушився, і старша жінка поспішила до нього з трубкою в руках, стала навколішки, щоб підготувати наступну дозу опіуму.

Фредерік та мадам Чанґ розмовляли впівголоса неподалік. Тим часом Саллі шукала місце, де б можна було сісти, бо від густого диму, що стояв у приміщенні, у дівчини почалося запаморочення. Дим із нещодавно розкуреної трубки манив її своєю солодкавістю, спокушав і цікавив. Вона ненароком зробила ще один вдих, а тоді…

Її оточила раптова темрява, а тіло скувала задушлива спека…

До Саллі знову повернулось її жахіття.

Вона лежала нерухомо на підлозі з широко розплющеними очима, намагаючись бодай щось розгледіти у смоляній пітьмі, що стояла навколо. Неймовірний жах змусив її серце стискатись у конвульсіях. Дівчина зробила спробу поворухнутись, та не спромоглася. Відчуття були такі, наче вона, як і в своїх попередніх жахіттях, знову виявилася зв’язаною. Її руки та ноги були надто знесилені.

Саллі усвідомлювала, що все це сон. Але вона була до смерті налякана. Страх проникав у неї все глибше та глибше. Цього разу видіння було страшнішим, ніж зазвичай, бо все навколо здавалося неймовірно реалістичним та ясним. Саллі вже знала, що в будь-який момент пролунає шалене верещання чоловіка, яке розірве пітьму, і сповнена безнадійного жаху, вона заплакала.

І тоді пролунав цей несамовитий крик.

Він прорізав навколишню темряву неначе холодний, гострий меч. Приголомшена ним, Саллі була сполохана до нестями. Але вона розпізнала слова! Більше того, вони звучали не англійською, однак дівчина все одно їх розуміла!

— Де він?

— Не зі мною. Клянуся тобі. Благаю… він у мого друга.

— Швидше! Сюди хтось іде!

А тоді пролунав ще один різкий моторошний звук, наче гострим предметом розрізали м’ясо, різкий звук, а за ним важке дихання і стогін чоловіка, який немовби вичавлював зі своїх легень останній подих… А тоді дзвінкий звук крапель, що цівкою стікали додолу, зникаючи у пітьмі.

Світло.

Ледь ясний спалах світла десь неподалік.

(Вона ж не спить, вона в опіумному притоні. Це неможливо!)

Але Саллі не могла втекти від свого жахіття. Його сюжет був той самий, але він безнастанно розкручувався, поки не сягнув свого піку. І дівчині не залишалося нічого, як проживати його знову і знову. Вона вже знала, який момент буде наступним: майже догоріла свічка і голос чоловіка —

— Поглянь, поглянь на нього! О Боже!

То був голос майора Марчбенкса!

Зазвичай на цьому моменті Саллі прокидалася, але цього разу сталося дещо інше. Світло наблизилося до дівчини, а за ним почіткішало обличчя молодого чоловіка, що схилився над нею. То було обличчя чоловіка з густими, чорними вусами, сяючими очима, а по його щоці текла тонка цівка крові.

Дівчина заціпеніла від страху. Вона була на грані божевілля. «Я помираю, — думала собі Саллі. — Налякавшись ось так до смерті, вижити не зможе жоден…»

А тоді пролунав гучний ляпас по її щоці. Цей самий звук дівчина почула ще раз кілька секунд потому. Усе знову вийшло з-під контролю, і непроглядна темрява знову накрила простір. Саллі переповнювало нестерпне відчуття, неначе її зрікся увесь світ.

Тоді дівчина прокинулася. Вона стояла навколішки, а сльози заливали її обличчя. Фредерік — поруч із нею; Саллі, не довго думаючи, кинулася йому в обійми, а тоді голосно заридала. Фредерік обіймав її сильно, але не мовив ні слова. Вони обоє стояли у тій самій кімнаті. Коли ж їй це все привиділося? Мадам Чанґ була зовсім неподалік і уважно спостерігала за ними.

Коли жінка зрозуміла, що до Саллі знову повернулася свідомість, вона зробила крок уперед і поклонилась до дівчини.

— Прошу сідати на диван, міс Локгарт. Лі Чінґ принесе вам води.

Тоді плеснула долонями, наказуючи слузі принести чогось випити.

Узявши Саллі під руку, Фредерік допоміг дівчині сісти на диван. Незабаром підійшов старий слуга з порцеляновою чашкою гарячого ароматного напою і подав його Саллі. Вона зробила ковток і відчула, як її свідомість стає яснішою.

— Що трапилося? Скільки я була?..

— Ти була під дією диму, — відповів Фредерік. — Гадаю, ти вдихнула більше, ніж подумала собі. Але щоб одразу отримати такий ефект… Хіба це не дивно, мадам Чанґ?

— А це не перша її зустріч з димом, — промовила жінка, стоячи нерухомо в пітьмі.

— Що? Я ніколи в житті не курила опіуму! — заперечила Саллі.

— Я б не хотіла вас розчаровувати, міс Локгарт, але мушу. Ви й раніше вдихали дим. Я бачила тисячі курців, тому можу сказати напевно. Що ви побачили у своєму видінні?

— Сюжет, який… який бачила безліч разів раніше. Жахіття. У цьому жахітті вбивають чоловіка… А тоді приходять двоє інших чоловіків… Що це все означає, мадам Чанґ? Я божеволію?

Жінка заперечила, похитавши головою.

— Сила диму — безмежна. Він ховає таємниці минулого настільки вдало, що й найгострішим зором у найясніший день неможливо їх побачити; а тоді, коли все, здавалось би, давним-давно забуто, він відкриває ці таємниці, немов захований скарб… Те, що ви побачили, міс Локгарт, — ваш спогад, а не видіння.

— Як ви можете бути впевнені, що це не уява? — спитав Фредерік. — Ви справді хочете сказати, що Саллі й раніше була під дією опіуму, а це жахіття, яке їй щоразу сниться — насправді спогад про часи, коли ці події у ньому трапилися? Може, це все-таки жахіття, а не спогад?

— Можливо, містере Гарленде. Але це не той випадок. У мене є дар бачити, чого не бачите ви. Це схоже на те, як лікар відчуває, яка хвороба турбує його пацієнта. Існує тисяча й один спосіб, за допомогою яких можна прочитати розгадку цих таємниць, але якщо ви не вмієте їх читати — ви нічого не побачите.

Жінка все ще стояла нерухомо в пітьмі й говорила неначе жриця якогось стародавнього культу, а в її словах звучали сила та мудрість. Саллі відчула, що ось-ось знову заплаче.

Тоді дівчина встала.

— Дякую за пояснення, мадам Чанґ, — мовила вона. — Скажіть, а цей наркотик — небезпечний для мене? Чи виникне у мене бажання прийняти його знову, якщо я вже один раз це робила?

— Міс Локгарт, ви вживали його двічі, — відповіла жінка. — Якщо щось і є для вас небезпечним — то це не наркотик. Але віднині дим є частиною вашої сутності. Він допоміг вам побачити те, чого ви не знали раніше. Тому цілком можливо, що у вас виникне бажання спробувати опіум знову, але не заради ефекту, а задля того, що він може вам показати.

Жінка вклонилася, а тоді піднявся Фредерік. Побачивши, що Саллі все ще відчуває запаморочення, він узяв її за руку, і вони, попрощавшись з мадам Чанґ, попрямували до виходу.

Надворі сутеніло. Свіже, холодне повітря було вкрай необхідне Саллі. Вона вдихнула його і відчула, як хаос у її голові почав поступово впорядковуватись. Невдовзі вони з Фредеріком вийшли на Коммершіал-роуд, і транспортна метушня, світло газових ліхтарів та мерехтіння вітрин перетворили притон на сон, про який більше не залишилося ані спогаду. Однак Саллі все ще тремтіла, а її тіло спітніло від пережитого.

— Розкажи мені, — мовив Фредерік.

Відколи вони вийшли з притону він не зронив ані слова. Здавалося, що юнак знав, коли Саллі потребувала тиші. «Я можу йому довіритись», — думала собі дівчина й тоді розповіла йому все.

— Фредеріку, але найгіршим було те, що… — затинаючись, не могла закінчити Саллі.

— Спокійно, ти зараз у безпеці! То що було найгіршим?

— Чоловік, який говорив… Я чула його голос у своєму видінні багато разів. І цього разу я таки впізнала його. То був голос майора Марчбенкса; а інший чоловік, який нахилився наді мною, Фредеріку… то був мій батько! До чого все це? Що це все означає?

Розділ одинадцятий.
Стереографічна компанія

Коли вони повернулися з Лаймгаузу, Саллі одразу ж пішла в ліжко й мирно заснула. Тієї ночі їй не снилося нічого.

Дівчина прокинулася на світанку. Небо за вікном було ясне й безхмарне. Увесь той жах з опіумом та вбивством, що їй наснився напередодні, тепер, здавалося, канув у небуття разом із ніччю. Саллі почувалася спокійно й безтурботно.

Миттю вдягнувшись, вона спустилася до кухні, розпалила камін, а тоді вирішила оглянути частину будинку, в якій ще до сих пір не була. Роза веліла їй зробити це ще вчора вранці. «У будинку безліч місця, яке пустує, — думала собі Саллі, — можливо, знайдеться куточок і для квартиранта?»

І вона мала рацію. Зсередини будинок був набагато просторішим, аніж здавався ззовні. Він складався з трьох поверхів, горища й підвалу; за ним знаходився великий двір. Дві кімнати будинку були вщерть забиті апаратурою для фотозйомок, не враховуючи темної кімнати й лабораторії. Кімнату за крамничкою, на першому поверсі, було оснащено під студію для зйомки фотопортретів. Одна з кімнат на верхньому поверсі була настільки заставлена різноманітними дрібничками й експонатами, що, зайшовши до неї, Саллі подумала, чи не опинилася вона в якомусь музеї. Окрім того, існували дві порожні мансарди, і ще три пристойно умебльовані кімнати, кожна з яких могла би перетворитись на комфортну спальню.

Результати своєї екскурсії будинком Саллі представила іншим його мешканцям за сніданком, який вона сама ж і приготувала. Це була вівсянка, і, на її думку, досить добре приготована вівсянка.

— Фредеріку, ти сьогодні вранці зайнятий? — спитала вона.

— Дуже. Але, гадаю, це може почекати.

— Розо, а в тебе репетиція?

— Я вільна до першої години. А що?

— Тремблере, а ви зможете виділити для мене трохи часу?

— Не знаю, міс. Маю обробити негативи.

— Це не займе багато часу. Я просто хочу поділитися з вами ідеями, як можна заробити трохи грошей.

— Ну, для цього, — мовила Роза, — можеш забирати весь наш час. То що ти пропонуєш?

— Мені спало це на думку ще в Оксфорді. Я вже розповідала про це Фредеріку в потязі, дорогою додому.

— А-а-а, — згадав Фредерік, — стереоскопи!

— Не зовсім стереоскопи, а стереографії. На них завжди є попит. Сьогодні, коли я оглядала решту частини будинку, мені в голові сяйнула думка, що саме ми можемо з вами зробити. Є одна кімната, переповнена купою усіляких дивних речей — списами, барабанами, і не знаю навіть, як це називається…

— Кабінет дядечка Вебстера, — промовила Роза. — Він роками збирав увесь цей мотлох.

— Так-от, це перша частина мого проекту, — продовжила Саллі. — Наступна — це Роза. Як щодо того, аби розповісти якусь історію у фотографіях? З людьми, звісно що, з акторами, скажімо, у різних драматичних ситуаціях, ну, як п’єса, з декораціями тощо.

У кімнаті запала тиша.

— Думаєш, їх хтось купуватиме? — поцікавилася Роза.

— Та вони розлітатимуться як гарячі тістечка! — не витримав Тремблер. — Дайте мені хоч тисячу, і я продам їх ще до обіду. Ясна річ, купуватимуть!

— А ще… реклама, — зауважила Саллі. — Ми могли б вести тематичну рубрику в кількох виданнях, тільки придумати б якусь заманливу назву для неї. За це могла би взятися я — це не дуже складно. Але як щодо сюжетів і тем для фотографій?

— Та що тут думати? — озвалася Роза. — Це чудесна ідея! Можна було б узяти сцени з популярних п’єс і…

— Продавати їх біля театру!

— А ще пісні! — вигукнув Требмлер. — Фотографії, які ілюструють усі нові пісні з Вар’єте.

— З рекламою на зворотньому боці! Так, щоб можна було б ще й додатково заробити на кожній проданій світлині.

— Саллі, це просто неймовірна ідея! А щодо тієї гори речей у кабінеті дядечка…

— Дивіться, там ще є повнісінько місця… Можна було б його облаштувати під справжнісіньку студію, як у художників. З окремою кімнатою для декорацій і усього іншого.

Тоді всі звернули погляди до Фредеріка, який за весь час не сказав ні слова. Він виглядав покірно. Йому не залишалося нічого іншого, окрім як розвести руками.

— Що я можу додати? — нарешті мовив він. — Прощавай, мистецтво!

— Не вигадуй, — відреагувала Роза. — Чому б тобі не знайти мистецтво в тому, що пропонує Саллі?

Тоді Фредерік повернувся і скептично глянув на Розу. «Вони як пантери, — подумала собі Саллі, — такі живучі, сильні…»

— А ти маєш рацію! — раптом сказав Фредерік, гримнувши кулаком по столу.

— Лицеміриш, — озвалася Роза.

— Звісно, що Саллі має рацію, дурепо! Я одразу це зрозумів. Ми так і зробимо. Але що робити з усіма боргами?

— По-перше, ніхто зараз грошей не вимагає. Так, ми заборгували величезну суму, але якщо ми зможемо показати кредиторам, що докладаємо усіх зусиль для того, аби віддати ці кошти, то, думаю, наразі цього буде достатньо. По-друге, є рахунки, гроші з яких заборгували нам, а не ми. Сьогодні я негайно розішлю нагадування боржникам, і ми вирішимо це питання. По-третє, Роза почала говорити про квартирантів. У будинку є вільні кімнати, окрім тої, яку займаю зараз я. Це приноситиме стабільний дохід, навіть якщо він складатиме якихось кілька шилінгів на тиждень. Ну, і наостанок: у нас ще є товари на складі. Фредеріку, я б хотіла, щоб ти допоміг мені передивитися їх і позбутися усього непотрібного. Влаштуємо розпродаж — таким чином одразу отримаємо гроші, які зможемо витратити на рекламу. Тремблере, ми б могли його влаштувати у дворі? Потрібен якийсь відкритий простір для цього. А Роза…

В одну мить дівчина зрозуміла, що усі присутні за столом витріщилися на неї з подивом. Тоді Фредерік усміхнувся, і Саллі відчула, як її щоки наповнились полум’яним рум’янцем. Вона зніяковіло опустила очі.

— Вибачте, я не хотіла наказувати, що вам робити… я просто подумала… я не знаю, що я собі думала. Вибачте мені!

— Що за дурниці? Це саме те, що нам потрібно, — відповів Фредерік. — Принаймні зараз.

— Я повернуся до своєї роботи, — сказав Тремблер, встаючи з-за столу.

— А я помию посуд, — додав Фредерік. — Принаймні зараз у мене є бажання це зробити.

Він зібрав зі столу тарілки та вийшов.

Тоді заговорила Роза:

— Знаєш, ти наче дві різні людини водночас.

— Що ти маєш на увазі?

— Коли ти береш на себе відповідальність за якусь справу, ти така сильна…

— Я?

— У протилежному випадку ж здається, що тебе взагалі немає, тихіша за мишу.

— Який жах. Я надто розпоряджаюсь вами? Я не хотіла, вибач…

— Та ні… Мова не про це. Навпаки, виглядає так, наче ти справді знаєш, що потрібно робити. І це саме тоді, коли ні я, ні Фред не можемо розродитися жодною ідеєю чи пропозицією… Це ж прекрасно.

— Розо, насправді я знаю зовсім небагато. Я навіть не знаю, як потрібно спілкуватися з людьми. А те, що вмію — взагалі… Не знаю, як пояснити. Це не те, чим би мала займатися дівчина. Але мені це подобається. Словами не передати, наскільки, але… Водночас я почуваюся і винною. Бо напевно було б краще, якби я була нормальною, вміла вишивати і таке інше.

Роза раптово розсміялась. Від неї неможливо було відвести погляд. Сонячне світло, що лилося через вікно, билося об її волосся так, наче хвилі припливу об високу скелю, а тоді розліталося на тисячі мерехтливих уламків і падало їй до ніг.

— Нормальною? — мовила вона. — А я, думаєш, хто? Акторка! Це трохи краще, ніж повія. Дізнавшись, чим я хочу займатися, батьки прогнали мене з дому. Я ніколи в житті не знала, що таке щастя, як і ти.

— Прогнали з дому? А як же Фредерік і ваш дядечко?

— Фред жахливо посварився з батьками. Вони хотіли, щоб він здобув освіту і тому подібне… Мій батько — єпископ. І це нестерпно. А дядечко Вебстер за своєю натурою трохи розпусний, тому батьки ніколи не визнавали його родичем. Але дядечкові завжди було байдуже. Фред працював разом із ним протягом трьох років. Він — геній. Обоє вони генії. Саллі, а ти коли-небудь грішила?

Саллі змружилась, а тоді стиха промовила:

— Не думаю.

— У такому разі, не почувайся ні за що винною. Гаразд?

— Гаразд… Добре. Не буду.

— Якщо тобі вдається щось робити добре, то роби це!

— Так, ти маєш рацію.

Тоді Роза підхопилася з місця та вигукнула:

— Гайда наводити лад з мотлохом у кабінеті дядечка. Я туди не заходила вже бозна скільки часу.

Вони перебирали речі весь ранок. Тремблер, на хвилі ентузіазму, що панував у всьому будинку, продав стереоскоп одному покупцеві, який зателефонував у їхню фотокрамничку, щоб лишень домовитись про портретну зйомку. А тоді, ополудні, приїхав Його преподобіє Бедвелл.

У той час Саллі була за прилавком. Вона складала нагадування людям, які заборгували Фредеріку та Розі гроші. Коли відчинились двері до крамнички, вона підняла очі й побачила на порозі кремезну постать вікарія Церкви св. Іоанна. Спочатку вона навіть не впізнала його. Чоловік був одягнений у старе, кошлате твідове пальто, вельветові штани, і, що найголовніше — він не мав на собі звичного пасторського коміра. Насправді, коміра у нього не було взагалі, а ще він мав жорстку щетину. Таке раптове перетворення з м’якого та лагідного священика на похмурого хулігана, яким він зараз здавався Саллі, ледь не змусило дівчину запропонувати йому роль у стереоскопічній п’єсі.

— Я дуже перепрошую, — промовив гість. — Далеко не найкращий одяг для візиту. Мусив залишити свою рясу в камері зберігання багажу в Педінгтоні. Сподіваюсь, мені пощастить, і дорогою додому в купе до мене ніхто не підсяде. Не гоже священику їхати в такому вигляді.

Увійшла Роза, і Саллі негайно познайомила її з Бедвеллом, після чого Роза запропонувала чоловікові залишитися у них на обід. Священик здивовано глянув на дівчину, але одразу прийняв запрошення. Невдовзі всі сиділи на лавці й частувалися супом та бутербродами із сиром, які приготувала Роза. Тим часом Бедвелл пояснював мету свого візиту.

— Отже, мій план такий — я поїду кебом до «Катової Пристані» і витягну його звідти силоміць. Він не чинитиме опору, але ця місис Голланд може… Хай там як, я привезу свого брата сюди, щоб міс Локгарт дізналась те, що він мусить їй розповісти, а тоді ми повернемося з ним до Оксфорду.

— Я поїду з вами, — одразу відповіла Саллі.

— Ні. Мій брат у небезпеці, і, якщо ви спробуєте бодай на крок наблизитися до тієї старої, на вас чекає така ж доля, міс.

— Тоді поїду я! — вигукнув Фредерік.

— Чудово. Битися вмієте, юначе?

— Ні, але в школі я займався фехтуванням. Гадаєте, дійде до бійки?

— А я чому так вирядився, на вашу думку? Якось воно соромно розмахувати кулаками, коли ти в одязі священика. Чесно кажучи, я й сам не знаю, чого очікувати.

— У кабінеті дядечка є шабля, — відгукнулась Роза. — Може, візьмете? А ще, мабуть, доведеться загримувати Фредеріка як пірата. Надіти на одне око пов’язку, причепити пишні бакенбарди і зробити потім вам з містером Ніколасом стереографію.

— Я поїду як є, — озвався Фредерік. — Якщо я захочу бакенбарди, то відрощу їх.

— А ви з братом справді близнята? — спитала Роза. — Я якось зустрічала однояйцевих близнят, але то були люди, які викликали в мене лише розчарування.

— Нас взагалі неможливо розрізнити, міс Гарленд. Єдина різниця в нас — це опіум. Але хто його знає? Якщо б я колись піддався цій спокусі, то опинився би там, де й мій брат зараз. Але годі гаяти час. Нам треба вирушати. Гарно дякую за обід. Ми повернемося… незабаром.

Бедвелл і Фредерік пішли, а Роза якийсь час сиділа мовчки, розмірковуючи.

— Однояйцеві близнята, — промовила вона. — Це ж треба… Котра там година? Чорт, я ж запізнююсь. Містер Тул просто оскаженіє.

Містер Тул був менеджером театру, в якому грала Роза, і, судячи з її побоювань щодо запізнення, ще й затятим прихильником суворих правил. Вона накинула на себе пальто і вибігла з дому.

Тремблер повернувся до своєї роботи на задньому дворі, залишивши Саллі саму. У будинку раптово стало тихо й порожньо. Містер Бедвелл поклав у фотокрамниці ранкову газету, і Саллі взяла її, аби почитати нові оголошення. Гортаючи сторінки, вона натрапила на примітку, в якій розповідалося, що фірма під назвою «Лондонська стереоскопічна компанія» виставила на продаж щойно зняті портрети відомого дослідника містера Стенлі, а також найновіший портрет містера Лівінгстона. У списку аукціону було зазначено й інші предмети. Але ніхто раніше не додумувався до фотографій з драматичними сценами. «Увесь ринок у їхніх руках», — подумала собі Саллі.

Тоді її погляд зупинився на, здавалось би, зовсім непримітній замітці у розділі приватних оголошень:

Саллі відчула як у неї мороз пробіг по спині. Дівчина мала відчуття, ніби її розшукує увесь Лондон.«Потрібно негайно переодягтися у щось інше!» — подумала одразу вона. «І нікуди не виходити з дому». Але звісно, що неможливо було переховуватися вічно. Хоча у такому величезному місті, як Лондон, насправді було де сховатися…

Проблема полягала в тому, що Саллі не знала, наскільки вона могла довіряти містеру Темплу. Він ніби й здавався добрим, і, ясна річ, її батько довіряв йому, за винятком хіба що тих зниклих десяти тисяч фунтів (куди ж вони могли дітися?). Але все ж дівчина не могла бути в ньому впевненою. Саллі зрозуміла: містер Темпл уже в курсі, що вона пішла від місис Різ. Хтозна, як далеко може зайти цей чоловік, непокоячись через її зникнення? А раптом він вирішить призначити їй опікуна судом? І що тоді? У Саллі зникне навіть та маленька свобода, яка є у неї зараз.

«Ні, — подумала собі дівчина. — Одного дня я таки піду до містера Темпла і все йому поясню; а до тих пір я залишатимуся в будинку Гарлендів і нікому не показуватимусь на очі».

Але скільки вона зможе залишатися у цьому будинку, не маючи грошей?

Зрештою, скільки їй заманеться. Тільки була б робота.

Саллі помила посуд і сіла за стіл, аби накидати ескізи оголошень, які вона хотіла розіслати у всі провідні газети. Думка про свій план вкотре підбадьорила її. Тоді до крамниці зайшов клієнт, щоб записати себе і свою наречену на портретну зйомку. Саллі дістала з книжки Тремблера листок паперу, записала дані відвідувача, а тоді ще й примудрилась продати йому стереоскоп.

— Скоро ми матимемо найкращу колекцію стереографій у Лондоні, — похвалилась вона клієнту.

Вражений почутим, чоловік узяв новенький апарат і пішов.

Однак раптом Саллі відчула, що до неї повертаються видіння з її жахіття: задушлива спека, безпросвітна пітьма, страх, від якого ціпеніє усе тіло… І тепер ще й нові елементи, які були в останньому сні: голоси —

— Де він?

— Не зі мною. Клянуся тобі. Благаю… він у мого друга.

— Швидше! Сюди хтось іде!

які вона могла розпізнавати, хоч вони й звучали не англійською. Для Саллі це усвідомлення було вкрай химерним. Так, наче вона могла бачити крізь стіни. Але тут її раптом осяяло: «Ну звісно! Це ж гіндустані!» Гіндустані — це таємна мова, якою спілкувалися Саллі та її батько, коли вона ще була дитиною. «Він у мого друга… Може, йдеться про Рубін? Ні, це неможливо». Обличчя її батька, таке молоде й сповнене життя, і голос ще одного чоловіка. Саллі нарешті зрозуміла, чий він, пригадавши свій візит до Суалнесу одного похмурого дня. Це був голос майора Марчбенкса…

Холод скував її тіло, холод, який неможливо було розтопити жодним полум’ям. За ті кілька хвилин роздумів Саллі зрозуміла: шістнадцять років тому трапилося щось жахливе. І тепер це стало причиною гонитви, небезпеки й смертей. Можливо, навіть спричинить нові смерті в майбутньому. А якщо Саллі захоче дізнатися більше, їй доведеться знову опинитися у своєму жахітті…

Вона затремтіла від цієї думки і сіла чекати повернення своїх нових друзів.

У цей час Джим Тейлор вирішив узяти собі неофіційний вихідний. Він зробив це в доволі хитрий спосіб: достатньо було вийти з офісу з несправжньою посилкою, яку він нібито мав занести на пошту, і залишити в кімнаті швейцара кілька сумнівних записок з поясненнями, куди він пішов. Цей трюк хлопчина використовував і раніше, але не бажав зловживати ним надто часто.

Сівши у потяг на станції «Лондонський міст», Джим поїхав уздовж тієї ж похмурої лінії узбережжя до Суалнесу, якою востаннє подорожувала Саллі. Він хотів оглянути цю місцевість, і, крім того, йому спала на думку одна ідея. Він запозичив її з журналу «Страшні казки», але, незважаючи на це, ідея справді була вартою втілення. Хоч це й означало години чекання й вештання, і застосування невластивого Джимові вміння переконувати людей. Але він був упевнений, що йому все вдасться. Сідаючи в потяг, він роздумував собі, чим може закінчитися втілення його наміру, але ні на мить не сумнівався у своєму успіху. Зрештою, джерела натхнення у нього були ті, що треба: «Захоплюючі історії для британських парубків» та «Пригоди Джека Гаркевея», взяті зі «Страшних казок», які, як виявилося, можуть бути дуже вдалим життєвим посібником. А будь-які згадки про Схід, на які Джим натрапляв у цій книзі, однозначно стверджували: він означає біду.

Біду передусім для Саллі, до якої Джим вже тиждень відчував палку прихильність.

«Я поки буду тримати при собі, — думав він. — Так я буду спокійним. Ше буде купа часу, шоб розказати їй про то».

Тим часом місис Голланд отримала певні новини.

Один з агентів, якого жінка наймала раніше, такий собі негідник на ім’я Джонатан Беррі, завітав до її пансіону. До речі, саме тоді, коли Його преподобіє Бедвелл подзвонив у двері будинку на Бартон-стріт.

Містер Беррі був здоровецьким широкоплечим чолов’ягою, його зріст сягав мало не двох метрів. Увійшовши, він ледве вліз у тісний коридорчик пансіону місис Голланд і неабияк настрашив Аделаїду. Він підняв дівчинку однією рукою і приставив її до свого засмальцьованого вуха.

— У м-м-місис Голланд зараз гість, — прошепотіла вона, починаючи схлипувати.

— Приведи її сюди зараз же! — загарчав чоловік. — Немає ніякого гостя, не мели мені тут, щипавко.

Тоді він кинув її на підлогу. Якусь мить Аделаїда борсалась унизу, немов безпорадне мишеня, а чоловік реготав. Його сміх був такий лиховісний і гучний, що здавалося, ніби під гостем у цей момент тремтіла земля.

Місис Голланд була розлючена, що її відволікають від справ. Бо саме тоді Меттью Бедвелл, перебуваючи у своєму маренні, знову почав говорити. Він розповідав про людину на ім’я Аї Лінь, згадка про яку завжди викликала у присутніх жах. А тоді розповів і про наркотик, і про ніж, і про вогні, які світяться під водою, і про все інше. Побачивши на порозі кімнати Аделаїду, місис Голланд вилаялась і наказала дівчині не відходити від Бедвелла. Аделаїда почекала, поки стара вийшла з кімнати, а тоді лягла поруч зі спітнілим від виснаження моряком, який весь час щось бурмотів, притулилась до його руки і розплакалась.

— Містере Беррі, це ж треба! — промовила місис Голланд до гостя, запихаючи до рота свої вставні зуби. — Як давно ви на волі?

Відьма мала на увазі його звільнення з в’язниці Дартмор.

— Із серпня, якщо бути точним, мем.

Сидячи у вітальні у невеликому м’якому кріслі, Містер Беррі хизувався своїми манерами перед місис Голланд. Він навіть зняв свого бруднющого капелюха і нервово скручував його в руках, поки вони говорили.

— Я чув, вас цікавить ім’я вбивці Генрі Гопкінса, — продовжив чоловік.

— Може, й цікавить, містере Беррі.

— Ну, наскільки мені відомо, це справа рук Соломона Ліебера.

— Лихваря з Вормвуд-стріт?

— Саме так. Я чув, що вчора він узяв у заставу діамантову шпильку, таку ж саму, як носив Гопкінс.

Почувши це, місис Голланд зірвалась на ноги.

— У вас є час, містере Беррі? Не хочете прогулятись?

— Залюбки, місис Голланд, чому б і ні?

— Аделаїдо! — прозвучав голос жінки вже з коридору. — Я виходжу. Нікого не впускай!

— Діамантова шпилька, мем? — cпитав старий лихвар. — Є у мене така. Подарунок для вашого друга? — продовжив чоловік, скоса подивившись на містера Беррі.

У відповідь громило схопив його однією рукою за комір і перекинув через прилавок, зваливши полицю з антикварними годинниками та кільцями.

— Нас не цікавить купівля, ми хочемо подивитись на шпильку, яку ти вчора взяв у заставу, — грізно пояснив лихвареві містер Беррі.

— Звісно, сер! Я навіть і не думав заперечувати, — ледь промовив старий чоловік, ціпеніючи від погляду містера Беррі, який готовий був задушити лихваря одним рухом. У цю ж мить лихвар перечепився через прилавок і впав на підлогу.

— Будь ласка, благаю вас, не бийте мене, прошу вас, сер, змилуйтесь… У мене літня дружина…

Ліебер тремтів зі страху й затинався, вхопившись за одну ногу містера Беррі, благаючи припинити знущання. Та здоровань лишень копнув його в бік.

— Тягни свою дружиноньку сюди. Я їй ноги повідриваю, — заричав Беррі. — І щоб знайшов мені цю кляту шпильку негайно!

Лихвар підвівся, відкрив своїми тремтячими руками шухляду і простягнув шпильку здорованеві.

— Це вона, мем? — спитав той, передаючи шпильку місис Голланд.

Стара примружилась, щоб краще придивитись, і відповіла:

— Вона. Тепер скажіть мені, Ліебере, хто її сюди приніс? Якщо ви не пригадуєте, то містер Беррі охоче вам допоможе у цьому.

Містер Беррі грізно наблизився на крок до старого, який відчайдушно закивав головою.

— Авжеж, я пам’ятаю, — відповів Ліебер. — Ерні Блекетт. Молодий парубок з Кроукс-Корт, Севен-Дайлз.

— Дякую, Ліебере, — відповіла жінка. — Бачу, ви не така вже й дурна людина. Але пильнуйте, кому позичаєте гроші. Ви не заперечуватимете, якщо я візьму цю шпильку?

— Це не… У мене вона всього лиш один день. Я ще не маю права продавати її, такий закон, мем, — у відчаї промовив лихвар.

— А я й не купую її, — пояснила місис Голланд. — Тож ми домовились, так? Гарного дня, містере Ліебере.

І жінка вийшла. Містер Беррі, ненароком висипавши вміст ще кількох шухляд на підлогу, зламавши кілька парасоль і зваливши містера Ліебера з ніг, слідував за місис Голланд до виходу з крамниці.

— Тож Севен-Дайлз, — сказала стара вже на вулиці. — Містере Беррі, поїдемо туди омнібусом. Мої ноги вже застарі для такої довгої прогулянки.

— І його теж, — зареготав крем’язень, пишаючись власною дотепністю.

Будинок Кроукс-Корт неподалік Севен-Дайлз був найзлочиннішим мурашником у всьому Лондоні. Але тутешні бандити відрізнялися від своїх колег з Уоппінгу. Розташування поблизу ріки надавало злодіянням, які процвітали в районі «Катової Пристані», жвавого морського духу, тоді як Севен-Дайлз був лише звичайним брудним закапелком Лондона. Окрім того, це не була територія місис Голланд.

Тим не менш, громіздка присутність містера Беррі зробила свою справу. Завдяки його неабиякому шарму, вони швидко знайшли квартиру, яку шукали. То було захаращене наймане помешкання, в якому проживав ірландець з дружиною та вісьмома дітьми, сліпий музикант, дві флористки, торговець баладами й останніми зізнаннями вбивць перед стратою, а також лялькар. Необхідну кімнату містеру Беррі та місис Голланд показала дружина ірландця.

Відданий своїй манері, містер Беррі виламав двері ногою, і вони увійшли. На брудному ліжку вони побачили молодого товстого чоловіка. Він заворушився від почутого гуркоту, але не поспішав прокидатись.

Містер Беррі принюхався. У повітрі стояв затхлий запах алкоголю:

— Ах ти ж, пияче! — загорлав він. — Мерзота.

— Розбудіть його, містере Беррі! — наказала місис Голланд.

Здоровань підійшов до ліжка, вхопив парубка за ногу, і невдовзі той уже валявся на підлозі разом із нечистими простирадлами та ковдрою.

— Фо таке? — спитав молодик, випльовуючи пір’я з подушки.

У відповідь містер Беррі схопив парубка і жбурнув його в бік єдиної в кімнаті шафи. Від удару вона одразу ж повалилась на підлогу, а товстун опинився під її уламками.

— Ну ж бо, вставай! — закричав містер Беррі. — Тебе що, не вчили манер?

Вибираючись з-під уламків меблів, парубок насилу сперся на стіну, ледве тримаючись на ногах. Страх разом із домішками нестерпного похмілля надав його обличчю характерний зелений відтінок. Він дивився на своїх гостей затуманеним поглядом.

— Хто такі? — спромігся спитати він.

Місис Голланд зиркнула на нього несхвально.

— А зараз, — мовила вона, — розповідай мені, що ти знаєш про Генрі Гопкінса?

— Нічо, — поспішив молодик. І містер Беррі тут же наніс йому удар у груди.

— Пішов звідси! Лишіть мене в спокої!

Тоді місис Голланд дістала із сумочки діамантову шпильку.

— А що ти скажеш на це?

Парубок болісно замружив очі.

— Перший раз бачу, — відповів він, тремтячи.

Але цього разу містер Беррі всього лиш пригрозив йому пальцем.

— Може, ти добре подумаєш, перед тим як відповідати? — зі злобою сказав він до Блекетта. — Ти ж не хочеш нас розчаровувати?

— Ну все, ну все. Добре. Я знайшов її. Відніс Соломонові Ліеберу і той дав мені за неї п’ятака. Чесне слово! — завив парубок.

— Де ти її взяв?

— Та знайшов же ж, кажу вам.

Місис Голланд зітхнула.

Спостерігаючи таку затяту впертість молодого чоловіка, містер Беррі несхвально похитав головою і ще раз ударив його. І тоді Ерні Блекетт вийшов з себе. Він промчав через кімнату, поспіхом зарився в уламки шафи і за мить дістав звідти револьвер.

Містер Беррі та місис Голланд завмерли на своїх місцях.

— Ще бодай крок і я в-в-в-вистрелю, я вам кажу! — погрозив чоловік.

— То стріляй! — не витримав містер Беррі.

— Вистрелю! Вистрелю!

Тоді містер Беррі простягнув руку і дістав з руки Блекетта револьвер, так легко, неначе зірвав яблуко з гілки. Парубок звалився на коліна.

— Мені вдарити його ще раз, мем? — спитав здоровань у місис Голланд.

— Ні! Ні! Не бийте! — голос парубка тремтів. — Я вам усе розповім!

— Все-таки вдарте його, — мовила стара, беручи револьвер. Коли Беррі закінчив, вона продовжила: — Що ще ти взяв у Генрі Гопкінса?

— Шпильку, зброю, — схлипував Блекетт, — пару соверенів, годинник з підвіскою і срібну флягу.

— Що ще?

— Нічого, мем. Я клянуся!

— Ніяких листків паперу?

Молодик здивовано витріщився на неї.

— Ясно, — мовила місис Голланд. — Продовжуйте, містере Бері, робіть з ним що хочете, тільки лишіть йому голос.

— Ні! Ні! Прошу вас, — Блекетт вже майже плакав, коли містер Беррі підніс над його головою свій кремезний кулак. — Ось вони, ось вони! Беріть!

Він занишпорив у кишені, дістав звідти кілька зім’ятих шматків паперу і тремтячими руками простягнув їх жінці, а тоді відскочив назад до стіни. Місис Голланд вихопила листки і стала уважно роздивлятись їх зі всіх боків.

Вона підвела очі на нього і спитала:

— І це все? Більше немає нічого?

— Нічого більше. Клянуся!

— Ти вже нам клявся, — суворо відповіла жінка. — Ось у чому річ. Гаразд, ходімо, містере Беррі. А револьвер візьмемо на пам’ять про нашого покійного друга Генрі Гопкінса.

Вона пошкандибала до дверей і почекала у смердючому коридорі, поки містер Беррі договорить з господарем квартири.

— Не подобається мені бачити людину твого віку п’яною як чіп, — серйозно мовив до нього Беррі. — Для молодої людини — це смерть. Ця твоя випивка. Я зрозумів, що ти п’яний, ледь переступивши поріг цієї кімнати. Найменша чарка алкоголю — це дорога до божевілля, галюцинацій, слабоумства і моральної деградації. Знав би ти, скільком людям ця напасть зламала життя. Тримайся від неї подалі, ось тобі моя порада. Зав’яжи з цим, дай собі обітницю. Я сам так зробив свого часу. Станеш кращою людиною. Ось… — здоровань занишпорив у своїх кишенях і продовжив: — Дуже практичний трактат, він допоможе тобі стати на вірний шлях. Називається «Плач п’яниці», написаний «Тим, який побачив Благословенне Світло».

Беррі запхнув дорогоцінні сторінки трактату в тремтячу руку Блекетта і вийшов з квартири слідом за місис Голланд.

— Те, що ви шукали, місис Голланд?

— Саме так, містере Беррі. А це маленьке стерво кмітливіше, ніж я собі думала.

— Га?

— Не зважайте… Повертаємося до Уоппінгу, містере Беррі.

Ерні Блекетту неймовірно пощастило в тому, що він зізнався і повернув місис Голланд сторінки книги. Адже далі вона могла б попросити містера Беррі обшукати хлопця. А тоді, знайшовши листки, зробила б так, щоб Ерні швидко приєднався до Генрі Гопкінса у холодний закуток загробного життя, в якому перебували усі дрібні міські злочинці, де вони обоє мали б змогу продовжити своє короткочасне знайомство. Та, як уже було сказано, як покарання він отримав всього лишень переломи двох ребер, синець і трактат про тверезість.

Розділ дванадцятий.
Заміна

Як тільки місис Голланд разом із містером Беррі сіли в омнібус до Уоппінгу, до «Катової Пристані» під’їхав кеб. Фредерік Гарленд попросив кучера зачекати, а містер Бедвелл кинувся до дверей пансіону.

Фредерік озирався довкола. Здавалося, будиночки, які тягнулися вздовж головної вулиці Уоппінгу, були настільки тісно розміщені один біля одного і настільки кишіли людом, достатньо найменшого поштовху і вони полетять з кручі просто в річку. Пансіон місис Голланд був найзанедбанішим, найнікчемнішим і найстарішим помешканням з-поміж усіх інших.

— Не відчиняють? — спитав Фредерік, коли містер Бедвелл постукав знову.

— Певно, причаїлися, — відповів священик, смикаючи ручку дверей і розуміючи, що вони замкнені на засув. — Дивно. Що будемо робити?

— Ліземо всередину, — одразу запропонував Фредерік. — Ми ж знаємо, що він усередині, тож гайда!

Фредерік підняв очі й подивився на стіну будинку. Між пансіоном і будинком, що стояв поруч, був тісний провулочок, який вів просто до ріки, де біля берега виднілися щогли пришвартованих човнів. На першому поверсі будинку знаходилось маленьке віконечко, з якого було видно провулок.

— Зможеш залізти через нього? — спитав священик.

— Продовжуйте стукати, галасуйте, аби мене ніхто не почув.

Фредерік мав досвід скелелазіння в Шотландії та Швейцарії, тож для нього було раз плюнути вилізти до вікна, обпершись однією ногою об одну стіну, іншою — об сусідню. Відчинити саме вікно було важче, але завдяки своїй спритності Фредерік вже невдовзі стояв у кімнаті будинку, нашорошивши вуха.

В цей час священик все ще гупав кулаками в двері, та ніхто й не думав відчиняти. У будинку не було нікого. Тоді Фредерік збіг сходами вниз і зняв з дверей засув.

— Молодець! — вигукнув Бедвелл, миттю забігаючи всередину.

— Щось я не чую, щоб тут хтось був. Треба обшукати всі кімнати. Схоже на те, що наша місис Голланд не вдома.

Вони поспіхом оглянули всі кімнати на першому поверсі, а тоді піднялись на другий, але нікого не знайшли. Містер Бедвелл та Фредерік уже хотіли підніматися нагору, щоб продовжити свої пошуки, аж раптом почувся стукіт у двері.

Обоє перезирнулися.

— Зажди тут, — сказав священик.

Він чимдуж збіг сходами вниз. Фредерік припав до стіни, виглядаючи з-за кута.

— Ви ще там довго? — пролунав голос кучера. — У мене ще є інші замовлення, якщо ви не заперечуєте. Не найкращу частину Лондона ви обрали для вештання туди-сюди.

— Ось, — промовив Бедвелл, простягаючи гроші. — Візміть ось це і чекайте на узбіччі за розвідним мостом, який ми проїжджали дорогою сюди. Якщо ми не повернемося через півгодини, їдьте без нас.

Священик хвацько зачинив двері і кинувся до Фредеріка, який чекав його на другому поверсі. Той стояв із застережливо піднятою рукою.

— Чуєте? — прошепотів він, вказуючи на двері. — Ось там.

І вони тихенько, навшпиньках пішли у напрямку звуку, ступаючи так обережно, як тільки можна. В одній з кімнат на поверсі почулося нерозбірливе бурмотіння чоловіка, а разом з ним дитяче благання бути тихішим: «Цс-с-с». Ще якийсь час вони стояли за дверима, і Бедвелл, притулившись до них, прислухався.

Тоді він кивнув до Фредеріка, і той, зрозумівши сигнал священика, відчинив двері.

Сморід диму, який стояв у кімнаті, був настільки затхлим, що чоловіки зморщили носи. Дитина, або, вірніше сказати, пара велетенських очей на тлі всезагального бруду, з жахом витріщилась на Бедвелла та Фредеріка. А на ліжку в куті кімнати лежав двійник священика.

Побачивши брата, Бедвелл кинувся до нього і почав трусити його за плечі. Дівчинка мовчки відійшла, а Фредерік стояв, ошелешений вражаючою схожістю двох чоловіків і не міг повірити побаченому. Це була не просто схожість — це була ідентичність.

Ніколас силкувався підняти свого брата, а той заперечливо хитав головою, відштовхуючи його геть.

— Меттью! Меттью! — кричав священик. — Це ж я, Нік! Ну ж бо, старий. Отямся! Розплющ очі й подивися! Це я!

— Безнадійно, — відчайдушно промовив священик нарешті. — Доведеться його нести.

— Тебе звати Аделаїда?— спитав Фредерік у дівчинки.

Вона кивнула у відповідь.

— Де місис Голланд?

— Не знаю, — прошепотіла дитина.

— Вона в будинку?

Аделаїда похитала головою.

— Ну, хоч щось. А зараз слухай, Аделаїдо. Ми хочемо забрати звідси містера Бедвелла.

Вона одразу кинулась до Меттью і міцно обійняла його за шию своїми маленькими ручками.

— Ні! — закричала дівчинка. — Вона мене вб’є!

Від гучності її голосу Меттью Бедвелл прокинувся. Він підвівся, сів на край ліжка, обійняв Аделаїду у відповідь, а тоді, побачивши свого брата, закляк, не в змозі вимовити ні слова.

— Все добре, друже, — мовив Ніколас. — Я прийшов, щоб забрати тебе додому.

Тоді Меттью перевів погляд на Фредеріка, а дівчинка обійняла його ще сильніше, благаючи:

— Будь ласка, не йди. Вона вб’є мене, коли дізнається, що тебе немає, вона…

— Аделаїдо, ми мусимо забрати містера Бедвелла, — лагідно промовив Фредерік. — Йому недобре, він не може більше тут залишатися. Місис Голланд тримає його тут протизаконно.

— Вона сказала, що мені заборонено кого-небудь сюди впускати! Вона мене вб’є!

Дитина божеволіла від страху, а Меттью продовжував гладити її волосся, не тямлячи, що відбувається.

Тоді священик підняв руку, мовляв, щоб усі принишкли.

З першого поверху почулись кроки, а тоді старечий голос завищав на весь дім:

— Аделаїдо!

Дівчинка застогнала й відбігла до стіни. Фредерік узяв її за руку й спитав:

— Тут є чорний хід?

Вона ствердно кивнула.

— Значить так, — мовив Ніколас. — Я спущусь вниз і вдам, що я — це він. Спробую відволікти її, поки ти виведеш Меттью звідси через чорний хід. Все гаразд, моя люба, — звернувся він до Аделаїди. — Вона не побачить різниці.

— Але з нею… — Аделаїда хотіла розповісти священику про страшного містера Беррі, але раптом стара знову загорланила, і дівчинка стихла.

Ніколас Бедвелл тут же вийшов з кімнати. Вони чули, як чоловік пройшов по коридору, а тоді збіг сходами вниз. Фредерік взявся піднімати Меттью з ліжка. Моряк встав, але ледве тримався на ногах.

— Ну ж бо, — мовив Фредерік. — Ми вас витягнемо звідси. Але доведеться рухатися швидко й тихо.

Моряк кивнув у відповідь.

— Давай, Аделаїдо, — прошепотів Фредерік. — Показуй нам дорогу.

— Я боюся.

— Ти мусиш, — мовив Фредерік. — Інакше нам гаплик. Треба забиратись звідси, ну ж бо.

Дівчинка підвелася і вибігла через двері. За нею рушив Бедвелл, взявши ранець зі своїми речами. Фредерік ішов останнім, час від часу зупиняючись і прислухаючись, чи немає нікого неподалік. З нижнього поверху долинав голос священика і каркання місис Голланд, що звучало у відповідь. (Цікаво, чому вони всі так її бояться?)

Аделаїда вела їх до сходів, які були ще вужчі й брудніші, ніж ті, якими Ніколас Бедвелл і Фредерік піднімалися на другий поверх. Спустившись на кілька сходинок донизу, вони зупинилися. Нечіткий і грубуватий голос священика почувся біля парадних дверей. Тоді Фредерік мовив стиха до дівчинки:

— Показуй нам, де чорний хід.

Аделаїда, тремтячи зі страху, відчинила двері до кухні, і, зайшовши всередину, вони наткнулися прямісінько на містера Беррі, який ставив кип’ятити чайник. Він підняв очі та витріщився на них. Поступово брови на його кам’яному обличчі почали супитись, аж поки не злилися в одну риску.

Реакція Фредеріка була миттєвою.

— Здоров, старий, — привітався він. — Не підкажеш, як вийти на задній двір?

— Он туди, — відповів здоровань, показуючи головою.

Фредерік легенько штурхнув ліктем Бедвелла, взяв Аделаїду за руку, і впевнено покрокував уперед. Містер Беррі подивився на те, як троє людей виходять з кухні, а тоді всівся палити люльку.

Вони опинилися в невеликому темному дворику. Раптом Аделаїда схопила Фредеріка за руку, затремтіла від жаху й зблідла, мов смерть.

— Ти чого?

Дівчинка була настільки перелякана, що не могла вичавити з себе ані звуку. Фредерік роззирнувся. Попереду була височезна цегляна стіна, а за нею якась вуличка.

— Бедвелле, — промовив Фредерік. — Лізь першим і бери з собою дівчинку. Аделаїдо, ти підеш з нами. Тобі не можна тут більше залишатися…

Бедвелл видерся нагору, а Фредерік побачив, як увесь жах дитини тепер був зосереджений на клаптику землі біля стіни. Він підсадив її і передав морякові, а тоді й сам видряпався наверх.

Бедвелл хитався, вигляд у нього був зовсім нездоровий. Фредерік озирнувся в бік будинку. Він хвилювався за священика і припускав, що може трапитись, якщо раптом місис Голланд дізнається правду. Але зараз біля нього був слабий чоловік та дитина, які потребували його опіки. До того ж він добре розумів, що місис Голланд може кинутися навздогін будь-якої миті.

— Давайте, — сказав він. — На іншому боці мосту на нас вже чекає кеб. Треба поквапитись.

А тоді усі мерщій побігли вулицею, поки не зникли за рогом.

Саллі складала оголошення для газет у фотокрамниці, як раптом всередину ввірвався Фредерік, який, хитаючись, ніс на собі вже непритомного Меттью Бедвелла. Спочатку вона навіть не побачила Аделаїду, яка йшла за ними.

— Містере Бедвелле! Що трапилося? Чи це?..

— Саллі, це його брат. Слухай, мені треба повертатись назад. Ще одна половина цієї сім’ї, видаючи себе за іншу, зараз там… Але в пансіоні є ще один здоровенний, мерзотний забіяка. Мені довелося викликати кеб, щоб привезти цих двох сюди. До речі, це — Аделаїда. Вона житиме з нами.

Фредерік обережно поклав моряка на підлогу, а тоді вибіг на вулицю. Його одразу ж підібрав кеб, і вони помчали назад до «Катової Пристані».

Незабаром Фредерік повернувся, разом із Його преподобієм Ніколасом Бедвеллом, який мав добрячий синець під оком.

— Ну й бійка! — вигукнув він. — Саллі, ти б тільки бачила це! Я прибув якраз вчасно…

— Це точно, — промовив священик. — Заждіть, як там Меттью?

— У ліжку. Спить. Але…

— З Аделаїдою все гаразд? — спитав Фредерік. — Я не міг її там покинути. Вона була вкрай переполохана.

— Вона на кухні з Тремблером. О Господи, ваше око, містере Бедвелле! Ви такий побитий! Сідайте хутко, я огляну вас. Що там таке трапилося?

Вони пішли до кухні, де Аделаїда і Тремблер пили чай. Тремблер налив усім по філіжанці, а тим часом священик розповідав, що відбулося в готелі місис Голланд.

— Я забалакував зуби старій, поки інші виходили з будинку. Тоді я, вдаючи, що в мене почалися марення, дозволив їй покласти мене в ліжко. Після чого вона вийшла з кімнати в пошуках Аделаїди, а я схопився на ноги і вже хотів бігти, як вона натравила на мене того громилу.

— То справжнє чудовисько! — вигукнув Фредерік. — Але й ви надавали йому стусанів! Я почув галас ще з двору, а тоді проштовхнувся всередину. Ото була бійка!

— Здоровань, їй-богу. Але ні швидкості, ні реакції. На вулиці чи на рингу я б йому ще й не так накидав, але в кімнаті не розженешся. От якби він загнав мене в кут, я б уже міг не сидіти тут поруч із вами.

— А що місис Голланд? — спитала Саллі.

Фредерік і Бедвелл перезирнулися.

— Ну, в неї був револьвер, — промовив Фредерік.

— Гарленд вирвав дошку з поручнів і вперіщив того здоровилу по голові, після чого він звалився на землю, немов підстрелений олень. Ну, а що залишалося місис Голланд? Стара дістала револьвера і давай цілитися в мене. Вона б і пальнула, якби Фредерік не вибив зброю з її рук.

— Маленький такий, з перламутровою рукояткою, — додав хлопець. — Вона що, завжди носить з собою револьвер? — спитав він в Аделаїди.

— Не знаю, — прошепотіла у відповідь дівчинка.

— Коротше, вона сказала, що… — Фредерік зупинився, вигляд у нього став смутний, а тоді продовжив, перевівши погляд на Саллі: — Сказала, що знайде тебе, де б ти не ховалась, і вб’є. Так і просила тобі передати. Поняття не маю, чи вона справді знає, де ти живеш, чи лише блефує. Але вона точно не знає, хто я, де я живу, і з ким. Вона просто не може цього знати. Тож ти тут у безпеці, як і Аделаїда. Вона ніколи не знайде нас.

— Знайде, — прошепотіла Аделаїда.

— І як вона це зробить? — втрутився Тремблер. — Ти тут як у Бога за пазухою. Я тобі скажу дещо: я так само переховуюсь, як і міс Саллі або ти, і ніхто мене ще не знайшов. Тож лишайся тут, і все буде добре.

— А ви, міс Локгарт? — спитала Аделаїда у Саллі.

— Саме так, — відповіла Саллі.

— Вона неодмінно знайде мене, — прошепотіла Аделаїда. — Навіть якщо я заляжу на дно океану, вона й звідти мене дістане. Від неї не сховаєшся!

— А ми не дозволимо їй цього зробити, — відповіла Саллі.

— Але ж вона і на вас полює, хіба ні? Вона сказала, що вб’є вас. Це ж вона відправила містера Гопкінса влаштувати вам нещасний випадок, але його вбили.

— Генрі Гопкінса?

— Вона наказала викрасти у вас якісь папери. А він мав влаштувати нещасний випадок, щоб убити вас.

— Ось звідки в неї револьвер, — тихо мовила Саллі. — Мій револьвер.

— Все гаразд, — непереконливо відреагував Тремблер. — Не знайде вона вас тут.

— Знайде, — повторила Аделаїда. — Вона знає все. Все і всіх. Вона носить із собою ножа, яким зарізала попередню служницю. Сама мені ним погрожувала. Немає нікого, чи нічого, що б вона не могла знати. Усі вулиці й закапелки Лондона, усі кораблі в доках і на пристанях їй відомі. Б’юсь об заклад, вона вже гострить ножа, знаючи, що я втекла від неї. Вона так і сказала, що заріже мене. У неї є гострий ніж. Потім покладе мене в коробку та закопає на задньому дворі. Вона показувала мені те місце, де я лежатиму, після того, як пошматує мене. Та дівчинка, яка служила у неї до мене, лежить у дворі під землею. Мені страшно там ходити.

За столом запала мовчанка. Тонкий голосок Аделаїди затих, вона сиділа зсутулившись і дивилась на підлогу. Тремблер потягнувся через стіл.

— Ось, тримай, — сказав він до дитини. — З’їж булочку, маленька.

Аделаїда взяла булочку й почала м’яти її в руках, але так і не вкусила.

— Я піднімуся нагору та подивлюся, як там мій брат, — озвався Бедвелл. — Якщо можна.

Саллі раптом підхопилася з місця й промовила:

— Я покажу вам, де він.

І повела чоловіка сходами нагору.

— Спить сном праведника, — сказав священик, повернувшись до кімнати. — Я вже якось бачив його у подібному стані. Може і всю добу так проспати.

— Що ж, коли він прокинеться, ми відправимо його до вас, — мовив Фредерік. — Принаймні, ви тепер знаєте, де він. Залишитесь на ніч? От і чудово. Я голодний, як вовк. Тремблере, як щодо копченої риби? Аделаїдо, віднині ти житимеш у нас. Будь ласкавою, пошукай чашки, тарілки й усе інше. Саллі, гадаю, їй потрібен буде якийсь одяг. За рогом є магазин вживаного одягу — Тремблер покаже тобі.

Тиждень промайнув спокійно. Роза, трохи оговтавшись від потрясіння, спричиненого такою кількістю людей в будинку, почала займатися Аделаїдою. І, як виявилося, вона знала стільки всього про дітей, що Саллі й подумати собі не могла: вона знала, як навчити Аделаїду вмиватися, коли їй потрібно йти спати, як підстригати волосся і який одяг носити. Саллі, яка теж відчувала неабияку приязнь до дівчинки, хотіла допомогти, але просто не знала, як висловити свої почуття. Тим часом Роза обіймала, цілувала Аделаїду, розчісувала їй волосся і розповідала про театр. До виховання приєднався і Тремблер, який розповідав дівчинці різні смішні історії та вчив грати в карти.

Тож Аделаїда вже подружилася з Розою і Тремблером, але їй все ще було ніяково перебувати в компанії Саллі. А коли траплялася така нагода, між ними западала мовчанка. Це здавалося б образливим для Саллі, якби не участь Рози в її стосунках з дитиною. Вона всіляко намагалася залучати Саллі до кожної розмови з Аделаїдою, питаючи у неї порад щодо майбутнього дівчинки.

— Ти розумієш, що вона абсолютно нічого не знає? — якось в неділю ввечері зауважила Роза. — Вона не знає інших частин Лондона, окрім Уоппінгу та Шедвеллу. Вона навіть не знала, як звати Королеву! Саллі, чому б тобі не навчити її читати, писати і таке інше?

— Не думаю, що я зможу…

— Звісно, що зможеш. Ти зробиш це краще за всіх!

— Вона боїться мене.

— Вона переживає за тебе через те, що їй наговорила місис Голланд. І за свого джентльмена, за Меттью. Вона вже з десять разів підіймалася до нього. Вона сідає на ліжко, тримає його руку, а потім втікає…

Меттью Бедвелл прокинувся аж у неділю вранці. Його розбудила Аделаїда. Але чоловік був настільки збитий з пантелику, що не міг втямити, де він і що взагалі відбувається. Якось Саллі зайшла до нього, коли він пив чай, але Бедвелл не йшов на розмову. Єдиними його відповідями були «не знаю», «я забув», «втратив пам’ять». І скільки б Саллі не намагалася розговорити його, підказуючи ім’я свого батька, назву компанії, згадуючи про шхуну «Лавінія» і навіть містера ван Ідена, чоловік продовжував мовчати. Моряк спромігся лише відреагувати на фразу «Сім Благословень», але не надто обнадійливо. Легкий рум’янець, який з’явився на його щоках, миттєво зник, чоловіка кинуло в піт, і він почав тремтіти. Фредерік попросив Саллі залишити його на день-два в спокої.

В суботу ввечері вона пішла на побачення з Джимом, щоб розповісти йому, де вона зараз живе і чому так сталося. Коли хлопчина дізнався про порятунок Бедвелла й Аделаїди, він глибоко зітхнув від розчарування, що пропустив таке. Сказав, що прийде як тільки зможе, щоб переконатися, що її нові друзі хороші люди.

— Нині не знаєш, кому можна вірити, — додав він.

Здавалося, що ось-ось, і він скаже ще дещо. Він робив спроби, але потім знову затинався, хитаючи головою, мовляв, «то почекає». Врешті Саллі спитала його:

— Джиме, в чому річ? Ти дізнався щось нове? Заради Бога, скажи мені!

Але він не сказав нічого, лише повторив:

— То почекає. Ше ніхто не вмер від чекання.

Того ж тижня зробили перші художні й драматичні стереографії. Це виявилося набагато простіше, ніж гадала Саллі. Стереографічна камера відрізнялась від звичайної лише наявністю двох об’єктивів, розміщених на відстані один від одного, як очі в людини. І кожен фотографував своє зображення окремо. Фотографії можна було дивитися лише через стереоскоп, який являв собою прилад з двома окулярами, розміщеними під таким кутом, що знімки зливалися в один, і тоді, дивлячись на них, споглядач бачив тривимірну картинку. Магічне видовище.

Спочатку Фредерік вирішив підготувати для перегляду комічні фотографії. Одна зі світлин мала назву «Огидна знахідка на кухні». На ній були зображені Роза, яка вдавала дружину, що падає від втрати свідомості, і Тремблер, що грав роль її шокованого чоловіка. Це була їхня реакція на те, коли Саллі, яка виконувала роль посудниці, відчиняла дверцята буфету, а звідти вивалювалась дюжина чорних тарганів, кожен завбільшки з гуску. Тарганів для світлини підготувала Аделаїда. Вона вирізала їх з коричневого паперу і розфарбувала чорнилом. Тремблер хотів також сфотографувати й Аделаїду, тож його приодягнули, посадили дівчинку йому на коліна і зробили світлину, яка ілюструвала одну сентиментальну пісеньку.

— Чарівно, — мовив Фредерік після завершення зйомки.

У такому дусі минув вікенд у будинку Гарлендів.

В іншій частині Лондона справи йшли не так весело.

Особливо несолодко було містеру Беррі, адже місис Голланд змусила його вичистити весь будинок після того розгардіяшу, який він влаштував на пару з Фредеріком та Бедвеллом. Стара наказала йому полагодити зламані поручні й відремонтувати коридор. А як тільки Беррі пробував відмовлятись, жінка кидала на нього злостивий погляд, говорячи все, що про нього думала:

— Та такий мужлай, як ви, і щоб дати себе звалити якомусь здохляку? Та ще й по горло накачаному опіумом? Чорт забирай, та мені бридко уявляти, як би ви справилися з чимось куди жвавішим, наприклад, тарганом…

— Та годі вам, місис Голланд, — простогнав здоровань, прибиваючи дошку до дверей. — Той чоловік, певно, професійний боксер. І немає нічого ганебного в тому, що тебе поклали на землю завдяки відпрацьованій техніці. Помітно, що він свого часу бився з кращими.

— Ага, а тепер він бився з найгіршими. Господи, та навіть Аделаїда дала б йому кращого прочухана. Ех, містере Беррі, добряче вам доведеться попотіти, щоб повернути мою довіру. Піднімайтесь і закінчуйте з дверима. На задньому дворі на вас чекає ще гора картоплі, яку треба почистити.

Містер Беррі щось невиразно пробурмотів у відповідь. Він не наважувався розповісти старій про те, що з його мовчазного дозволу сталося на кухні. Наскільки було відомо місис Голланд, Аделаїда просто зникла. Однак присутність у цій історії фотографа із Суалнесу знову змусила її подумати про Саллі. «То, певно, цій дівці теж чимось цікавий Бедвелл», — думала собі стара. Але ще більше її непокоїла та плутанина з місцезнаходженням Рубіну, яку Саллі підкинула їй замість точних вказівок. «Значить, він тепер у неї, мусить бути в неї, — продовжувала свої здогади місис Голланд. — А там, де вона, там мусить бути й фотограф, і Бедвелл, і моє багатство».

Її невдоволення зростало щомиті, а з ним і кількість роботи, якою вона завалювала містера Беррі. Тому його вікенд минув украй невесело.

Але найбільш збентежено в цілому Лондоні того вікенду почувався містер Шелбі. Розпрощавшись зі своїми п’ятдесятьма фунтами і отримавши взамін обіцянку місис Голланд про те, що вона приїде до нього для продовження переговорів, чоловік взагалі занепав духом.

Як результат, він гарчав на свою дружину і доньку, гримав на прислугу, бив кота, а в суботу ввечері взагалі втік до свого будинку в Далстоні, щоб пограти в більярд у пансіоні «Лабурнум». Для цієї оказії чоловік навіть одягнув вельветовий малиновий піджак. Він налив собі добрячу чарку бренді і загнав у лузи кілька куль, обдумуючи план, як би йому позбутися старої шантажистки.

Та скільки не силкувався чоловік, він не міг передбачити хід усіх думок місис Голланд. Як і не міг достоту сказати, як багато знає ця жінка. «Аварія шхуни «Лавінія» та підроблене звернення в страхову компанію були аж надто вагомими аргументами, — думав собі Шелбі. — Але як же та, інша справа? Справа, яка була ядром усіх махінацій, зрештою, справа, до якої ледь не докопався Локгарт? Вона ж і слова про це не булькнула».

«А може, вона й не знає про це?»

«П’ятдесят фунтів — мізер у порівнянні з величиною суми, яка тут замішана».

«Чи, може, вона відкладає ці відомості до наступної зустрічі?»

«Чи, може, її інформатор приховував усе задля власної вигоди?»

«Щоб їй повилазило!»

Він вдарив києм по білій кулі, промахнувся, роздер сукно і розламав кий об коліно, перш ніж звалитися в крісло.

«А може, це дівчина? Може, це якось стосується доньки Локгарта?»

«Так просто й не скажеш».

«А може, кур’єр? Чи швейцар? Та ні, повний абсурд. Єдиним, хто про це щось знав, був Гіґґс. А Гіґґс…»

«Стривай-но», — зупинив себе Шелбі. — «Гіґґс помер, коли з ним якраз і розмовляла Локгарт. Помер від переляку, якщо вірити старшому клерку, який підслуховував під кабінетом лікаря. Певно, вона сказала щось таке, що налякало його до смерті, щось таке, що колись давно розповідав їй батько, а Гіґґс, замість того, аби придумати, як викрутитись, вирішив відкинути копита».

Містер Шелбі презирливо пирхнув. Але для нього то була цікава гіпотеза.

«І можливо», — припускав він собі, — «місис Голланд — не головний мій ворог».

«А якщо заручитися її підтримкою, а не боротися з нею? Якою б огидною стара не здавалась, у неї була своя манера ведення справи».

А містер Шелбі чув свояка здалеку.

«Так!» — чим більше він думав про це, тим більше йому подобався його план. Він потішено потер руки, відкусив кінчик кубинської сигари, надів курильний ковпак, щоб сигаретний дим не в’ївся у волосся, підпалив, зробив затяжку і взявся писати листа місис Голланд.

Була ще одна людина, чий вікенд минав без усіляких непередбачуваних моментів — відповідно до чіткого розпорядку Східної Пароплавної Компанії. То був один з пасажирів на борту пароплаву «Драммонд Касл», який прямував з Ханькоу. Судно добряче похитало поблизу Біскайської затоки, але пасажир не постраждав. Чоловік уже звик до різного роду незручностей, і, поки корабель рухався зі швидкістю десяти вузлів по Ла-Маншу, він сидів на палубі, місце на якій зайняв ще в Сінгапурі, й читав собі Томаса де Квінсі.

Йому було байдуже до холодного вітру, що лютував навколо, чи мряки. Більше того, коли небо над океаном похмурнішало, а повітря наповнювалось вологою, чоловік ставав навдивовижу піднесеним і бадьорим. Океан робився бурхливішим, а він залюбки їв та пив, не забуваючи попихкувати пікантною манільською сигарою.

У неділю ввечері судно оминуло Північний мис і вийшло на останній відрізок своєї подорожі, перед тим як увійти до дельти Темзи. Корабель плавно рухався тутешніми водами, що були перевантажені іншими суднами; коли день добігав свого завершення, пасажир підійшов до поручнів і задумливо поглянув на вогні Кентського узбережжя, від яких віяло теплом і спокоєм. Він дивився на свіжу вершкову піну, збиту носами кораблів, і на сотні мерехтливих буїв та маяків, що вказують шлях таким недосвідченим морякам, як він, через мілководдя і небезпечні частини моря.

Чоловік щось собі подумав, а тоді голосно розреготався.

Розділ тринадцятий.
Підводне сяйво

В офісі компанії з вантажного перевезення у Чіпсайді почались малярні роботи. Коридор був настільки заставлений відрами з вапном і фарбами, драбинами та пензлями, що не було вільного проходу. Робочий день понеділка вже добігав свого кінця, коли швейцар раптом покликав Джима.

— Шо таке? — невдоволено буркнув Джим, презирливо оцінюючи хлопчика-кур’єра, що стояв біля каміна.

— Лист для містера Шелбі, — відповів швейцар. — Віднеси його нагору і давай без своїх вибриків.

— А тойво на шо чекає? — спитав Джим, показуючи на малого. — Може, на свого господаря із шарманкою?

— Не твоя справа, — відповів хлопчик.

— Правду каже, — додав швейцар. — Гарний хлопчик, далеко підеш.

— А чого б йому зараз не піти?

— Бо він чекає на відповідь, ось чому!

Хлопчик самовдоволено посміхнувся, а Джим, розсерджений поведінкою обох, подався геть з кімнати, щоб віднести листа нагору.

— Містере Шелбі, той тип чекає на вашу відповідь, — мовив Джим, стоячи на порозі кабінету. — Каже, йому вже зараз потрібно знати, шо ви відповісте.

— Справді? — здивувався містер Шелбі, відкриваючи конверта. Його щоки враз почервоніли, а очі налились кров’ю. Джим з цікавістю дивився на чоловіка, роздумуючи, чи той, бува, зараз не звалиться на підлогу від раптового інсульту. Тоді Джим став свідком ще різкішої зміни виразу обличчя містера Шелбі. Рум’янець, який хвилину тому наповнював його щоки, миттєво згас, змінившись на бетонно-сірий колір, який не личив його рудим бакенбардам. Прочитавши листа, чоловік звалився на крісло.

— Гей, — гукнув він до Джима хрипким голосом. — А хто там чекає на відповідь внизу? Чоловік?

— Малий-кур’єр, містере Шелбі.

— Чорт, ану підійди до вікна і гарненько подивись довкола.

Джим підійшов до вікна. На вулиці вже було темно, і лише світло офісних вікон і фар кебів та омнібусів виблискувало подекуди в пітьмі.

— Бачиш там такого лисого, смуглявого гладкого чоловіка?

— Тутка людей сто, містере Шелбі, не менше. А як він вбраний?

— Чорт його знає, як він може бути вдягнений, хлопче, не мудруй! Видно когось внизу, хто чекає?

— Та нє, нікого.

— Гммм… Що ж, певно краще я таки напишу відповідь.

Він швиденько нашкрябав щось на листку й запхав його в конверт.

— Віддаси це йому, — сказав чоловік.

— А шо, адреси не треба писати, містере Шелбі?

— А це ще для чого? Малий знає, куди потрібно доставити листа.

— Ну а якшо шось станеться? Ну, він візьме й впаде намертво посеред вулиці… На вигляд він якийсь трохи здохляк. Не здивуюсь, якшо піде до Бозі ше до кінця тижня.

— Годі, замовкни!

Спроба Джима дізнатися ім’я людини, яка так розхвилювала містера Шелбі, на жаль, не увінчалась успіхом. Але це не завадило йому застосувати іншу тактику проти хлопчика-кур’єра.

— Чуєш? — улесливо гукнув до малого Джим, тримаючи в руках давні випуски «Загону скелетів» і «Блискавки Неда». — Не хочеш подивитися? Можеш брати всьо, шо є, якшо сподобається.

Хлопчик скоса глянув на стос журналів, а тоді взяв, не мовивши ні слова, і запхав їх до задньої кишені штанів.

— Де відповідь на лист? — спитав він.

— Точно, який же я йолоп! Тримай. Але містер Шелбі забувся написати ім’я джентльмена на конверті. Хоча я залюбки зроблю то для тебе, просто скажи, як його звати, — запропонував Джим, змочуючи перо в чорнильниці швейцара.

— Відчепися, — грізно озвався хлопчик-кур’єр. — Давай його сюди, я знаю, куди його потрібно віднести.

— Ясно шо знаєш, — відповів на те Джим, простягаючи йому конверта. — Я тутка просто подумав, шо так би було якось більш офіційно, ну.

— До біса! — вигукнув хлопець, ідучи геть.

Джим хутко наввипередки відчинив хлопчику двері, і побачивши на підлозі пензель, зігнувся, аби його підняти. Увійшов швейцар і засипав малого компліментами про його чистеньку уніформу.

— Одягатись — то є справжнє мистецтво, я завжди був такої думки, — відповів на те хлопчик. — Маєш гарний вигляд, то й на людей справлятимеш гарне враження.

— О так, глибока думка! — погодився швейцар. — Чув, Джиме? Бери приклад з молодого чоловіка.

— Так, містере Бакстон, — чемно озвався Джим. — Буду мати на увазі. — А тоді сказав малому: — Давай, пішли, я покажу тобі вихід.

Дружньо поклавши руку малому на плече, Джим відчинив перед ним двері й пропустив його вперед. Але не встиг хлопець зробити й кілька кроків, як Джим раптом вигукнув з-за його спини:

— Гей, а ти нічо не забув?

— Що? — здивовано спитав малий, повертаючись до Джима.

— А тово! — крикнув Джим і вистрілив у малого зі своєї гумки паперовою кулею, добряче змоченою в чорнилі. Снаряд поцілив кур’єру просто в лоба і розтікся огидною чорнильною плямою по всьому обличчю, забруднивши чоло, ніс та щоки. Усвідомлюючи своє безвихідне становище, хлопчик завив від люті й вибухнув лайкою. Джим несхвально похитав головою.

— Ой-ой-ой, — мовив він. — Як ми тутка заговорили. Шо би на то сказала твоя матуся, га? Синку, не змушуй мене червоніти!

Хлопчик зціпив зуби й стис кулаки, але впевнений погляд Джима та напружений вираз його обличчя змусили малого подумати, що збереження гідності — це найкращий спосіб помститися. Тоді він мовчки повернувся спиною до свого кривдника і пішов геть. Джим з неабияким задоволенням дивився, як бордовий жакет малого, на спині якого тепер красувалися липкі вапняні відбитки, його ж рук, ще кілька разів промайнув у полі його зору, а тоді поступово розчинився в натовпі.

— Готель «Ворвік», — повідомив Саллі Джим двома годинами пізніше. — Так було написано на шапці того недоумка. І на ґудзиках його жакетика… Ох, я би багато віддав, шоб побачити, як відчиняються двері готелю і тут заходить він, з ніг до голови заляпаний чорнилом і вапном. Ага, і ше, Аделаїдо, — мовив він до дівчинки. — Я був в Уоппінгу.

— Ти бачив місис Голланд? — одразу спитала вона.

— Тільки раз. Вона десь нарила собі одного здоровенного буйвола, якого запрягає до всієї роботи. Ото баба дає!

Вони сиділи в кухні на Бартон-стріт, і Джим переглядав щойно видрукувані стереографії.

— Це ти на яку дивишся зараз? — спитала Саллі, бажаючи дізнатися, яка світлина викликала у Джима інтерес.

— Отаво зі здоровецькими тарганами. Ото хохма, я не можу. Вам би ше фотки з якимись вбивствами замутити. Шось таке, як «Свіні Тодд» або «Жах у червоному сараї».

— Зробимо, — погодилася Саллі.

— Або Джек-стрибунець летить у повітрі.

— Хто? — спитав Фредерік.

— На, почитай, — Джим простяг йому номер «Англійських парубків». Фредерік зручно вмостився в кріслі й почав читати.

— А як там той тип наверху? — поцікавився Джим. — Шо він там?

— Ледве говорить, — відповіла Саллі.

— А шо з ним? Шо, перелякався, чи яка біда? Ти ж сама казала, шо тутка він буде в безпеці.

— Напевно потрібен час, щоб він оговтався від дії опіуму. Або ж нам потрібно дати йому ще трохи наркотику, — пояснила Саллі, пам’ятаючи про маленький шматок смоли, що лежав у кухонному буфеті. Її жахіття було замкнено в цьому шматочку, неначе джина в лампі, а для того, щоб випустити їх знову на волю, достатньо було лишень черкнути сірником. — У тебе є якісь припущення, що може бути потрібно тому чоловікові з готелю «Варвік»?

— Та шось останнім часом старий Шелбі собі місця не находе. Я думав, він когось приб’є, коли читав того листа. Хитрує шось, старий пень, і хтось про то вже винюхав, я вам кажу.

— І хто б це міг бути? Фредеріку, а що такого протизаконного може вчинити компанія з вантажного перевезення? Які злочини?

— Контрабанда, — озвався Фредерік, відірвавшись від журналу. — А що?

— Всьо може бути, — відповів Джим. — Та шахрайство! Самі потопили корабель, а тепер, чорти, ще й хочуть страхову компенсацію.

— Та ні, — відреагувала Саллі. — У компанії був лише один корабель. Вони ж не судновласники, а всього лишень агенти з вантажного перевезення. Це було б неважко викрити.

— Я тобі кажу, таке часто роблять, — продовжував Джим.

— Ти думаєш, його навмисне потопили? — спитав Фредерік.

— Ясно, шо навмисне.

— І для чого?

— Я можу розповісти вам, — прозвучав раптом голос Меттью Бедвелла.

Він стояв на порозі кухні, увесь блідий і тремтячий. Аделаїді від здивування перехопило подих, а Фредерік одразу зірвався зі свого місця, щоб провести моряка до крісла поблизу каміна.

— Де це я? — спитав він. — Скільки часу я був під..?

— Ви в Блумсбері, — відповів на те Фредерік. — Три дні тому вас привіз сюди ваш брат. Ми — ваші друзі, ви тут у безпеці, сер.

Бедвелл глянув на Аделаїду, яка мовчки сиділа за столом.

— Аделаїда теж втекла від місис Голланд, — пояснила Саллі. — Містер Гарленд дозволив нам, тобто мені й Аделаїді, залишитись тут, бо ми не маємо більше куди піти. Це не стосується Джима.

Моряк, повільно мружачись, ковзав очима по обличчях присутніх.

— Я чув, як ви згадували про «Лавінію», чи не так? — спитав Бедвелл.

— Так, — відповіла Саллі. — Ви можете нам щось розповісти про неї?

Тоді моряк зупинив свій погляд на Саллі.

— Ви донька Локгарта?

Саллі кивнула у відповідь.

— Він просив… він просив передати вам повідомлення. Боюсь, що він… боюсь, що вони… О Господи, я хочу сказати, що він загинув, міс. Мені дуже шкода. Ви, мабуть, про це вже знаєте.

Саллі кивнула вдруге, не в змозі вимовити ні слова.

Тоді Бедвелл подивився на Фередеріка і мовив:

— А мій брат теж тут?

— Ні, він в Оксфорді, чекає, поки вам стане краще. Він приїде сюди в середу, але, можливо, до того часу ви вже й самі зможете поїхати туди, не чекаючи на нього.

Бедвелл відкинувся на спинку крісла й заплющив очі, а тоді сказав:

— Можливо.

— Ви голодні? — спитала в чоловіка Саллі. — Ви вже кілька днів нічого не їли.

— Якщо у вас тут раптом знайдеться чарочка бренді, то я буду невимовно вдячний. А їсти я зараз просто не можу. Навіть твого супу, Аделаїдо.

— Він не мій, — різко відповіла дівчинка.

Тоді Фредерік налив Бедвеллу маленьку склянку бренді.

— За ваше здоров’я, — мовив чоловік і випив половину.

— Саме так, — продовжив він. — «Лавінія»… Я розкажу вам, що мені відомо про неї.

— А як же те повідомлення для мене? — спитала Саллі.

— Воно є частиною моєї розповіді. І бере вона свій початок із Сінгапуру, де ваш батько і приєднався до екіпажу корабля.

На борту шхуни «Лавінія» я був помічником капітана. Робота— така собі, чесно кажучи, особливо беручи до уваги місце. То було пошарпане суденце, яке перевозило різного роду вантажі, снуючи між Йокогамою і Калькуттою, не оминаючи жодного порту. У мене в житті тоді була чорна смуга, тому наші з «Лавінією» дороги й перетнулися: на її борт потрібен був помічник капітана, мені ж — робота. Я провів на борту два місяці, а тоді шхуна пішла на дно.

Варто сказати, що цей корабель мав особливу репутацію. Можливо, навіть не так корабель, як його власники. Знаєте, Південнокитайське море просто кишить усілякими шахраями. І Бог знає, скільки цих пройдисвітів там водиться: від контрабандистів і піратів до варварів-головорізів. Але зрівнятися з «Локгарт і Шелбі» тоді не міг ніхто з них. Вони були на вершині шахрайства.

— Тільки не мій батько, — різко відреагувала Саллі.

— Звісно, — погодився Бедвелл. — Це я можу сказати з впевненістю. Ваш батько був хорошою людиною. Я зрозумів це ще з перших днів на борту. Але я про інших людей, які прокручували свої брудні справи, прикриваючись його іменем і назвою компанії, що в результаті й створило таку лиху репутацію для корабля.

— А про яку репутацію йде мова? — спитав Фредерік.

Бедвелл поглянув на свою спорожнілу склянку, й Саллі тут же її наповнила.

— Я не знаю, що вам відомо про китайців в Ост-Індії, — продовжив він. — Там все пов’язано із різними сферами впливу й тиску: політичними, комерційними, кримінальними… А ще там є таємні угруповання. Подейкують, ніби вони беруть свій початок як організації опору маньчжурській династії, яка зараз править Китаєм. І, мушу сказати, деякі з її представників дійсно безневинні люди — такі собі групи всезагальної помочі з незначною ритуальною практикою. Але, звісно, є й інші, куди згубніші угруповання. Наприклад, Тріада…

— А я їх знаю! — вигукнув Джим. — Спілка Чорного Дракона! А ше Братство Багряної Руки! Я вичитав про них у «Захоплюючих історіях для Британських парубків»!

— Цить, Джиме! — озвалася Саллі. — Це ж усе серйозно. Прошу, продовжуйте, містере Бедвелле.

— Гадаю, хлопче, що твій дешевенький журнальчик і половини не розповість із того, що хочу розповісти я. Вбивства, тортури… Я б радше пішов під трибунал Іспанської інквізиції, аніж попався на очі учасникам Тріади.

— А як з цим пов’язана компанія «Локгарт і Шелбі»? — продовжила Саллі.

— Кажуть, що компанія, точніше, її агенти й керівники, мали зв’язки з одним із таких угруповань. А значить, діяли під командуванням його лідерів.

— Та ну! — вигукнув Фредерік.

— Стривайте, геть усі? Навіть чоловік на ім’я Гендрік ван Іден? Батько казав, що йому можна довіряти.

— На жаль, я з ним не знайомий, міс Локгарт. Агентів насправді є більше, ніж десяток, а те, що я переповідаю — всього лиш чутка. Тому, можливо, ваш батько і мав рацію.

— А що сталось, коли він приєднався до екіпажу?

— Ну, спочатку ми загубили вантаж. Містер Локгарт з’явився на борту якось несподівано. Разом з ним прибув і слуга, один малайзієць на ім’я Перак. Який ніколи не відходив від нього. Коротше, ми мали взяти на борт вантаж із сукном, аж раптом цю операцію відмінили. Тоді ми отримали наказ відпливати з баластом, але і тут дали відбій. Зрештою, ми перемістились до іншого причалу і прийняли вантаж з марганцем. Але близько тижня корабель простояв у порту.

— А хто віддавав ці накази? Містер Локгарт? — спитав Фредерік.

— Ні, місцевий агент. Містер Локгарт був розлючений, бо йому через це бозна скільки разів доводилось ходити з порту до офісу, туди й назад. Але я не звинувачую його. Мені всього лиш не подобалось, як просуваються справи. Якось воно все було не по-діловому, недбало, розумієте? Так думав і містер Локгарт, і, гадаю, він помічав мою реакцію на цю ситуацію. Якраз того тижня ми й поговорили з ним. Перак мав за звичку вести нотатки, бо, зі слів містера Локгарта, колись був клерком, то й усе постійно записував.

Отже, 28 червня ми відправилися з Сінгапуру з наміром доставити вантаж з тим самим марганцем до Шанхая. День минув спокійно, а ввечері ми побачили неподалік від нас чорну джонку.

Звісно, що кораблів у цих водах — хоч греблю гати, і зустріти в цій частині світу джонку — доволі звичне явище, але та, яка трапилась нам на очі, якось мені одразу не сподобалась. Вона гойдалась на воді, вся чорна, з чорними вітрилами, на палубі — ні душі, але було очевидно — за нами спостерігають. Джонка майоріла в нас на траверзі протягом двох днів і двох ночей. Ми з легкістю могли її обігнати, бо позиція корабля означала, що він тільки-но починає парусити, і йому б не вдалося так швидко змінити курс, на відміну від нашої шхуни. Ми вже давно б могли забути про неї та рухатися за вітром на північний схід, але чомусь ми не поспішали цього робити.

Взагалі здавалося, що капітан навмисне гаяв час. Містер Локгарт не був моряком, адже він би одразу помітив, що ми не рухаємося з тою швидкістю, з якою мали би, а капітан, чоловік на ім’я Картрайт, ніби щосили намагався перешкодити моєму з містером Локгартом спілкуванню. Тому він і перебував здебільшого в каюті за бухгалтерськими записами.

То були дивні часи. «Лавінія» все далі й далі відхилялась від свого маршруту, а справи на борту взагалі зійшли нанівець… Я весь час не спускав очей з капітана, але той всіляко мене ігнорував. Моряки лежали собі на палубі в затінку, а чорна джонка все не відставала від нас. Ми просто повільно, не поспішаючи, пересувались морем. У мене виникло враження, що я божеволію.

І в одну з ночей трапилось жахливе.

Я тоді був на нічній вахті. Було десь близько першої. За штурвалом стояв моряк на ім’я Гардінг, а триклята джонка продовжувала снувати в пітьмі з лівого борту від нас. Але ніч була ясною. Хоч місяць не світив, небо всівали зорі… Скажу вам так: якщо ви бачили зорі в Англії, то, значить, ви їх взагалі ще не бачили. Вони не просто мерехтіли, як це буває у тропічних зонах — ті зорі виблискували яскравими вогнями, а море… море неначе ожило, ставши для небесних світил величезним дзеркалом. У таку ніч — гріх заснути. Перед нами стелився шлях із мільйонів білих спалахів, а море по обидва борти кишіло й переливалося різноманітними відтінками: риби мчали стрілами зі своїх глибин на поверхню, небо мерехтіло дивними вогнями, брижі й вири світла виднілися під поверхнею води… Така ніч трапляється раз або двічі на все життя. Від такого видовища будь-кому подих перехопить! Але єдиною темною плямою на цьому до божевілля красивому пейзажі залишалась джонка. На щоглі в неї горів лишень один-єдиний ліхтар, а все інше — корпус, вітрила і весла — було непроглядно чорним. Ніби фігурки, вирізані з чорного картону, якими грають у театрі тіней.

А тоді Гардінг, наш рульовий, якось каже до мене: «Містере Бедвелле, там у середній частині судна хтось ходить!» Я, крадькома, так щоб не зчинити зайвого галасу, підійшов до леєра. І справді з лівого борту побачив чоловічу постать, яка перелазила через поруччя, щоб спуститися в шлюпку, що бовталась біля борту. Я вже хотів бити на сполох, але у світлі зірок впізнав обличчя. То був капітан!

Я наказав Гардінгу залишатися на місці, а сам помчав східним трапом до каюти містера Локгарта. Вона була зачинена. Я щосили гримав у двері, але ніхто не відчиняв. Тоді я виламав двері ударом ноги, і побачив, що…

Бедвелл зупинився і поглянув на Саллі.

— Мені дуже прикро це говорити, міс Локгарт, але його закололи ножем.

Після цих слів гострий біль пройняв груди дівчини, а на її очах виступили сльози. Вона гнівно похитала головою.

— Продовжуйте. Не зупиняйтесь.

— У каюті все було догори дриґом. Всі його папери — розкидані на підлозі, матрац на ліжку — розрізаний, а валіза — перевернута. Згадавши раптом про капітана, який залишив корабель, і джонку… я вже хотів бігти нагору, аби розбудити весь екіпаж, як раптом почув стогін, що пролунав з ліжка.

Містер Локгарт все ще був живий! Він поворухнувся, і я хотів був йому допомогти піднятись, але той заперечливо похитав головою.

Я спитав у нього: «Хто це зробив?»

Він щось прошепотів, але я не міг розібрати, а тоді вимовив два слова, від яких у мене кров застигла в жилах: Аї Лінь. Виявилось, що чорна джонка — то його корабель, а сам він — її капітан. Тоді містер Локгарт зупинився, щоб перевести подих, а думки в моїй голові — роїлися. Якщо це справді був корабель Аї Ліня, то це означало, що ми всі — покійники. Аї Лінь був найжорстокішим і найкровожерливішим розбійником в усьому Південнокитайському морі. Я чув про нього безліч разів, але не пам’ятаю, щоб про нього згадували без тремтіння в голосі.

Тоді містер Локгарт заговорив знову. Він мовив до мене: «Знайди мою доньку, Бедвелле, мою доньку Саллі, і передай їй усе, що трапилося». Вибачте, міс Локгарт, тоді він сказав ще дещо, але я вже не міг розчути. Однак закінчив він однією фразою, яку я таки зміг запам’ятати: «Передай їй, нехай тримає порох сухим». Ось все, що я пам’ятаю. Промовивши цю фразу, він помер.

На обличчі Саллі виступив піт. Слова «тримай порох сухим» батько говорив їй щоразу, коли йшов з дому. А зараз він пішов назавжди.

— Все гаразд, — відповіла дівчина. — Я вас слухаю. Ви повинні розповісти мені геть усе. Не зважайте, якщо я плакатиму. Продовжуйте.

— Наскільки я зрозумів, він встиг надиктувати своєму слузі листа, але я не впевнений, що він дійшов до вас.

— Дійшов, — відповіла Саллі. — З нього це все й почалося.

Бедвелл потер чоло. Побачивши, що склянка моряка знову спорожніла, Фредерік вилив до неї залишки бренді.

— Спасибі… На чому я зупинився? О, так… Тоді наді мною пролунав шум, так наче масивні краплі дощу посипалися на голову. Тільки то був зовсім не дощ. То був шум босих ніг, що пронеслися палубою до штурвалу, а вже наступної миті я почув дикий крик Гардінга. А тоді тріск деревини…

Я піднявся східним трапом, і став чекати в тіні, на верхній палубі.

Корабель тонув. Шість чи сім китайських дияволів трощили рятувальні шлюпки, і троє чи четверо наших моряків уже лежали на палубі у власній крові. В один момент корабель нахилився настільки, що я побачив, як один із трупів заворушився, ніби живий, а тоді повільно скотився у воду, яка вже підступала до палуби.

Якби мені навіть судилося прожити сотню років, клянуся, що ніколи не забуду того, що коїлося на кораблі тієї ночі. Ці події й зараз зі мною, я бачу їх яскравіше, ніж цю кімнату. А достатньо лиш заплющити очі, як картина знову постає переді мною… Море, сповнене тисяч вогнів, що переливаються усіма кольорами веселки, немовби уповільнені вибухи феєрверків, розсіяне золотаве світло, ніби від поодиноких сплесків води навколо, мерехтливий срібний вогонь, що наче взяв корабель у свої обійми, застиглий у полі зору чорний силует джонки, що гойдалась неподалік, велетенське простирадло зірок над нами, їхнє світло мінилось червоним, жовтим, білим, блакитним… А тоді — тіла моряків, які плавали на палубі у власній крові, пірати, які розносили вщент рятувальні шлюпки, і відчуття неминучої загибелі, що супроводжувалось повільним зануренням у всепоглинаючий океан вогню… Скажу вам правду, міс Локгарт, я — раб жахливого наркотику. У мене були дні й ночі, коли мені снилась така чортівня, якої жодна здорова людина не могла б вигадати чи побачити наяву, але ці жахіття й близько не опишуть усього мороку, який я осягнув протягом тих кількох хвилин, коли «Лавінія» йшла на дно.

Раптом я почув, як хтось смикає мене за рукав. Я повернувся і побачив перед собою Перака, який приставив пальця собі до губ.

«Ідемо зі мною, Бедвелл-туан», — прошепотів він до мене. І я пішов за ним, неначе безпомічна дитина. Бог знає як йому це вдалося, але слуга спустив на воду капітанську шлюпку, і вона вже чекала на нас біля корми «Лавінії». Тоді ми заскочили в неї і відгребли на деяку відстань. Спитаєте мене, чи повинен я був залишитися? Чи повинен був битися з піратами голими руками проти їхніх шабель? Ой, не знаю, міс Локгарт, не знаю…

Тоді борт «Лавінії» залишили й самі пірати. Вони заскочили в джонку й погребли геть. Ще трохи й шхуна мала піти на дно, і решта екіпажу, ті, хто вижив, билися за місце в рятувальних шлюпках. Навіть на невеликій відстані ми чули шалені крики страху й відчаю, коли моряки розуміли, що днища човнів пробиті. Наступної миті «Лавінія» зникла під водою, неймовірно швидко, так ніби гігантська рука приплюснула її зверху. На місці її занурення утворився безмежний нурт, що поступово затягував моряків, які щосили боролися за життя. Капітанська шлюпка була невеликою. У ній могло поміститись семеро чи восьмеро людей. Але я подумав, що когось ми все-таки могли б урятувати. Тому ми розвернулись і погребли до хлопців.

Але коли ми були лише за п’ятдесят метрів, нас оточили акули. Бідолахи не мали жодного шансу. Матроси, які борсалися в холодній воді, були знесилені й неповороткі. Хто б міг подумати, що всі вони були приречені ще тоді, коли й не почалась ця подорож?

Зовсім скоро ми з Пераком залишилися самі. Море було всіяне уламками корабля — пошкодженими веслами, шматками деревини й іншим мотлохом. Ми повільно пливли через усе це, не відчуваючи абсолютно нічого. Так, наче усі наші відчуття оніміли. Гадаю, я навіть заснув…

Я й гадки не маю, як минула та ніч, бо нічого не пам’ятаю, як і досі не розумію, наскільки нам пощастило, коли вранці нас підібрав малайський рибальський човен. У нас не було ні їжі, ні води. Ми б не протрималися й доби. Малайці висадили нас на берег поблизу свого селища, а звідти ми знайшли спосіб дістатися до Сінгапуру. А там…

Бедвелл зупинився та протер свої втомлені очі. Тоді затулив їх рукою і продовжив свою оповідь. Фредерік спитав у нього стиха:

— Опіум?

Чоловік кивнув.

— Я знайшов притон, і тоді все навколо розчинилося переді мною в імлі. Тиждень, два? Хтозна скільки часу я там провів. Я не помітив, як загубив Перака. Я втратив усе, що мав. А коли знову отямився, то зрозумів, що сплю в койці якогось Ейбла Сімена на борту пароплава, що прямував до Лондона, ну а далі ви й самі знаєте…

Тепер ви розумієте, чому затонув корабель? Це сталося не через риф або тайфун, ні навіть через страхове відшкодування.

Я розумію цю ситуацію таким чином: хтось вивідав, що містер Локгарт ступив на борт «Лавінії» з метою наведення довідок і пошуку винних. Можливо, цей самий хтось дав наказ створити плутанину з вантажами, щоб на тиждень затримати корабель у порту. А тим часом Аї Лінь зі своєю бандою головорізів підготувався до зустрічі з нами.

Корабель затопили задля того, щоб приховати істинну причину смерті вашого батька, міс Локгарт. Одна смерть виглядала б якось підозріло, до цього можна було докопатися, а загибель всього екіпажу внаслідок корабельної аварії, та ще й без тіл та будь-яких доказів — це Рука Господа.

Єдине, чого я не можу збагнути — чому ми пливли із Сінгапуру два дні?! Але, перебуваючи на Сході, я зрозумів одне — на все є своя причина. Щось змусило їх чекати аж до ночі тринадцятого числа, хоча вони могли напасти на нас будь-якої миті. Але підозрюю, що таким чином вони, не спускаючи з нас очей, вичікували, поки ми зійдемо зі свого маршруту.

Хтось за цим усім стоїть. Хтось авторитетний та безжальний, хтось пов’язаний із Сінгапуром. Я собі так думаю, що це справа рук одного з тих таємних угруповань, про які я розповідав раніше. Вони здійснюють жахливі покарання своїх ворогів або зрадників, які приховали скоєне.

Але що вони самі приховують?

На кухні знову запала тиша.

Саллі піднялась, підійшла до каміна, набрала лопаткою вугілля й поклала його на тліюче багаття, а тоді роздула його знову.

— Містере Бедвелле, а можливо таке, що коли ви курите опіум… маю на увазі, чи можливо пригадати те, що ви вже давно забули?

— Зі мною траплялось таке безліч разів. Так, наче я знову проживав ці моменти. Але для того, щоб пригадати події тієї страшної ночі з «Лавінією», мені не потрібен опіум. Чому ви про це питаєте?

— Та ні, нічого. Я просто чула, що таке можливо. Але тут зовсім інша річ. Ці, як ви кажете, таємні угруповання. Одне з них — Тріада, так?

— Саме так.

— І, на вашу думку, агенти «Локгарт і Шелбі» належали до одного з цих угруповань?

— Так подейкували.

— А ви знаєте, що це було за угруповання?

— Так, знаю. Звідти я й дізнався про пірата на ім’я Аї Лінь. Кажуть, що він — лідер одного з угруповань. А називається воно «Фан Лінь», міс Локгарт, тобто — «Сім Благословень».

Розділ чотирнадцятий.
Дівчина й револьвер

Наступного ранку Саллі пішла на прогулянку, аби обдумати все, що минулого вечора розповів їй Бедвелл. Було сиро й холодно, а туман стояв такий густий, що приглушував гуркіт екіпажів навколо. Дівчина неквапом ішла в напрямку Британського музею.

Дорогою вона думала собі: «Отже, батька таки вбили…»

Звісно, вона здогадувалась про це й раніше, але історія Бедвелла врешті-решт підтвердила її підозри. Та тепер перед дівчиною виникла ще одна таємниця, розгадати яку було важче. Хоч значення фрази «Сім Благословень» тепер стало зрозумілим, одного вона все ще не могла збагнути: який зв’язок цього угруповання з компанією «Локгарт і Шелбі»? І невже таємниця, яку бережуть її учасники, така дорогоцінна, що через це загинули люди? «Містер Гіґґс знав про неї. А містер Шелбі? І що то за незнайомець з готелю «Варвік», лист якого так перелякав його?»

А ще вона пригадала передсмертні слова батька: «Тримай порох сухим». Це означало «будь насторожі».

Саллі завжди була готова до всього. Та тепер вона була насторожі на кожному кроці. Однак батькові застереження нічого їй не пояснювали. Саллі хотіла, щоб містер Бедвелл зумів пригадати й інші речі, які йому сказав містер Локгарт. Навіть найменша підказка краще, ніж взагалі нічого. Можливо, під опікою брата Бедвелл щось та й пригадає. Вона вперто на це надіялась.

Саллі підійшла до Британського музею. Піднявши голову, вона замилувалась його монументальними колонами. Зграї голубів здіймалися в повітря, а поруч проходила гувернантка разом із трійком дівчаток, і вони весело собі пересміхувались. Дивлячись на них, дівчина почувалась ніяково, бо, маючи в голові лише похмурі думки про випадкові смерті та зброю, вона бачила, як далеко від неї безтурботний та спокійний світ.

Саллі вирішила повернутися на Бартон-стріт. Вона хотіла про дещо спитати Тремблера.

Він якраз розкладав на поличках рамки для портретів. З кухні долинав сміх Рози.

— Приїхав Його преподобіє Ніколас Бедвелл, — сповістив Саллі Тремблер. — І знаєте що? Я пригадав, де бачив його раніше! То було років зо три-чотири тому в гімнастичному залі «Сліпер». Якраз коли прийняли правила маркіза Квінсбері. Ніколас Бедвелл тоді бився проти Бонні Джека Фоґґона, одного з найкращих і найжорстокіших боксерів того часу. Бій тривав цілих п’ятнадцять раундів, Бедвелл бився в рукавицях, а Фоґґон — голіруч, і Його преподобіє переміг! Хоч Фоґґон і добряче надавав йому.

— Той інший бився без рукавиць?

— Ага, і це був його смертельний вирок. Адже рукавички захищають руки боксера, тому після п’ятнадцяти раундів Бедвел завдавав куди жорсткіших і важчих ударів, аніж Фоґґон, який роками знищував свої кулаки. Ніколи не забуду того удару, який повалив бідного Бонні на підлогу. Просто прекрасний крос, а тоді джеб, і ба-бах, — Фоґґон на підлозі, а глядачі шаленіють, святкуючи перемогу. Ясна річ, містер Бедвелл тоді ще не був священиком. Перепрошую, ви щось хотіли, міс?

— Так… Тремблере, ви не підкажете, де можна дістати зброю? Мені потрібен револьвер.

Чоловік присвиснув крізь свої вуса. Так він робив кожного разу, коли дивувався.

— Залежить який, міс. Я так розумію, вам потрібен недорогий.

— Так, у мене всього лишень кілька фунтів. І взагалі я, мабуть, не зможу піти сама до зброяра — мені можуть відмовити у продажі. Ви б не могли купити револьвер для мене, Тремблере?

— А ви знаєте, як ним користуватися?

— Звісно. У мене був револьвер, але його вкрали. Я якось розповідала про це.

— Отже знаєте. Гаразд, я подумаю, що можна зробити.

— Якщо не зможете — я попрошу Фредеріка. Я подумала, що, можливо, ви когось знаєте…

— Когось зі злочинного світу, маєте на увазі?

Саллі кивнула.

— Що ж, можливо. Побачимо.

Відчинились двері й увійшла Аделаїда зі щойно видрукуваними стереографіями. Вираз обличчя Тремблера в мить змінився, і з-під густих щіточок його вус визирнула ласкава усмішка.

— О, моя хороша, — мовив чоловік. — Де ти була?

— Я була з містером Гарлендом, — відповіла дівчинка, а тоді побачила Саллі й прошепотіла: — Доброго ранку, міс.

Саллі усміхнулась у відповідь і пішла шукати Розу й Фредеріка.

У середу, два дні по тому, як незнайомець, який перебував на борту «Драммонд Касл», зійшов на берег у Лондоні, містер Шелбі завітав у гості до місис Голланд. Для старої цей візит був геть неочікуваним. Хоч їй і варто було повчитися гостинності до своїх відвідувачів, особливо якщо це були жертви її ж шантажу, — цього разу жінка досить вміло вийшла із ситуації.

— Містере Шелбі, проходьте! — стара зустріла гостя з жовтозубою посмішкою. — Чашку чаю?

— Дуже люб’язно з вашого боку, — пробурмотів чоловік, — дякую.

Ще якийсь час вони обмінювались ввічливими репліками, та нарешті у місис Голланд почав уриватися терпець.

— Ну, доповідайте! Я ж бачу, що вам кортить щось мені розповісти.

— А ви мудра жінка, місис Голланд. За недовгий час нашого знайомства я встиг захопитися вами. Підозрюю, що ви роздобули якусь інформацію про мене. Цього не можна заперечувати…

— Не можна, — погодилася стара.

— Я б і не став цього робити, навіть якби міг. Але в Лондоні є й більш ласі шматки, аніж я. Ви вхопилися лише за одну нитку, то, може, бажаєте розмотати і весь клубок?

— Я? — спитала жінка з удаваним здивуванням. — І навіщо мені у це вплутуватися, містере Шелбі? Я тільки посередник. Моя робота — передавати пропозиції зацікавленій людині.

— Так-так, звісно, — нетерпляче мовив Шелбі. — З нею ж потрібно проконсультуватись. А чому б вам не полишити цю співпрацю і не діяти напряму? Зрештою, вирішувати лише вам.

— Отож бо, вирішувати мені. То ви збираєтесь розповісти мені усю історію, чи так і стоятимете тут?

— Заждіть. Не так швидко, місис Голланд. Що я отримаю в обмін на свою розповідь? Мені потрібні гарантії, як і вам.

— А що ви хочете?

— Захисту і сімдесят п’ять відсотків.

— Захист ви отримаєте, а от сімдесят п’ять відсотків — ні. Хіба що сорок.

— Ви знущаєтесь? Сорок? Та хоча б шістдесят!

Після недовгих торгів, вони зійшлися на п’ятдесяти відсотках, як і передбачали собі з самого початку. А тоді містер Шелбі заговорив. Протягом цього часу місис Голланд сиділа мовчки, поглядаючи на холодний камін.

— Ну? — мовив чоловік потому.

— Що ж, містере Шелбі. Схоже на те, що ви вляпались у дещо серйозніше, ніж собі думали.

— Ні-ні, — непереконливо заперечив чоловік. — Я просто втомився вже від цієї гонки. До того ж ринок сьогодні вже не той, що був раніше.

— І ви хочете вийти сухим з води поки ще живі, еге ж?

— Ні, ні… Я подумав, що, маючи спільні інтереси, ми могли б об’єднати наші зусилля? Щось на зразок партнерства.

Жінка сиділа мовчки, постукуючи чайною ложечкою по зубах, а тоді відповіла:

— Ось що я вам скажу. Виконаєте для мене одне завдання, і тоді я в ділі.

— Яке таке завдання?

— У вашого партнера Локгарта є донька. Скільки їй зараз там, шістнадцять, сімнадцять?

— Чекайте-чекайте, а про Локгарта вам що відомо? Щось мені здається, ви забагато знаєте всього, шановна.

Місис Голланд раптово піднялася з місця.

— Що ж, тоді до побачення, — мовила вона спокійно. — Завтра вранці моя людина надішле вам новий рахунок.

— Ні-ні! Стривайте! — поспішно мовив Шелбі. — Місис Голланд, вибачте, будь ласка! Я не хотів вас образити.

Не без зайвої цікавості стара зауважила, що чоловік спітнів, хоч надворі було холодно. Вдаючи, що пом’якшала, жінка знову сіла в крісло.

— Ну, з вами, гадаю, я можу цим поділитися, — продовжила місис Голланд. — Варто сказати, що ми з Локгартами, батьком і донькою, — давні друзі. Дівчинку я знаю вже дуже давно. Біда, правда, в тому, що ми втратили з нею контакт. Але якщо ви вивідаєте для мене, де вона зараз живе, то можете отримати ще й додаткову винагороду.

— І як мені це зробити?

— А це вже ваша справа. Моя — запропонувати ціну. Плюс п’ятдесят відсотків.

Шелбі спохмурнів і нервово стиснув рукавички та шапку в руках, бурмочучи собі щось під ніс. Його впіймали на гачок. Але тут йому спала на думку нова ідея.

— Що ж… Я розповів предосить цікавенького, місис Голланд. А як щодо вас? Не завадить трохи відвертості. Що це за людина, яка присилає мені рахунки? І взагалі, звідки ви про все знаєте?

Стара по-зміїному вищирила зуби. Містер Шелбі здригнувся, але одразу зрозумів, що жінка просто посміхається.

— Пізно ви взялися про це питати, — відповіла вона. — Містере Шелбі, угоду вже укладено, і я не пригадую, щоб ми прописували в ній це питання.

Чоловікові не залишалося нічого іншого, як важко зітхнути. З відчуттям непоправної помилки, якої він щойно припустився, містер Шелбі повільно встав з крісла і вийшов, залишивши місис Голланд біля каміна з єхидною посмішкою хижака, що вполював свіжу здобич.

Кілька хвилин по тому до кімнати увійшов містер Беррі:

— Що це за джентльмен, який щойно пішов, місис Голланд?

— А що? Ви знайомі?

— Ні, мем. Але, схоже, за ним слідкують. Кремезний такий, рудоволосий чоловік тинявся тут довкола. Почекав, поки ваш гість вийшов, а тоді занотував щось у своїй маленькій книжці і непомітно пішов слідом за ним.

Вологі очі місис Голланд широко розплющились від почутого, а тоді знову заплющились.

— Знаєте, містере Беррі, — протягнула жінка. — Ми з вами в дуже цікавій грі, і я не пропущу її нізащо.

Тремблеру не знадобилося багато часу, аби роздобути для Саллі револьвер. Наступного дня, коли Аделаїда допомагала Розі з шиттям, він покликав дівчину до крамнички й вручив їй паперовий пакунок.

— Коштувало мені чотири фунти, — сказав чоловік. — Разом із порохом і кулями.

— Порохом і кулями? — перепитала Саллі розчаровано. — Я думала, ви дістанете для мене щось більш сучасне…

Дівчина дала Тремблеру чотири фунти, а тоді розкрила пакунок. Револьвер був шість сантиметрів завдовжки, з короткою опуклою люфою і довгим вигнутим курком. Руків’я мало дубове покриття і легко поміщалось у руці. Назва виробника «Стокер з Йовілу» була їй знайома, а державне клеймо знаходилось під люфою, як і належить. Однак верхівка люфи, довкола брандтрубки, де бійчик курка наколює капсуль, була поношена. Маленький арсенал доповнювали мішечок з порохом, пакетик зі свинцевими кулями і коробочка з капсулями.

— Що скажете? — спитав Тремблер. — У мене волосся дибки стає від вигляду зброї.

— Дякую, Тремблере, — відповіла Саллі. — Потрібно ще буде випробувати його, але це вже краще, ніж нічого.

Дівчина потягнула на себе курок, щоб перевірити міць пружини, і заглянула у вузьку металеву трубку, де спалах капсуля приводив порох у дію. Револьвер необхідно було добряче почистити, бо виглядав він так, наче ним давно не користувалися. «А люфа взагалі видається дуже крихкою», — подумала собі Саллі.

— Ну, ви вже краще впораєтеся з цим, ніж я, — мовив чоловік. — Я піду й приберу в студії, у нас на сьогодні заплановано фотосесію.

Студією була кімната, завішана шовковими шторами, перед якими моделі прибирали чудернацькі пози, сидячи в набитому кінським волосом кріслі, або ж, завмерши, стояли поруч із фікусом. Цього ранку клієнткою була молода жінка, яка хотіла надіслати фото своєму нареченому. Він торгував деревиною через Балтійське море і тому рідко бував удома. Про це довідалась Роза. Вона володіла винятковою здібністю розговорювати клієнтів під час зйомки, а ті, в свою чергу, невимушено виливали їй душу.

Рівно об одинадцятій (у супроводі компаньйонки) прибула клієнтка. Саллі провела гостей до студії, де Фредерік уже налаштовував величезну камеру. Саллі позичила у нього трохи машинного мастила і повернулася на кухню, щоб чистити револьвер. Аделаїда приєдналась до Тремблера, який порався в крамничці, і Саллі, сама того не помітивши, залишилася сама. Запах мастила, відчуття твердого металу в руках і ретельне приведення до ладу зброї сповнювали дівчину особливим спокоєм і умиротворенням. Коли Саллі нарешті закінчила, вона відклала револьвер убік і витерла руки.

Вона мала випробувати покупку. Дівчина зробила глибокий вдих, а тоді повільно видихнула. Її непокоїла іржавість люфи. Але сам механізм був у порядку, спусковий гачок рухався без перешкод, курок перебував у правильному положенні, нічого не було зігнутим чи тріснутим. Але якщо люфа не витримає сили пострілу, Саллі може втратити руку.

Вона взяла щіпку дрібного чорного пороху і насипала її в дуло, щільно набивши його. Тоді відірвала клаптик блакитної тканини від сукні, яку перешивала Роза, і загорнула в нього одну свинцеву кулю задля щільнішого прилягання, вставила її вслід за порохом та компактно заткнула ватином. Знову все добряче втрамбувала, а тоді вийняла з коробочки капсуль — маленький мідний циліндрик із закритим кінцем, наповнений фульминатом — хімічною речовиною, яка приводить револьвер у дію. Опісля вона відтягнула курок назад, поки він двічі не клацнув, одягнула капсуль на брандтрубку і дуже обережно, утримуючи курок, легенько натиснула на спусковий гачок. Курок опустився донизу наполовину і став на запобіжник.

Тремблер та Аделаїда були в крамничці, Фредерік — у студії, Роза — на репетиції. Її не бачив ніхто, а отже — ніхто не міг її відволікти. Дівчина вийшла на задній двір, до старого дерев’яного сараю, двері якого прогнили від старості. Однак вони були ідеальною мішенню. Упевнившись, що всередині немає нічого ціннішого за розбиті глечики та порожні мішки, Саллі відміряла десять кроків і повернулась на початкову позицію.

У повітрі відчувалася прохолода, а дівчина була легко вдягнена. В голові у неї почали кружляти похмурі уривки картин з відірваною рукою, роздробленими кістками і кров’ю, що сочиться з пораненого тіла. Відкинувши геть усі думки, вона впевнено підняла перед собою револьвер. Саллі отримувала неймовірну насолоду, коли тримала зброю і цілилася.

Вона відтягнула курок і наставила дуло на центр дверей.

Тоді спустила гачок.

Револьвер підстрибнув у її руці, але Саллі була готова до цього. Раптовий вибух і запах пороху були не зовсім звичними для неї явищами, але навіть їх вистачило, щоб відчути задоволення. Тієї ж миті дівчина зрозуміла, що люфа таки витримала постріл, її рука не ушкоджена, і навіть у дворі нічого не постраждало.

Навіть двері.

Вона ніяк не могла знайти сліду від кулі. У ступорі Саллі перевірила револьвер, але він був порожній. Невже вона забула вставити кулю? Ні, бо тут же пригадала, як загортала її в тканину. То що тоді трапилося? Куди ділася куля? Двері були достатньо великими — промахнутись було неможливо. З такої відстані вона легко могла б протаранити й візитівку.

Тоді Саллі побачила пробоїну. Дівчина наводила ціль на рівні своєї голови, але вистрелила так, що слід від кулі був приблизно на метр лівіше від дверей і десь за тридцять сантиметрів над землею. Вона зраділа, що цього пострілу не бачив її батько. Невже відбій так збив її ціль? Але вона одразу відкинула це припущення, адже досвід стрільби мала чималий.

«Мабуть, річ у револьвері, — дійшла висновку Саллі. — Коротка і широка люфа, яка до того ж не була обрізана, — не призначена для точної стрільби». Вона важко зітхнула. Тим не менш, тепер вона мала знаряддя, яким можна було оглушити противника, залишивши його задихатись у димовій завісі пороху. А це може налякати того, хто посміє до неї наблизитись. Однак вистрілити вона зможе лише один раз…

Раптом двері кухні відчинилися й вибіг Фредерік.

— Якого дідька? — почав він.

— Все гаразд. Я нічого не пошкодила. А ти що, почув шум?

— Я б сказав — ми почули. Моя поважна клієнтка підхопилася з крісла й зіпсувала усю композицію. Чим ти тут займаєшся?

— Випробовую револьвер. Вибач.

— У центрі Лондона? Та ти здуріла, Локгарт. Поняття не маю, яке враження ти справиш на місис Голланд, але, клянуся, мене ти до смерті налякала. Так говорив про своїх солдатів герцог Велінгтон, — додав він ласкавіше. — З тобою все гаразд?

Фредерік підійшов ближче і поклав руку Саллі на плече. З голови до п’ят вона тремтіла від холоду, злості й образи.

— Поглянь на себе, — мовив він. — Тремтиш, як осиковий лист. Як ти взагалі можеш цілитися, коли так тремтиш? Ходімо всередину. Тобі треба зігрітися.

— Я не тремчу, коли стріляю, — стиха мовила Саллі, не в змозі говорити голосно і, не сперечаючись, дозволила Фредеріку провести себе всередину, неначе дитину.

«Як же він не розуміє? Як він може бути такий неуважний? Як я можу бути такою кволою?»

Не мовивши ані слова, Саллі одразу сіла чистити револьвер.

Розділ п’ятнадцятий.
Голова Турка

Місис Голланд, дотримуючись угоди з містером Шелбі, доручила одному зі своїх молодчиків бути його охоронцем. Цей юнак проводив свій час в офісі компанії, пиляючи нігті, постійно щось насвистуючи впівголоса, не відходячи від свого підопічного ні на крок, і дратував усіх, хто приходив до містера Шелбі, наполегливими пошуками прихованої зброї. Це неабияк веселило Джима. Хлопчина змушував охоронця обшукувати себе кожного разу, коли навідувався до кабінету, чим той і займався, як тільки йому випадала можливість, поки містеру Шелбі врешті не увірвався терпець і він не прогнав Джима геть.

Але роздратованість містера Шелбі була лише однією з турбот хлопця. Останні кілька днів він провів багато часу в Уоппінгу і завів корисне знайомство з нічним сторожем дамби, поблизу Абердинської верфі. Сторож постачав Джимові інформацію про місис Голланд, а натомість йому діставалися старі номери «Захоплюючих історій для британських парубків». Інформація, яку отримував Джим, була не надто важлива, але це вже було бодай щось. Крім того, він забезпечив собі підтримку тутешньої дітвори, яка заробляла на життя тим, що збирала шматки вугілля та іншого непотребу, винесеного на берег припливом, а тоді обмінювала чи продавала їх за копійки. Інколи увагу дітей привертали човни без охорони, але вони рідко наважувались відходити далеко від берега у пошуку нових знахідок. Кожен з них добре знав, хто така місис Голланд, і уважно стежив за її діями та походеньками. Наприклад, наступного ранку після того, як Саллі випробувала свій револьвер, діти розповіли Джимові, що бачили, як місис Голланд і містер Беррі, тепло вдягнувшись, попрямували на захід і ще досі не повернулися.

Причина цієї подорожі крилась у тих жмутах паперу, якими місис Голланд вдалося заволодіти після візиту до квартири Ерні Блекетта. Спочатку стара думала, що Саллі навмисне вигадала якесь повідомлення, щоб збити її з вірного шляху, але тепер, чим частіше вона перечитувала слова з цих сторінок, тим більше вона бачила у них змісту. Однак зрозуміти, про що саме йдеться, у жінки не вистачало терпіння.

Якось вона не витримала й сказала до містера Беррі:

— Швидко збирайтеся! Ми їдемо до Суалнесу.

— Для чого, мем?

— За багатством.

— А де воно?

— Якби ж, чорт забирай, я знала!

— То чому ми туди їдемо?

— Знаєте що, Джонатане Беррі? — злісно промовила місис Голланд. — Ви — дурень. Генрі Гопкінс був підлим і ненадійним типом, але він не був дурнем. А я дурнів не терплю.

— Вибачте, мем, — відповів крем’язень, відчуваючи себе осоромленим, але не тямлячи за що.

У плани місис Голланд входив візит до Форланд Гаузу. Вона хотіла допитати хатню робітницю, яка окрім пияцтва більш нічим не займалась. Стара надіялась, що економка, якщо вона, звісно, ще працює там, зможе щось їй розповісти. Діставшись врешті до будинку, виснажлива дорога до якого пролягала через болотисті стежки під пронизливим вітром, місис Голланд та містер Беррі зрозуміли, що дім зачинений на колодку. Протягом десяти хвилин стара вишукано лаялася й жодного разу не повторила саму себе, а тоді впала в похмуру мовчанку, бо їй разом з її вірним слугою не залишилося нічого іншого, як шкандибати назад до міста.

Однак на півдорозі вона раптом зупинилася.

— Стривайте, а як називається той паб біля порту?

— Паб, мем? Я щось не пригадую такого, — відповів містер Беррі, намагаючись бути ввічливим.

— Не пригадуєш? Свиномозглий ти пияку. Ну, якщо він називається «Голова Турка», як я собі й думаю, то…

Остання репліка місис Голланд була чи не єдиною за день, у якій не звучала нотка злоби. Містеру Беррі якось полегшало на душі, коли він зрозумів це. Стара знову ретельно перевірила запис на листку.

— Ходімо! — дала команду жінка. — Знаєте, містере Беррі, здається мені, що я їх розкусила…

Поспіхом засунувши жмут паперу до сумки, місис Голланд кинулася стрімголов у напрямку порту. Містер Беррі віддано поклигав за нею.

— Якщо я кажу вам випити кухоль пива, то ви, чорт забирай, маєте його випити! — гримала вона на чоловіка по дорозі. — Ви що, сказилися? Щоб такий здоров’як, як ви, посьорбував лимонад, вдаючи із себе благочестивого? Це ж приверне нездорову увагу! Як я наказую, так і потрібно робити. Ви мене зрозуміли?

Надворі вже стемніло. Місис Голланд вирішила, що краще буде дочекатись заходу сонця, аби відвідати заклад. Решту дня стара провела, вештаючись портом, де рибальські човни погойдувалися разом із припливом, що підступав до берега. Містер Беррі зацікавлено спостерігав, як місис Голланд спілкувалась із рибалками, ставлячи безглузді питання про світло, приплив і таке інше. «Ото мудра жінка, тут і не посперечаєшся», — думав собі здоровань.

Але містер Беррі не збирався так просто відмовлятися від своєї твердої позиції.

— Я людина принципу, — уперто заявив він жінці. — Я дав обітницю, і це для мене дуже важливо. Тому пива я не питиму.

Тоді місис Голланд простою, але доволі зрозумілою мовою пригадала містеру Беррі, що він злодій, бандит і вбивця, і варто їй лише плеснути в долоні, як його запроторять до в’язниці, бо того, що могла розповісти поліції стара, було достатньо, аби він провів місяць за ґратами. Але, врешті-решт, жінка таки поступилась.

— Ну, добре, — зі злістю мовила вона. — Нехай буде лимонад, і я сподіваюсь, що ту забаганку, яку ви називаєте своєю совістю, буде врешті вдовольнено. Ну ж бо, йдіть уперед, і щоб я не чула більше ні слова.

Зі спокійною усмішкою справедливості містер Беррі почовгав до входу «Голови Турка».

— Налий-но мені джину, любчику, — мовила вона до господаря, — і стакан лимонаду для мого синочка. Має вразливий шлунок, що поробиш…

Господар пабу поставив перед ними напої, і поки містер Беррі сьорбав свій лимонад, стара зав’язала розмову з чоловіком.

— Затишна у вас місцинка, з видом на море. Певно, старенький паб, еге ж? І підвал тут, думаю, є… — докопувалась місис Голланд, бо ще біля входу встигла побачити маленьке віконечко на рівні землі. — Ми побились об заклад із моїм хлопчиком, чи видно звідти море. Кажете, лише під час припливу? Та невже? Шкода, що вже стемніло, я б довела своєму синку, хто мав рацію. Може, вип’єте з нами? Ну ж бо, надворі холодно. Нам вже скоро час іти. А я так хотіла виграти парі… О, я тут згадала, що бачила буйок у бухті! Його видно, коли до берега підступає вода і він світиться, правда, Альфреде? — мовила місис Голланд до містера Беррі, який сидів геть збитий з пантелику. — Може, це й буде тобі доказом?

Стара копнула його під столом, і здоровань тишком потер своє коліно, а тоді відповів тихо:

— Так, матусю.

Господар і місис Голланд підморгнули одне одному, а тоді господар підняв відкидну дошку шинквасу і запросив їх пройти усередину.

— Сходами донизу, — мовив чоловік. — Поглянете у віконце, і самі все зрозумієте.

Двері до підвалу знаходились у тісному коридорчику за баром, у темряві не можливо було побачити сходів. Місис Голланд черкнула сірником і озирнулась довкола.

— Зачиніть двері! — засичала вона до містера Беррі.

Він потягнув на себе двері, а тоді ненароком штурхнув місис Голланд.

— Обережніше, — зробила зауваження стара. Вона погасила сірник, і їх огорнула пітьма.

— А що ми шукаємо? — прошепотів Беррі.

— Темряву, — прошепотіла вона. — Це ж і є підвал. «Під морським вузлом», а це — «Голова Турка».

— Га?

— «Голова Турка» — це такий вузол. Ви хіба не знали? Зрештою, звідки вам про це знати. «Три вогні горять»… Це ж буйок у бухті. Він спалахує тричі, «коли місяць освітлює її», тобто ріку — і це означає, що світло спалахує, коли настає приплив. Розумієте? Усе збігається! Все, що залишилося — це знайти світло.

— А це не воно, місис Голланд?

Містер Беррі показував пальцем на маленький квадратик тьмяного світла, що ледь-ледь виднівся у темряві.

— Де? — спитала жінка. — Посуньтеся, бо я нічого не бачу!

Велетень відступив на крок, і стара встала на його місце, визираючи з крихітного віконця.

— Це воно! Це воно! — зраділа вона. — Ну ж бо: «три вогні горять яскравим полум’ям над рікою…»

Раптом вона повернула голову назад. Незрозуміло з якого дива, одна із шибок підвального віконця почала діяти як лінза, освітлюючи місце в стіні, де один камінь виступав більше за інші. Стара встигла це зауважити, тільки-но світло впало на стіну, а тоді поспішно видряпала камінь кігтями.

За розміром він був як цеглина. Жінка всунула його містеру Беррі, а сама запхала руку глибше в стіну, щоб переконатися, чи там, бува, немає ще чогось.

— Тут якась коробка! — мовила жінка тремтливим голосом. — Запаліть сірника! Мерщій!

Містер Беррі поклав камінь на землю, черкнув сірником і побачив у руках місис Голланд невелику, оббиту міддю коробку, яку вона щойно дістала з дірки в стіні.

— Ви що, ідіот? Тримайте рівно! — гаркнула вона. Але насправді то тремтіли руки не містера Беррі, а її власні. Вона намацала кришку, намагаючись впоратися з замком, аж тут сірник погас.

— Запаліть ще один! — заричала місис Голланд. — Цей клятий господар ось-ось поверенеться.

У пальцях містера Беррі знову засвітився вогник. Він тримав сірник так, щоб освітлювати жінці коробку. Місис Голланд ще раз покрутила кришку туди-сюди і після кількох спроб нарешті відкрила її.

Коробка була порожньою.

— Він зник! — ошелешено мовила стара.

У її притихлому голосі лунали збентеження й відчай.

— Зник, місис Голланд?

— Рубін! Чого вирячився, як баран на нові ворота?! Він лежав тут, у цій коробці, і його хтось вкрав.

Зі злістю стара запхала коробку назад у дірку, попередньо переконавшись, що там більше немає нічого, і, як тільки вставила камінь на місце, прочинились двері до підвалу, і світло свічки простелилось сходами.

— Все добре? — пролунав голос господаря.

— Так, дякую, любчику. Я побачиласвітло, і синочок мій теж. Чи не так, Альфреде?

— Так, матусю, побачив.

— Дуже вам вдячні, — продовжила місис Голланд, коли вони виходили з підвалу. — Схоже на те, що там давно ніхто не бував.

— Ніхто, відтоді як майор Марчбенкс спускався туди місяць чи два тому. Сказав, що цікавиться фундаментом, який використовують для будинків у стилі Тюдор. Хороший був чоловік, але покінчив з собою минулого тижня.

— Та невже? — нібито здивувалась від почутого місис Голланд. — І що, після того взагалі-взагалі ніхто туди не заходив?

— Ну, моя дівчина могла когось пропустити, але її зараз немає. А що?

— Ні, нічого, — відповіла жінка. — Просто дивне таке місце.

— Так і є, — погодився з нею господар. — То що, все гаразд?

Місис Голланд не вдалося задовольнити свою цікавість повною мірою. Чекаючи на потяг додому, вона сказала містеру Беррі:

— Є лише одна людина, яка знає, де знаходиться той Рубін. І це — дівчисько. Гопкінс — мертвий, Блекетт — не рахується… Залишається тільки вона. Я доберуся до неї, кажу вам. Розірву на шматки, клянуся. Вона мене добряче розізлила, і я поквитаюся з нею, ось побачите.

Розділ шістнадцятий.
Захищаючи майно

У п’ятницю 8 листопада містер Шелбі вирушив на експедиторську прогулянку по річці. Вряди-годи в його обов’язки входили перевірка суден в доках, огляд вантажів на складах, а також видача квитанцій і транспортних накладних. Колись він був хорошим агентом з вантажного перевезення. Свого часу такі якості, як моторність та енергійність, зробили чоловіка чи не найкращим експертом з оцінки товарів на лондонському і міжнародному ринках. Шелбі поклав око на одне судно, а в мистецтві укладати торговельні угоди йому не було рівних.

Отже, коли випала нагода здійснити перевірку шхуни, що мала замінити затонулу «Лавінію», чоловік одразу вхопився за неї з відчуттям полегшення. Ця робота не передбачала жодних неприємностей, та й не було ніякої загрози вскочити в якусь страшну халепу. Проста рутинна для нього робота. Тож у п’ятницю пополудні, тепло вдягнувшись і поклавши у внутрішню кишеню свого пальто флягу бренді (цей напій допомагав Шелбі бути яснішим у своїх судженнях), він рушив на вокзал «Блеквол-рейлвей».

Разом з містером Шелбі поїхав містер Беррі. Попередній охоронець вплутався в якусь нещасливу пригоду з поліцією, пов’язану з пабом та вкраденим годинником, тому, не знайшовши нікого кращого, місис Голланд вирішила відправити до Чіпсайду свого відданого слугу.

— Куди ми йдемо, містере Шелбі? — спитав Беррі, як тільки вони вийшли з потяга.

— На річку, — коротко відповів Шелбі.

— Ага.

Вони попрямували до Брунсвікського пірсу, де містер Шелбі домовився про човен, який мав відвезти їх до кораблебудівного двору в бухті «Бау-крік». Саме там він мав перевірити шхуну. На пірсі було безлюдно, і лише зійшовши сходами вниз, вони помітили маленький ялик, що погойдувався на хвилях, а в ньому, тримаючи весла, сидів чоловік у зеленому пальто та широкому капелюсі.

Побачивши їх, чоловік піднявся та допоміг містеру Шелбі сісти в човен, а тоді поглянув на містера Беррі.

— Вибачте, сер, — мовив він. — У човні є місце лише для двох.

— Але в мене наказ не відходити від нього ні на крок, — збентежено озвався здоровань. — Я мушу поїхати з вами. Мені так сказали.

— Вибачте, але немає місця.

— В чому затримка? — не витримав містер Шелбі. — Ми їдемо чи ні? Я — зайнята людина. В мене обмаль часу.

— Він каже, що тут місця лише для двох, містере Шелбі, — мовив містер Беррі.

— Ну, то бери весла й греби сам, — дав команду Шелбі. — Тільки не вештайся тут.

— Я перепрошую, — сказав човняр, — але політика компанії не передбачає веслування стороннього. І з цим нічого не поробиш.

Містер Шелбі гаркнув нетерпляче:

— Ну тоді ти, Як-Там-Тебе-Звати, залишаєшся тут. І жодного кроку з цього пірсу!

— Гаразд, містере Шелбі, — мовив містер Беррі.

Здоровило всівся на швартову тумбу, запалив свою крихітну люльку і спокійно спостерігав, як човен з містером Шелбі на борту відпливав все далі й далі від берега.

Він так і нудився на одному місці аж до самого вечора, поки о шостій годині охоронці не прийшли зачиняти пірс і не прогнали його звідти геть. Тоді містер Беррі й зачухав потилицю.

— Розуму, як у курки! — осатаніла місис Голланд, аналізуючи характер містера Беррі, проклинаючи всіх його предків і пророкуючи йому таке майбутнє, якому не позаздриш.

— Але він сам наказав мені чекати на нього, — протестував містер Беррі.

— Ви що, взагалі не розумієте, що відбувається? Не петраєте, що накоїли? Опудало горохове!

— Ви ж нічого мені не пояснюєте, — пробурмотів собі під ніс здоровань, але так і не наважився вимовити це вголос.

Місис Голланд стала настільки одержимою пошуком Рубіну, що вже нічого перед собою не бачила. Містер Шелбі був для неї лише тимчасовим зацікавленням, тому він і близько не стояв поруч із захопливою чарівністю коштовного каменя, який повністю заволодів її розумом. Вона примусово виселила тих кількох гостей, які проживали в її пансіоні, повісила на вході табличку «МІСЦЬ НЕМАЄ», розіслала шпигунів по всьому Лондону, щоб знайти Саллі, Аделаїду, а заодно й світловолосого фотографа… Місис Голланд настільки залякала містера Беррі, що він здригався від кожного її руху, підхоплювався з місця від кожного її слова, а варто було старій раптово зайти в кімнату, як чоловік підстрибував, неначе дитина, яка провинилась. Вона тільки те й робила, що вешталась будинком, бурмочучи й лихословлячи. Стара швендяла околицями своєї території, від «Старих сходів» до басейну «Шедвелл», від «Катової Пристані» до лінії Блекволської залізниці, пронизуючи злим поглядом кожну дівчинку, яка траплялась їй на очі. Місис Голланд навіть перестала спати, все сиділа на кухні, заварюючи свій густий, мов смола, чай, і лише час від часу дрімала. Містер Беррі ходив навшпиньках і говорив до неї дуже ввічливо.

Щодо Саллі, то дівчина почувалась розгубленою. Їй вдалося придбати зброю, але вона все ще не знала, коли настане слушний момент, аби її використати. Вона дізналася, що її батька вбили, але не могла зрозуміти чому.

Минали дні… Саллі відчула, що своїм візитом до Чіпсайду вона завела механізм, який тепер вийшов з-під контролю. Події таємничо оберталися довкола неї, ніби двигуни смертельної машинерії на похмурій фабриці, а вона все блукала поміж ними, наосліп…

Саллі відчувала, що може дізнатися більше, але ціна за це була надто великою — ще одна моторошна подорож у її жахіття. Вона не була готова заплатити таку ціну. Принаймні поки що.

Над нею наче хтось насміхався. Бо водночас чи не вперше у своєму житті дівчина мала друзів, дах над головою і мету. З кожним днем Саллі почувалася впевненішою у своїх знаннях стосовно бізнесу, з кожним днем у неї з’являлись все нові ідеї щодо його покращення. Більшість з них, на жаль, потребували немалих капіталовкладень, яких поки що не було. Вона не могла скористатися своїми грошима, бо задля цього мала контактувати з містером Темплом. Проте якщо вона піде до нього, то може втратити все, що у неї залишилось.

Натомість вона почала думати про Фредеріка. Таке бурхливе поєднання лінивої легковажності й пристрасного запалу, богемної безтурботності й фанатичного перфекціонізму! Його особистість викликала би зацікавлення у будь-якого психолога. Якось Саллі подумала собі: «Треба, щоб він навчив мене фотографувати. Не зараз, якось згодом, коли ця вся плутанина нарешті роз’ясниться.

Всупереч своєму бажанню, вона повернулася до похмурих думок про жахливу місис Голланд. Тож, як не дивно, дівчина й стара жінка тепер думали одна про одну. А якщо таке трапляється між двома людьми, вони рано чи пізно неодмінно зустрінуться.

Рано-вранці в суботу такий собі чоловік разом зі своїм сином пропливав по річці Еріт Річ на баржі, завантаженій органічним добривом, і раптом натрапив на тіло. За допомогою відпорного гака вони витягнули його на борт, а тоді обережно закинули на свою плавучу купу гною. То був перший труп, який хлопчик побачив у своєму житті, а відтак його радості не було меж. Він хотів був приберегти тіло на якийсь час, щоб мати можливість похизуватись «здобиччю» перед усіма суднами, що пропливали повз них, однак батько одразу ж спрямував човен до Перфліту і, невдовзі увійшовши в порт, передав тіло місцевим поліцейським. Тоді баржа з органічним добривом попрямувала до Ессексу.

Джим узяв собі за звичку проводити вікенди на Бартон-стріт. Він закохався в Розу, яка миттєво прийняла його до лав Стереографічної компанії. Хлопчина приміряв на себе безліч ролей: він був Олівером Твістом, Юнгою-який-стоїть-на-підпаленій-палубі, ельфом, Принцом у Вежі, в той час як Фредерік непереконливо зображав Злого Дядечка. Але у який би костюм його не вбирали, чи якою б благородною не була його роль, вираз обличчя, який ловив об’єктив камери, щоразу відображав одну емоцію: усмішку радісного бешкетника. Навіть коли вони взяли його на роль покинутого малого у стереографії під назвою «Коли ти востаннє бачив свого батька?», Джим, за словами Фредеріка, мав такий вигляд, ніби переконував чиновника придбати зі свого аукціону пару вживаних вил практично за безцінь.

— Знаєте шо?! — вигукнув він на порозі, розчахнувши двері будинку, коли в суботу завітав до Гарлендів у гості. — Старий Шелбі ґиґнув! Не з’являвся ше від учора. Клянуся, йому гаплик! Певно той тип з «Варвіка» прикінчив його!

— Сиди рівно, — мовила до нього Роза з повним ротом шпильок, коли він нарешті сів.

За допомогою особливим чином розфарбованого фону студія тепер перетворилася на Палестину, а Джим мав бути маленьким Давидом з Біблійних історій.

— Такі стереографії, — зауважив Тремблер, — можна буде продавати місіонерським спілкам.

— Ти коли востаннє мив коліна?

— Б’юсь об заклад, що Давид ніколи в житті не тримав мила в руках. Хто взагалі буде дивитися на ці фотографії?

— Канібали, — відповіла Саллі.

— А шо вам до того? Мені тут ше сидіти й сидіти… Шось вам, бачу, не дуже інтересний Шелбі. Б’юсь об заклад, його порішили.

— Все можливо, — погодилась Роза. — Заради Бога, ти перестанеш хіхікати? У нас купа роботи, Джиме!

Раптом двері до крамнички прочинилися. Увійшов клієнт, і Саллі вибігла з кімнати, щоб обслужити його. Невдовзі вона повернулася, і ледь могла приховати сяючу усмішку.

— Послухайте! — радісно закричала вона. — Послухайте, яка чудова новина! То приходив чоловік з друкарні «Чейні». Вони хочуть надрукувати багато наших стереографій, щоб продавати по всьому Лондону! Просто зараз! Що ви на це скажете?

— Прекрасно! — вигукнув Фредерік. — А які саме стереографії?

— Скільки вони платять? — спитала Роза.

— Я сказала йому повернутися в понеділок. Сказала, що ми зараз надто зайняті, щоб обговорювати це питання, і що в нас є пропозиції від інших компаній, тож нам потрібен час, аби все зважити. А коли вони повернуться…

— Ти збожеволіла? — вигукнула Роза. — Скажи, що ти жартуєш!

— Аж ніяк. Я просто хочу трохи почекати, щоб підняти ціну. Фредеріку, коли вони повернуться, то говоритимеш з ними ти. Я розповім тобі, як з ними вести справу.

— Дуже на це сподіваюсь, бо я не маю найменшого уявлення про це. О, ледь не забув! Ти вже бачила це? Хотів тобі показати раніше.

Він розгорнув свіжий номер «Таймс» і простягнув його Саллі.

— Та що ж це таке?! — розсердилася Роза. — Ти фотографуватимеш сьогодні чи ні? Фредеріку?!

— Не репетуй! Фотографуватиму, просто тут є справді дещо важливіше. Ось, послухайте: міс Саллі Локгарт. Якщо міс Локгарт, донька покійного Меттью Локгарта, есквайра з Лондона та Сінгапуру, поговорить з містером Рейнолдсом з готелю «Варвік», що на Кевендіш-плейс, то дізнається щось дуже цінне для себе.

— І що ви на це скажете?

Джим засвистів.

— Та то він! — вигукнув хлопчина. — То той самий, який порішив Шелбі!

— Це пастка, — відреагувала боязко Саллі. — Я нікуди не поїду.

— Не їдь туда! — заблагав дівчину Джим. — Він і тебе порішає, так само, як старого Шелбі!

— Що тобі взагалі відомо про Шелбі, хлопче? — не витримав Фредерік. — Начитався своїх історій і верзеш тут всяке…

— Я ставлю! — не міг вгамуватися Джим. — Ставлю півкрони, шо його прибили!

— Ти колись дограєшся, я тобі кажу. Саллі, якщо хочеш, я поїду з тобою. Він не завдасть тобі шкоди, якщо я буду поруч.

— Слухайте, а якщо це містер Темпл? — припустила Саллі. — Ви ж усі пам’ятаєте, що я насправді переховуюсь? А за законом, він — мій опікун. То, певно, й випробовує зараз усі можливі способи, щоб знайти мене.

— А раптом це щось таке, що стосується твого батька? — спитала Роза. — До того ж у газеті він назвав тебе Саллі, а не Веронікою.

— А й справді. Тепер я взагалі не знаю, що мені робити… Не знаю, і все. І роботи в нас повнісінько. Давайте хоча б закінчимо ту стереографію з Джимом…

У неділю Тремблер з Аделаїдою пішли на прогулянку. Вони пройшли повз Британський музей, тоді спустились вниз по Черінг-крос-роуд на Трафальгарську площу, щоб помилуватися Колоною Нельсона. Після того вийшли на вулицю Мелл і неквапно попрямували до Букінгемського палацу, щоб провідати Королеву. Однак, прийшовши на місце, зрозуміли, що Її Величність зараз, мабуть, у відрядженні, бо королівський прапор над палацом не майорів.

— Певно вона зараз у Віндзорі, — мовив до дівчинки Тремблер. — Це дуже схоже на неї. А давай натомість купимо смажених каштанів?

Тож вони накупили каштанів, зайшли до парку, а тоді, приберігши крихти, погодували качок, які билися за ласощі, немовби маленькі військові кораблики. Аделаїда й уявити собі не могла такого чудового дня. Вона сміялась та жартувала з Тремблером так, ніби ніколи в житті не знала смутку. Чоловік веселився разом з нею, показуючи, як пускати «жабки» по воді, поки не прийшов доглядач парку і не прогнав їх геть. А коли старий повернувся спиною, Тремблер показав йому услід язика, і вони обоє зайшлися сміхом знову.

Тоді їх і помітили.

Молодий робітник з лісопильні, що знаходилася за Головною вулицею Уоппінгу, якраз прогулювався зі своєю нареченою, хатньою робітницею з Фулгему. Він мав незначні кримінальні стосунки (такі як викрадення тютюну зі складів) з одним із мешканців пансіону місис Голланд і тут раптом пригадав собі, що стара обіцяла винагороду за будь-яку інформацію про місцезнаходження Аделаїди. Молодик мав гострий зір, а тому одразу впізнав дівчинку.

Взявши наречену за руку, він раптом зійшов зі стежки, якою вони прогулювались, і попрямував слідом за Тремблером та Аделаїдою.

— Гей! — вигукнула збентежена дівчина. — Що це ти робиш?

— Веди себе природньо, — пояснив молодик. — Є одна справа.

— Знаю я твої справи, — мовила та. — Я в кущі з тобою не полізу. Відчепися!

— Ну, тоді бувай, — попрощався хлопець, залишивши здивовану дівчину посеред стежки саму.

Робітник ішов за Тремблером та Аделаїдою через весь парк аж до Трафальгарської площі. На початку вулиці св. Мартена він упустив їх з очей, але знову натрапив на Сесіл-Корт, де чоловік з дівчинкою дивилися на іграшки, виставлені у вітрині. Хлопець старався не відставати від них аж до Британського музею, тоді знову ледь не загубив їх на Коптік-стріт. Йому весь час доводилось триматися на відстані, бо людей на вулицях було вже не багато, але водночас молодчик намагався не дуже відставати, адже надворі починало темніти. Та ось Тремблер і Аделаїда повернули за ріг будинку на Бартон-стріт. Коли переслідувач добіг до рогу, вони вже зникли, але саме в цей момент зачинялися двері до фотокрамнички.

— Ну, це вже хоч щось, — подумав собі робітник і стрімголов помчав на потяг до Уоппінгу.

Розділ сімнадцятий.
Сходи короля Джеймса

Як і казала Саллі, чоловік з друкарні «Чейні» прийшов у понеділок. Фредерік, якому дівчина попередньо пояснила усі хитрощі ведення бізнесу, вперто наполягав на двадцяти відсотках гонорару з можливістю підвищення до двадцяти п’яти після продажу десяти тисяч фотографій. Друкар був приголомшений такою манерою молодика вести справу. Він думав, що здійснить одноразову оплату і таким чином купить усі стереографії відразу. Однак Саллі передбачила такий намір чоловіка і веліла Фредеріку твердо стояти на своєму. В результаті друкар погодився взяти «Історичну серію», «Відомі вбивства», а також «Сцени зі Шекспірівських п’єс». Фредерік також зазначив, що стереографії мають бути відомі під прізвищем Гарленд, а не Чейні, і що продаватися повинні за ціною два шилінга, шість пенсів за набір, додавши, що друкарня бере на себе витрати на рекламу.

Все ще трохи спантеличений від того, що тільки-но відбулося, друкар, підписавши договір, залишив будинок Гарлендів. Фредерік протер очі, не в змозі повірити в те, що він щойно зробив.

— Оце ти молодець! — вигукнула Саллі. — Я все чула! Ти був непохитний і знав, що говориш. Що ж, це початок! Ми на правильному шляху!

— Я ходячий клубок нервів, — мовив на те Фредерік. — Моя делікатна душа не створена для цих комерційних боїв. Давай, може, цим будеш займатися ти?

— Займуся, як тільки підросту, щоб мене сприймали серйозно.

— Я сприймаю тебе серйозно.

Саллі поглянула на нього. Окрім них у крамничці нікого не було; усі інші розбрелись хто-куди. Фредерік сидів на прилавку, а дівчина стояла за метр від нього, переставляючи щось на полиці, яку сконструював Тремблер для розміщення стереографій. Раптом вона почала усвідомлювати те, що хвилину тому сказав Фредерік. Дівчина злегка почервоніла й опустила очі:

— Як бізнес-леді? — делікатно перепитала вона.

— У всіх значеннях. Саллі, я…

Відчинилися двері й до крамнички увійшов новий клієнт. Фредерік зіскочив з прилавка й побіг його обслуговувати, а Саллі подалась до кухні. Її серце виривалося з грудей. Почуття, які вона мала до Фредеріка, були настільки сильні й водночас заплутані, що вона ніяк не могла дати їм назву; вона взагалі боялась подумати, що він збирався їй сказати. Можливо, через хвилину-дві вона би й дізналася.

Але тоді хтось гримнув кулаком по дверях, Саллі озирнулася. На порозі стояв Джим.

— Джиме?! — здивувалась дівчина. — Ти що тут робиш? Хіба ти не повинен бути на роботі?

— А я прийшов за своїм виграшем! Ти не пам’ятаєш, як ми з босом спорили? Так во, я був правий! Старого Шелбі порішили.

— Що?

В цей момент до кухні увійшов Фредерік і різко зупинився.

— А ти що тут робиш, опудало мале?

— Почнем з того, шо з тебе півкрони, бо старого Шелбі таки замочили. Його виловили з річки в суботу, а нині зранку приходили копи, то офіс тепер закритий. Сказали — розслідування. Так шо, давай мені мої гроші.

Фредерік кинув Джимові монету, а сам сів.

— Що вони кажуть на це все? — спитав він у хлопця.

— Та кажуть, шо поїхав дивитися на шхуну десь біля Бау-кріку, чи шось таке. Сів у човен у Брунсвіку, і не повернувся. Човняра теж після того ніхто не бачив. Казали, шо той бугай, якого призначила йому для охорони місис Голланд, був з ним, аж поки вони не прийшли на пірс, але мужлай не сідав з Шелбі у човен. Є свідок, який бачив, як громило чекав на нього весь час на пірсі. І шо ви на то всьо скажете?

— Отакої! — вигукнув Фредерік. — І ти справді думаєш, що це справа рук чоловіка з готелю «Варвік»?

— Ну та. Очевидно ж, нє?

— І ти розповів про це поліції?

— А нашо? — спитав Джим презирливо. — Хай собі побігають.

— Джиме, мова йде про вбивство!

— І шо? Шелбі був кретином! То він відправив батька Саллі на смерть, ти вже забув? Він не заслуговував кращого. То не вбивство, Фредеріку, то розплата.

Обоє поглянули на Саллі. Вона відчувала: якщо погодиться піти в поліцію, її підтримають і Фредерік, і Джим. Але внутрішній голос говорив їй, що, розповівши все поліцейським, вона сама ніколи не дізнається правду.

— Ні, — відповіла вона. — Ще ні.

— Це ж небезпечно! — відповів Фредерік.

— Для мене, а не для тебе.

— Тому я й переживаю, — дещо роздратовано відповів молодик.

— Ти не розумієш… А я не можу цього пояснити. Будь ласка, Фредеріку, дозволь мені самій у всьому розібратись.

Він знизав плечима.

— Що скажеш на це, Джиме?

— Вона ненормальна. Краще лиши її в спокої, бо ше заразишся.

— Гаразд. Але, Саллі, пообіцяй мені завжди повідомляти, що ти збираєшся робити й куди йти. Бо якщо ти твердо вирішила спуститися в саме пекло, то я хочу про це знати.

— Гаразд, обіцяю.

— Ну, це вже щось. Джиме, а ти що робитимеш сьогодні?

— Та не знаю. Вештатимусь і дратуватиму людей, певно.

— А хочеш, я покажу, як налаштовувати камеру й робити фотографії?

— Ага! Давай!

— Ну, тоді ходімо…

Вони пішли в студію й залишили Саллі наодинці з роздумами. Вона взяла газету, щоб почитати фінансові новини, але перш ніж дівчина дійшла до них, її погляд зупинився на одному заголовку; вона почала читати, проте за хвилину вже стояла на ногах: обличчя її стало біле як стіна, а руки тремтіли від хвилювання.

Саллі відклала газету й кинулась шукати Фредеріка.

Вони одразу написали листа Ніколасу Бедвеллу, а решту дня провели мовчки, зайняті роботою. Ні в кого не знайшлося потрібних слів для цієї ситуації, навіть у Джима. А Роза взагалі пішла в театр раніше, ніж зазвичай.

Джим справив враження настільки хорошого помічника, що Гарленди, на знак подяки, запропонували йому залишитися на вечерю. Разом із Тремблером та Аделаїдою він попрямував до закладу під назвою «Герцог Камберлендський», щоб купити трохи пива. А вечерю цього разу готувала Саллі. Смаколики називалися «кеджері». Це була печеня з рису, риби та пряного порошку каррі, одна з двох страв, які дівчина вміла готувати.

Фредерік якраз повернувся з лабораторії, а Саллі накривала на стіл. Раптом двері кухні розчахнулися і влетів Джим:

— Місис Голланд, — ледве вимовив він, переводячи подих. — Аделаїда в неї… Вона причаїлась за рогом, а тоді вхопила дівчинку і потягнула в кеб! Ми не могли ніц зробити.

— А Тремблер де? — спитав Фредерік, кидаючи столові прибори й одягаючи своє пальто.

— Той бугай збив його з ніг! — відповів Джим. — Вже було темно. Ми тільки повернули за ріг, як тутка чиясь тінь… Ми ніц не виділи, перелякались, їй-богу. Стара вискочила нізвідки, вхопила Аделаїду й чкурнула з нею в кеб. Тремблер кинув пиво, зловив малу однією рукою, як тут громило — вже в нього за спиною, і давай валити Тремблера на землю. Він, бідолаха, певно там досі лежить. Я видів, як вони запхали її в кеб, а тоді дременули з місця як зварйовані…

— Саллі, залишайся тут, — сказав Фредерік. — Не виходь на вулицю, не підходь до дверей, нікого не впускай!

— Але ж! — вигукнула дівчина. Та було вже надто пізно, Фредерік вилетів з кухні разом із Джимом. — А як же Тремблер?— спитала Саллі, звертаючись у простір.

Дівчина поглянула на гарячий кеджері, готовий до споживання, і сльози відчаю виступили на її очах. «Чому я повинна залишатися тут? — подумала вона з розпачем. — Хіба це не мене стосується?»

Вона звалилась у крісло й прикусила губу, обмірковуючи свій наступний крок. Дівчина не знала, що їй робити. Раптом вона почула гуркіт, клямка дверей повернулась — Саллі підняла очі й, приголомшена, побачила на порозі Тремблера. Чоловіка трусило, він зблід, немов стіна, а на щоці у нього кровоточила рана. Саллі зірвалася з місця й допомогла Тремблеру пройти до крісла.

— Що трапилося? — спитала вона. — Прибіг Джим і сказав, що місис Голланд…

— Ті покидьки забрали її, — у відчаї мовив чоловік.

Зараз він цілком виправдовував своє ім’я, бо тремтів, немов сполохане мишеня.

— Вони схопили мою маленьку крихітку й потягли до того клятого кеба… А я не зміг нічого вдіяти. Той мерзотник вдарив мене і повалив на землю… Я намагався, міс, Бог бачив, намагався, але той тип такий здоровенний…

— Фред з Джимом побігли за ними, — сказала дівчина, віджимаючи змочену тканину й прикладаючи її до рани на обличчі Тремблера. — Вони доберуться до неї, не переймайтесь. Фред не дасть заподіяти шкоди дівчинці. Вже за годину вона буде тут, жива-здорова.

— Господи, міс, якби ж я вас послухався тоді… Це моя вина. Не потрібно було брати її з собою. Така мила маленька дівчинка…

— Перестаньте. Не треба себе звинувачувати. Звісно, це не ваша провина. У цьому взагалі ніхто не винен. Погляньте, у мене готова вечеря, і її нікому з’їсти, окрім нас. Будете трошки?

— Я щось не знаю. У мене навіть апетит зник через це.

Те саме можна було сказати й про Саллі. Але все ж вона поклала собі й Тремблеру по півпорції кеджері. Їли вони мовчки й так моторно, що вечеря зайняла в них якихось п’ять хвилин. Тоді Тремблер відставив тарілку вбік і сказав:

— Було дуже смачно. Дякую вам.

— Як ваша щока? — поцікавилася Саллі.

— Я невдаха, — пробурмотів Тремблер, коли дівчина прикладала до його рани фланель. — Не вмію нічого робити взагалі.

— Годі вам, — озвалась Саллі. — Без вас цей будинок вже давно б розвалився на шматки. Тому не прибідняйтесь.

Саллі відклала компрес, і тут раптом їй спала на думку одна ідея. Але спочатку їй довелося присісти: дівчину почало трясти.

— Що з вами? — спитав Тремблер.

— Тремблере, зробите для мене дещо?

— Що саме?

— Я… — дівчина не знала як почати своє прохання. — Тремблере, а ви знаєте, що трапилося, коли ми з Фредеріком пішли до опіумного притону?

— Так, міс. Ви розповідали. А що? Ви ж не плануєте знову туди повертатися?

— Ні, в цьому немає потреби, опіум в мене є тут… Коли містер Бедвелл попросив мене дістати йому трохи наркотику, я… я потайки приберегла трохи й собі. Я знала, що коли-небудь мені знову доведеться пройти через це. Я гартувала себе. Я ніколи не дізнаюсь, що потрібно місис Голланд від мене, поки не зроблю цього. Розумієте, я повинна знову викликати своє жахіття. Я все відкладала й відкладала цей момент, бо глибоко сподівалася, що вона зникне, але ось вона знову з’явилась. І це все крутиться в моїй голові… Я б хотіла це зробити зараз. Ви… Ви побудете зі мною?

— Це що, ви збираєтесь курити прямо тут?

— Тільки так я зможу дізнатися правду. Прошу вас, Тремблере… Ви б могли залишитись і приглянути за мною?

Тремблер з важкістю ковтнув.

— Звісно, залишуся, міс. Але якщо щось піде не так? Що мені робити?

— Не знаю… Я довіряю вам, Тремблере, просто тримайте мене, мабуть…

— Добре, міс. Я все зроблю.

Вона підхопилася з місця, поцілувала його й кинулась до буфету. Загорнутий у папір опіум лежав за глиняним кухлем на верхній полиці. Щоб дістати його, Саллі довелося стати на стільчик. Шматок опіуму був завбільшки з кінчик пальця, і дівчина не знала, чи буде цієї дози забагато чи, навпаки, замало, і взагалі — як його курити, зважаючи на те, що в неї не було трубки…

Саллі сіла за стіл і відсунула тарілки. Тремблер зайняв місце навпроти, підставивши лампу ближче, так щоб її світло падало на червону церату. В каміні палало вогнище, тому на кухні було тепло, але задля більшої впевненості дівчина підвелася й замкнула двері. Тоді вона розгорнула опіум.

— Це востаннє, — пообіцяла собі Саллі. — Одного разу я лише випадково вдихнула дим з чиєїсь трубки. В такому разі, можливо, мені й не треба його розкурювати? А якщо я просто підпалю його і вдихну дим, як тоді у мадам Чанґ?.. Чи краще для впевненості діяти як належить? Але це все, що в мене є. Що думаєте, Тремблере?

Чоловік розгублено похитав головою.

— І гадки не маю, міс, — відповів він. — Коли я був малий, мати давала мені настійку опію від зубного болю. Це все, що мені відомо. Його ж курять як тютюн, хіба ні?

— Не зовсім. Люди, яких я бачила в притоні мадам Чанґ, лежали на ліжках, а слуги сиділи біля них і підтримували трубки. Тоді підпалювали опіум. Може, вони просто не могли їх тримати самі? А якщо я покладу його на тарілку?..

Саллі підхопилася, дістала з буфету тарілку, а тоді взяла коробку сірників з полиці над каміном.

— Я просто піднесу до нього сірник, — мовила вона. — А якщо я раптом засну, чи ще щось станеться, сірник просто впаде на тарілку.

Дівчина взяла чисту виделку, встромила її в маленьку клейку гумову кульку й підняла над тарілкою.

— Ну, що ж, — сказала вона.

Саллі черкнула сірником і піднесла його до шматка опіуму. Вона помітила, що її руки не тремтіли аніскілечки. Полум’я обвилося навколо наркотику, його поверхня враз почорніла, а тоді він почав диміти й вкриватися бульбашками. Вона присунулась ближче й зробила глибокий вдих. У голові дівчини миттєво запаморочилось. Саллі почала кліпати, хитати головою і відчула нудоту. А тоді сірник погас.

Вона жбурнула його на тарілку й дістала ще один.

— Все гаразд, міс? — спитав і без того наляканий Тремблер.

— Ви б могли запалити сірника й тримати його під опіумом?

— Звісно. А ви впевнені, що хочете продовжити?

— Так. Я мушу. Просто продовжуйте палити сірники, потрібно, щоб від опіуму постійно йшов дим.

Тремблер черкнув сірником і підставив його до шматка. Саллі нахилилась, поклавши руки на стіл, прибрала назад волосся, щоб його не охопило полум’я, і знову зробила глибокий вдих. Дівчині здавалося, що дим був і солодкавим, і гіркуватим водночас. А тоді почалось жахіття…

На той час Уоппінг був схожий на острів. З одного боку його омивала річка, з іншого — простягалися доки. Тому, аби туди дістатися, необхідно було пройти по одному з мостів. А то були не міцні кам’яні споруди на зразок Лондонського мосту — в Уоппінгу це були набагато легші й простіші конструкції, виготовлені, крім того, лише з металу та дерева. А ще вони рухалися. Це були розвідні мости, які приводили в дію за допомогою гідравлічної системи. Відтак, коли судна вирушали з доків або прибували до них, мости піднімали або розводили вбік, щоб пропустити кораблі. Всього таких мостів було сім, а значить — сім виходів і сім входів. Не важко розмістити на кожному з них охоронця. Місис Голланд мала достатньо людей, які були перед нею в боргу, і ще стільки ж, які її боялися.

Кеб з Фредеріком та Джимом, який захоплено дивився на набережну, з гуркотом проскочив мостом над каналом, що вів до одного з найбільших Лондонських доків. Але жоден з них не помітив дві чоловічі постаті, які стояли біля лебідки праворуч.

— А тепер куди, хлопці? — голосно спитав кучер.

— Зупиніть тут, — відповів Фредерік. — Далі ми підемо пішки.

Вони заплатили візниці, і кеб, розвернувшись, одразу помчав тією ж дорогою назад. Фредеріку було прикро, що він не взяв із собою більше грошей. Таким чином, можна було б попросити кеб зачекати, поки вони з Джимом повернуться. Але він віддав усі гроші за поїздку до Уоппінгу.

— І шо будем робити? — спитав Джим. — Я знаю, де вона живе. Я шпигував тутка…

— Поки ще не знаю. Давай прогуляємось і оглянемо місцевість.

І вони поспішно рушили Головною вулицею Уоппінгу, вздовж височезних стін похмурих складів, з яких стирчали балки для підтягування вантажів і крани, що звисали над їхніми головами, нагадуючи страшні конструкції для масових тортур. Через якусь хвилину-дві вони вже були на розі «Катової Пристані», коли Фредерік раптом зупинив Джима.

— Зажди, — мовив він.

Він визирнув з-за рогу, а тоді відтягнув Джима за руку, щоб їх не побачили.

— Поглянь! — прошепотів Фредерік. — Це ж треба, ми якраз вчасно. Вони тільки під’їжджають до будинку, ось вона виходить з кеба, так, з нею Аделаїда…

— Шо ми будемо робити? — не міг вгамуватися Джим.

— Ну, хапаєм її і даєм драпака!

Фредерік кинувся вперед, а Джим одразу за ним.

До пансіону місис Голланд було якихось двадцять метрів, і вони примчали туди блискавкою. Жінка все ще нишпорила у своїй сумці, намагаючись знайти ключі.

— Аделаїдо! — вигукнув Фредерік, і тоді місис Голланд повернулась. — Тікай! Біжи з Джимом!

Джим чимдуж кинувся до дівчинки і схопив її за руку. Хлопчина вже хотів був тягнути її з собою, але Аделаїда почала опиратись.

— Ну, ти шо? — закричав він. А тоді смикнув її за руку сильніше, й вона врешті зрушила з місця. Вони добігли до кінця вулиці й сховалися за рогом. Тоді Фредерік зрозумів, чому місис Голланд навіть не поворухнулась, і чому її обличчя оскалилося посмішкою. За його спиною стояв небачених розмірів здоровань з великою палицею в руках. То був Джонатан Беррі. Фредерік озирнувся довкола, але бігти було нікуди. Він потрапив у пастку.

Ріг, за який вирішив завернути Джим, був не надто вдалим місцем для схованки. Вони опинилися в глухому куті. Аделаїда знала про це, але була настільки приголомшена страхом і панікою, що просто бігла за хлопчиськом навмання.

Місце, куди вони потрапили, називалось Церковним двориком. Він був вигнутий, тому Джим одразу й не побачив, що виходу з нього немає. До того ж навколо вже було темно, хоч в око стрель. Хлопець підійшов до кінця дворика, спіткнувся об купу сміття неподалік, добряче вилаявся, а тоді, випроставшись, намацав у темряві цегляну стіну.

— Де ми? — спитав він. — Шо там за стіною?

— Церква, — прошепотіла Аделаїда. — Місис Голланд іде за нами? Вона йде за нами?

— Містер Фред затримає її. Не бійся. Треба перелізти через цю кляту стіну.

У цілковитій пітьмі хлопець почав шукати способи, як би видряпатися на стіну. Вона була метрів два заввишки, однак завершувалась частоколом. Джим побачив його у тьмяному світлі, яке лилося з церковних вікон, і засліплювало йому очі. Раптом він почув співи і подумав, що церква, в якій відбувається служба, — ідеальне місце для схованки.

Але для початку потрібно було подолати бар’єр, що височів перед ними. У куті Джим побачив діжку, підкотив її до стіни, поставив на попа, а тоді розворушив Аделаїду, яка сиділа на землі й безперервно щось бурмотіла собі.

— Вставай, дурненька, — мовив він. — Давай, нам треба перелізти через стіну.

— Я не можу, — відповіла дівчинка.

— Та вставай же! Заради Бога… Вставай!

Тоді Джим силоміць схопив Аделаїду й поставив її на бочку. Дівчинка тремтіла, мов сполоханий кролик, і хлопчина заговорив лагідніше:

— Швидше переліземо, швидше виберемося звідси, і скоро будемо на Бартон-стріт. А там на нас чекає Тремблер. Тобі просто треба спробувати, гаразд?

Він вхопився обома руками за стіну, підтягнувся, і вже за мить стояв на вершечку стіни. Вона була достатньо широка, тому Джим вмостився якомога зручніше, а тоді повернувся, щоб подати руку Аделаїді.

— Підбери під себе спідницю, бо зачепишся, — сказав він. Дівчинка зробила так, як порадив їй Джим, простягнула йому свої руки, і хлопчина, без зайвих зусиль, швидко підняв її легесеньке, мов пір’ячко, тільце.

Невдовзі Джим і Аделаїда вже стояли по інший бік стіни, на похмурому цвинтарі. Хлопчина й дівчинка опинилися серед темних, похилих надгробків, поламаних облямівок та густої високої трави. А просто перед ними неясно вимальовувались обриси церкви, з якої лунала органна музика. Її вікна жовтіли приємним теплим світлом, і Джим відчув спокусу увійти всередину. Пробравшись через могили, вони вийшли до головного входу, над яким погойдувалась гасова лампа, у промінях якої діти раптом побачили, наскільки вони встигли забруднитись.

— Опусти спідницю, — мовив Джим до Аделаїди. — Сміхота, та й годі.

Дівчинка знову зробила так, як велів їй Джим. Хлопчина озирнувся довкола — на вулиці не було нікого.

— Ліпше не вертатися до того моста, — мовив він. — Це ж недалеко від її дому. Через ці кляті доки якось взагалі можна по-іншому пройти?

— Є ще один міст біля Тютюнового доку, — прошепотіла дівчинка. — В кінці вулиці Олд Грейвел.

— Ну, то пішли. Ти ведеш, але залишайся непомітною.

Аделаїда повела його повз церкву, і біля якогось закинутого робітничого дому вони повернули праворуч. Тутешні вулиці були вужчі, ніж Головна, а по обидва боки знаходились не верфі й склади, а невеликі житлові будинки з терасами. Довкола не було людно; дорогою вони минули паб, але навіть звідти не долинало жодного звуку, хоча у вікнах світилося.

Вони швидко рухалися вперед, і поступово до Джима поверталась надія. На Бартон-стріт їм тепер доведеться йти пішки, але це вже було неважливо. Півторагодинна прогулянка ще ніколи нікому не зашкодила. Все йшло за планом.

На розі вулиці Олд Грейвел вони призупинилися. Це була ширша і більш освітлена вулиця, аніж та, з якої вони щойно вийшли. Починало накрапати. Джим примружився, виглядаючи з-під руки, і в кінці вулиці побачив темні контури височезних складів, за якими розташувався міст.

— То він? — спитав хлопчина.

— Так, — відповіла Аделаїда. — Це Тютюновий док.

Вони нишком вийшли з-за рогу й попрямували до моста. Біля них повільно прокотився візок із багажем, накритий брезентом, але поки Джим второпав, що можна попросити кучера підвезти їх, візок зник за стіною дощу. Кілька перехожих, що йшли вулицею, з невимовною цікавістю кидали погляди на чудернацьку пару: маленьку переполохану дівчинку, в завеликому на неї пальто, та хлопчину без пальто і навіть без капелюха, які йшли навмання в таку холодну погоду. Та більшість просто проходили повз, ідучи своїм маршрутом, схиливши голови проти вітру.

Джим та Аделаїда вже майже дійшли до моста, коли їх раптом помітили.

Праворуч від дороги знаходилась халупа нічного сторожа, перед якою горіла жаровня. Вогонь шипів і потріскував, коли випадкові краплі дощу просочувались крізь недбало натягнутий полотняний навіс. У халупі сидів чоловік, чи навіть двоє чоловіків, і Джим краєм ока помітив, як вони обоє підвелися зі своїх місць, коли він та Аделаїда проходили повз. Тільки він встиг подумати собі «чого це вони раптом?», як один з чоловіків закричав:

— Поглянь! Це вона! Та сама!

Джим відчув, як Аделаїда, яка була поруч із ним, зіщулилась від паралізуючого страху. Він схопив її за руку, і перш ніж сторожі вийшли з халупи, діти кинулися бігти назад тією ж дорогою, якою прийшли. Вони не бачили жодних провулків, чи поворотів, куди можна було звернути й сховатися: по обидва боки вулиці стояли моторошні темні стіни складів, і нічого окрім них.

— Біжи! Заради Бога, Аделаїдо, біжи! — благав її Джим.

Раптом він побачив якийсь невеликий прохід і кинувся туди, волочачи Аделаїду за собою; тоді різко повернув ліворуч і одразу праворуч, збивши переслідувачів зі сліду.

— А тепер куди? — спитав він, переводячи подих. — Ну ж бо, піднімайся, я чую їхні голоси!

— У напрямку Шедвелла, — важко видихнула Аделаїда. — О, Джиме, вони мене вб’ють. Я помру, Джиме.

— Помовч, не мели дурниць. Ніхто тебе не вб’є. Та стара карга сказала так, шоб тебе залякати. Їй потрібна Саллі, а не ти, січеш? Давай вставай! Як нам дістатися до Шедвелла?

Вони знаходились на вулиці Перл-стріт, яка була ледь ширшою, ніж звичайний провулок. Аделаїда нерішуче озирнулась довкола.

— Он вони! — діти почули за своїми спинами голоси двох охоронців, гуркіт їхніх черевиків покотився відлунням.

І вони знову кинулись навтьоки… Аделаїда вже була знесилена, Джим ледве дихав. Ще один поворот, а тоді ще один, і ще, але гуркіт черевиків нікуди не зникав.

У відчаї Джим метнувся у якийсь прохід між будинками, настільки вузький, що крізь нього ледве можна було пролізти; він проштовхнув Аделаїду попереду себе. Вона спіткнулась, він звалився на неї, й обоє попадали на землю.

В проході перед ними щось ворухнулось, так ніби швидко пробіг щур. Аделаїда здригнулась і, перелякана, вткнулась носом Джимові у шию.

— Здоров був, друзяко! — почувся голос у темряві.

Джим підняв очі. Загорівся сірник, і він раптом зрозумів, як його обличчя мимоволі розпливається в усмішці.

— Слава Богу! — вигукнув він. — Аделаїдо, всьо добре! То мій друзяка Педді.

Аделаїда не могла промовити ні слова, вона була вкрай виснажена гонитвою й страхом. Піднявши очі, вона побачила перед собою замурзане обличчя рудоволосого підлітка, вбраного в якесь лахміття. На вигляд він здавався однолітком Джима. Вона не змогла вичавити з себе ні звуку, і просто опустила голову на вологий камінь.

— То та мала, яку шукає стара Голландиха? — спитав хлопець.

— Ага, а ти шо, вже чув? — відповів Джим. — Треба забиратися з Уоппінга. Але в неї на мостах по кілька молодчиків.

— Ви в надійних руках, — з усмішкою мовив Педді. — Я знаю тутка всьо. Всьо шо треба і не треба.

Педді був лідером банди місцевих хлопчаків. Вони познайомилися з Джимом, коли випадково на вулиці Педді та його товариші закидали його камінням і прокльонами. Однак у відповідь Джим продемонстрував хлопчакам увесь свій запас лайки, вразивши їх настільки, що миттю завоював авторитет усієї зграї.

— Але як тебе сюда занесло? — прошепотів Джим. — Я шось думав, ви ніколи не буваєте поза берегом.

— Я у справах, малий. Пригледів тутка один вугільник неподалік Старої Бухти. Так шо, вважай, вам пощастило. Плавати вмієте?

— Нєа. А ти, Аделаїдо?

Дівчинка заперечливо похитала головою. Вона все ще лежала на землі, обличчям до стіни. Прохід, в якому знаходились діти, був накритий дахом, тому дощ, що барабанив по сусідній вулиці, їм не перешкоджав. Але все ж їм не вдалося сховатися від прохолодної цівки дощу, яка текла з виїмки в стіні. Вона повністю намочила сукенку Аделаїди. Босоногому Педді, що стояв на мокрій землі, було байдуже на калюжі.

— Наближається приплив, — мовив він. — Треба ворушитись.

— Ну ж бо, — мовив Джим до Аделаїди, допомагаючи їй підвестись. І вони пішли вслід за Педді у темряву, навпомацки шукаючи дорогу.

— Де ми? — прошепотів Джим.

— Завод тваринного вугілля, — почулася відповідь спереду. — Там є двері.

Педді зупинився. Джим почув, як у замку повернувся ключ, і двері зі скрипом відчинилися перед ними.

Кімната, в яку вони потрапили, була схожа на довгу печеру, в кутку якої горів слабкий вогник від свічкового недогарка. Дюжина, а то й більше дітей, одягнених у лахміття, спали покотом на купі мішковини. Дівчинка з диким поглядом в очах, трохи старша за Педді, тримаючи свічку, намагалась розгледіти пізніх гостей. У повітрі стояв важкий сморід, від якого паморочилось у голові.

— Доброго вечора, Алісо, — привітався Педді. — У нас гості.

Дівчина мовчки витріщилась на них. Аделаїда вхопилася руками за Джима, який спокійно дивився на господиню цього дивного місця.

— Їм треба допомогти вибратися з Уоппінгу, — продовжив Педді. — Не знаєш часом, Дермот зараз на баржі?

Аліса заперечливо похитала головою.

— Відправ до нього Чарлі, щоб він передав дещо. Ти знаєш, про що я.

Вона кивнула до маленького хлопчика, який одразу ж дременув з кімнати.

— Ви шо, живете тут? — спитав Джим.

— Ага, ми боремося зі щурами, і за це нам дозволяють тут жити. Продаємо їх Фоксу й Гузу, вони займаються винищуванням гризунів.

Джим перевів погляд на купу кісток у куті кімнати, всередині якої щось ворушилось. Це щось раптом випросталось, і Джим зрозумів, що то хлопчик, на вигляд п’яти-шести років, майже голий. Він переступив через купу й поплентався до Аліси, несучи в руках непосидючого щурка. Не мовивши ні слова, дівчина взяла його, й жбурнула до клітки.

— Можете лишатися тут, якшо хочете, — запропонував Педді. — Нормальне місце, нє?

— Нєа, дякую, але нам треба йти. Пішли, Аделаїдо.

Джим потягнув її за руку. Йому дуже не подобалось, що дівчинка тепер була покірна й слухняна. «Краще б вона опиралась», — думав він собі.

— Ну, тоді вам сюди, — скомандував Педді і повів їх через сусіднє приміщення, ще більше й смердючіше, ніж попереднє. — Тутка обережніше. Ключів у нас насправді не повинно бути. Котли горять всю ніч, а отже, десь поруч має бути сторож.

Вони пройшли ще ряд схожих приміщень, подекуди зупиняючись і прислухаючись, чи не чутно за ними кроків, але нічого чути не було. Врешті-решт вони дійшли до підвалу, в куті якого знаходився сміттєпровід, куди, судячи з усього, скидали зрізані роги й туші тварин. Поверхня ями була слизькою від розлитого жиру, а в повітрі стояв сморід протухлої крові. Тут їм потрібно було вилізти нагору.

— І як ми туда поліземо? — раптом поцікавився Джим.

— А шо? — озвався Педді. — Погано пахне?

Він передав свічку Аделаїді й продемонстрував, як вилізти на сміттєпровід, схопившись за нього обома руками. Зрозумівши схему, Джим взяв у дівчинки свічку й, незважаючи на спротив, підштовхнув її нагору. Невдовзі діти вже стояли на свіжому повітрі під дощем, у вимощеному бруківкою дворі, оточеному парканом з колючим дротом. За ним йшла вуличка із пабом на розі.

Педді підійшов навшпиньки до паркану й подивився в отвір.

— Всьо чисто, — мовив підліток.

Здавалося, що для нього не існувало жодних перешкод. Паркан з колючим дротом виглядав щільним і непрохідним, але Педді знав місце, де шматок дроту відходив від стовпа і його можна було підняти рукою. Хлопчак так і зробив. Він притримав дріт, і Джим з Аделаїдою швидко проскочили під ним.

— Двір Фокса й Гуза, — сказав Педді. — Тутка хазяїн тримає тих щурів, яких ми ловимо. Теперка треба дістатися до Уоппінг-вол, і ми вже біля річки. То два кроки звідси.

Уоппінг-вол була короткою вуличкою, яку діти перетнули без жодних проблем й опинилися біля Сходів Короля Джеймса. Джим вже бачив щогли кораблів і такелаж, вже чув плескіт води, що билася об берег річки.

— Можете тутка взяти човен, — запропонував Педді. — Простіше простого. А там вже й допливете собі додому. Спускайтеся сходами, а я на сторожі побуду.

Джим та Аделаїда прослизнули у вузький прохід між будинками й опинилися на маленькій верфі. Трохи нижче в багнюці лежали зіперті один на одного човни, прив’язані линвами до швартової тумби. Кам’яні сходинки під їхніми ногами вели просто до берега.

— А теперка куда, Педді? — Джим озирнувся й завмер на місці.

Позаду них, загороджуючи шлях, стояла місис Голланд, а біля неї Педді.

Джим схопив Аделаїду й притягнув поближче до себе. В його голові метушилися думки. Але лиш одне-єдине питання не давало йому спокою:

— За шо, Педді?

— Гроші, друзяко, — почулось у відповідь. — Жити якось треба.

— Гарний хлопчик, — озвалась місис Голланд.

— Я ше повернуся, — зі злістю проговорив Джим, — я ше повернуся і ти за всьо заплатиш!

— Аякже, — мовив Педді, ховаючи в кишеню монетку, яку йому дала стара. А тоді зник у пітьмі.

— Що ж, — мовила місис Голланд, — мала мерзотнице, здається, ти попалась. Тікати тепер нікуди, бо внизу чекає містер Беррі, а він тобі голову відірве, якщо надумаєш зробити зайвий рух. Він тренується на курчатах і вже добряче набив собі руку. Уявляєш, після того, як їм відрубують голови, вони ще хвилин п’ять бігають довкола, махаючи крильцями. Ми з містером Беррі побились об заклад, скільки часу протримаєшся ти, і йому вже руки чешуться, щоб перевірити, тому, на твоєму місці, я б нікуди не спускалась. Ти попалась, Аделаїдо.

Тримаючи Аделаїду за руку, Джим відчув, як дитину почало смикати від страху.

— А для чого вона тобі? — спитав Джим, і його неначе прорізало гострою крижиною. Бо вперше за увесь час місис Голланд подивилась прямісінько йому у вічі, й хлопчина зрозумів, що вона не жартує. Вона й справді (в прямому значенні) була готова відірвати Аделаїді голову і спостерігати, як дівчинка бігає довкола.

— Я хочу покарати її за втечу. На порох її розітру. Так, містере Беррі, можете підніматися сюди!

Джим озирнувся й побачив здорованя, що піднімався сходами. У непроглядній темряві важко було побачити його обличчя, і здавалося, що голови у нього взагалі немає. Він нагадував велетенського безформного монстра, який уособлював жах і жорстокість. Аделаїда, продовжуючи тремтіти зі страху, притиснулась міцніше до Джима, а той у відчаї почав шукати поглядом будь-які способи порятунку. Однак усе намарно. Тікати їм було нікуди.

— Тобі потрібна міс Локгарт, а не Аделаїда! — раптом вигукнув він. — Тобі ж Рубін потрібен, хіба нє? Так ось, Аделаїда й гадки не має де він. Відпусти її!

Єдиним проблиском світла, яке розбавляло цю моторошну картину на промоклій від дощу береговій лінії, був тьмяний вогник, що блимав з вікна якогось будинку. Але за мить в очах місис Голланд блиснув яскравіший вогонь, коли вона кинула погляд мимо Джима на містера Беррі. Джим повернувся й побачив, як велетень піднімає свою палицю, щоб завдати удару, і миттєво затулив Аделаїду, ставши попереду неї.

— Тільки спробуй, — мовив він до Беррі з усією мужністю, яка в ньому була.

Громило замахнувся палицею, і Джим, піднявши руку, прийняв весь удар на лікоть. Він мало не зомлів від болю. Хлопчина чув, як Аделаїда почала плакати, і побачив, як Беррі знову піднімає свого патика. Джим опустив голову й кинувся вперед на здорованя, та Беррі відкинув його вбік одною рукою, неначе муху, і завдав ще одного жахливого удару, цього разу Джимові в плече. Різкий біль покотився хвилями по тілу підлітка, й він упав на землю.

На губах у хлопця виступила кров, і він почув ще дужчий крик Аделаїди. Джим знав, що мусить їй допомогти, адже саме для цього він тут. Він хотів був підняти голову, але зрозумів, що не може встати. Руки не слухалися його. Зціпивши зуби від пронизливого болю, він, на свій превеликий сором і жаль, усвідомив, що плаче. Аделаїда у відчаї чіплялася за нього, за його жакет, руки, та волосся, вона чимдуж тиснулась до нього, але Джим був знесилений і не міг нічого вдіяти. Тоді містер Беррі схопив однією рукою дівчинку за шию, а іншою відштовхнув Джима від неї; Аделаїда задихалась, очі її закочувалися догори, вона не могла вимовити ні звуку, а велетень гарчав, немов дикий ведмідь. Його паща повніла зламаними зубами, криваві очі наближалися все ближче й ближче, ось він схопив її, ось підняв над землею…

— Опусти її! — гукнув Фредерік Гарленд. — Опусти її негайно, або я тебе вб’ю!

Містер Беррі завмер на місці. Джим повернув голову й поглянув на Фредеріка. Той, похитуючись, стояв, спершись рукою на стіну. Його обличчя було вкрите жахливими ранами й синцями. Одне око заплило, губи спухли, щока була побита настільки, що сочилась кров’ю. Молодик тремтів з ніг до голови. Місис Голланд безтурботно спостерігала за тим, що відбувається.

— Що? — озвався Беррі.

— Опусти дівчинку й дізнаєшся, — відповів на те Фредерік.

— Я думав, ми з тобою вже розібрались, — гаркнув крем’язень.

— Щось ви здаєте позицію, містере Беррі, — промовила місис Голланд. — Розправтесь з цим здохляком негайно. Він вже вчетверте переходить мені дорогу. Він мені потрібен мертвий. Давайте сюди дівчинку!

Аделаїда висіла в повітрі, баламкаючи ногами, немов лялька. Беррі опустив її, і місис Голланд тут же схопила дівчинку.

— Фреде, він тебе вб’є! — прохрипів Джим.

— Не вб’є, — сказав Фредерік, ледве ворушачи язиком.

Здоровань кинувся на нього, але Фредерік зумів ухилитися. «Це кінець, я — покійник», — вертілося в його голові, але хлопець вперто не здавався.

Велетень знову вдарив Фредеріка, і цього разу поцілив фотографові в голову. Той звалився на землю, але встиг відкотитися від ніг здорованя. «Палиці в нього немає, певно, випустив з рук, коли хапав Аделаїду», — подумав Фредерік, а тоді, відштовхнувшись від стіни, з усієї сили вдарив Беррі ногою.

Здоровань з гуркотом впав на землю, і Фредерік тут же вискочив на нього зверху. Парубок гамселив його кулаками, м’яв з усіх боків і тряс, мов скажений, але був настільки виснажений, що удари його були заледве сильніші, ніж удари дитини. Містер Беррі підняв руку й одним стусаном жбурнув Фредеріка на землю. Джим зробив відчайдушну спробу піднятися, опираючись на пошкоджену руку, і тут його пронизала хвиля їдкого болю. Падаючи, він почув, як щось під ним тріснуло, «мабуть, палиця», — наостанок промайнуло в його голові, і він знепритомнів.

Невдовзі прокинувшись, хлопчина побачив за метр від себе Фредеріка, який стояв навколішки й прикривався від безперервних ударів містера Беррі, що градом сипалася на його голову й плечі. Він опирався супротивнику, але, ослабнувши, пропускав удари втричі частіше. Джим повернувся на бік, і неушкодженою рукою почав нишпорити побіля себе, поки врешті не знайшов палицю. «Я помру від цього болю, — думав він собі, — просто не витримаю цього… Але ж поглянь на Фреда, він не здається, його ніщо не зупинить, ми з ним схожі, він хоробрий…»

— Лови, Фреде! — вигукнув Джим, жбурнувши Фредерікові патика. Той схопив дрюк обома руками ще до того, як це усвідомив містер Беррі. Міцно тримаючи в руках шматок дерева, парубок відчув, як до нього повертаються сили. І Фредерік навідліг зацідив здорованю в пузо. Беррі важко дихнув і Фредерік вальнув його ще раз, а тоді із зусиллям підвівся на ноги.

Вони були не більше, ніж за метр від краю верфі. Фредерік розумів, що це останній шанс на перемогу. Раптом він згадав про свої фехтувальні навички і, утримуючи рівновагу, кинувся на Беррі. Він нічого не бачив, його очі залилися кров’ю, але він відчував зв’язок із палицею. Тоді ж пролунали вигуки Джима:

— Так йому, Фреде, давай!

Фредерік наніс ще один удар і протер рукою очі. Тим часом Джим кинувся велетню в ноги, і той, перечепившись, повалився на край верфі. Фредерік вдарив його знову. Містер Беррі підвівся на коліна, вхопив Джима за вухо і затряс над ним своїм кулаком. Та юнак побачив, що монстр уже видихається. В цю ж мить, не упускаючи свого шансу, Фредерік завдав чудовиську вирішального удару палицею.

І Беррі зник.

Джим лежав не ворушачись. Фредерік впав на коліна, йому стало зле, і його вивернуло. Джим підсунувся до краю верфі й поглянув униз. Не було чутно ні звуку.

— Де він? — ледве вимовивши через розпухлі губи, спитав Фредерік.

— Там, внизу, — відповів хлопчина.

Фредерік підповз до краю. Біля підніжжя обриву виднілася кам’яна брила метр завширшки. Містер Беррі лежав, розпростертий однією частиною тіла на ній, а іншою в грязюці. Від падіння він переламав собі шию.

— Ти зробив це! — вигукнув Джим. — Ми це зробили! Ми його прикінчили!

— Де Аделаїда?

Вони озирнулися. На верфі не було нікого. Дощ припинився, і калюжі поблискували тьмяним світлом. Внизу поскрипували човни, погойдуючись на воді та злегка піднімаючись з надходженням хвиль, неначе мерці з могил. Але то всього лиш наближався приплив. Джим і Фредерік були самі. Аделаїда зникла.

Розділ вісімнадцятий.
Лондонський міст

Саллі прийшла до тями пізно. Стрілки годинника наближалися до півночі, а в майже холодному каміні дотлівав вогонь. Тремблер спав у кріслі. Все виглядало звичним, за винятком Саллі. Вона змінилась, а разом з нею й світ. Дівчина не могла повірити в те, що трапилося… Але жахіття врешті-решт допомогло їй усе зрозуміти.

Раптово здригнувшись, Тремблер розплющив очі:

— О Господи, міс! Котра година?

— Північ.

— А ви?.. Стривайте, тільки не кажіть, що я заснув…

Саллі кивнула, мовляв, «пусте».

— З вами все гаразд, міс? Я дуже перепрошую…

— Я в нормі.

— Вигляд у вас добряче переполоханий, так, наче ви побачили якусь примару. Можливо, чашку чаю, міс? Я ж пообіцяв, що не засну ні в якому разі… Користі від мене як з цапа молока.

Та Саллі не слухала його. Чоловік підвівся з крісла, підійшов до неї й легенько поклав руку на плече.

— Міс?

— Я маю знайти Рубін. Він повинен бути в мене.

Саллі підвелась і підійшла до вікна. Вигляд у неї був збентежений. Тремблер, стурбовано покусуючи вуса, відступив убік. А тоді заговорив знову:

— Міс, давайте дочекаємось, коли повернеться Фредерік…

Раптом роздався гуркіт у двері. Тремблер підскочив з переляку й тут же кинувся відчиняти їх. За мить на кухні стояла Роза: змерзла, промокла й розлючена, мов фурія.

— Для чого, чорт забирай, ви зачинили ці кляті двері? Грр… Ну й нічка! Зал був заповнений лише наполовину, а ті, хто прийшов — якесь нещасне юрмище… Саллі, що відбувається? Що це за запах?

Вона зморщила ніс, струсила з вій краплі дощу, озирнулась, і побачила на столі сірники та попіл.

— А це що таке? Опіум?

Тремблер заговорив перш ніж це зробила Саллі.

— Це моя провина, міс Розо! — квапливо мовив він. — Я дозволив їй зробити це.

— А з тобою що трапилось? — Роза скинула свій мокрий плащ на підлогу і поспішила до чоловіка, щоб оглянути побої на його обличчі.

— Та що тут взагалі коїться? Куди подівся Фред?

— Аделаїда зникла, — мовив Тремблер. — Її схопила місис Голланд разом із якимось хуліганом. А містер Фред разом із хлопчиком погнали за ними.

— Коли це трапилось?

— Кілька годин тому.

— О Господи… Саллі, а опіум тобі навіщо?

— Так було потрібно… Тепер я знаю про Рубін все і я повинна знайти його якомога швидше. О, Розо, я…

Голос у Саллі тремтів, вона підійшла до Рози, притулилась до неї й раптом гірко заплакала. Роза міцно обійняла її, намагаючись заспокоїти, й обережно допомогла дівчині сісти.

— Ти чого, люба? Що трапилось?

Холодними й вологими від дощу руками Роза витирала сльози, що котились обличчям Саллі. Через хвилину-дві дівчина заспокоїлась, потрусила головою й вирівнялась у кріслі.

— Я повинна знайти Рубін. Це єдиний спосіб нарешті закінчити цю історію. Я мушу це зробити.

— Зажди тут, — мовила Роза.

Вона побігла нагору і повернулась менш ніж за хвилину. Тоді поклала на стіл щось важке, загорнуте в хустинку, складки якої мерехтіли блиском.

— Я не вірю в це! — озвався Тремблер.

Саллі приголомшено глянула на Розу.

— Це все Джим, — пояснила Роза. — Він… ти ж знаєш про історії, якими він постійно зачитується… Гадаю, мислить він як блискучий письменник. Джим знайшов Рубін кілька тижнів тому. Ймовірно, побував в одному з пабів Суалнесу, я вже не пригадую деталей, але знаю, що він не хотів показувати тобі його, бо думав, що камінь проклятий і може завдати тобі шкоди. Ти взагалі знаєш, якої він про тебе думки? Він тебе обожнює. Але сьогодні вранці він приніс камінь мені, бо вирішив, що я краще знаю, як з ним бути. Він розповів мені усю історію перед тим, як я пішла в театр, тому в мене й не було часу, щоб тобі сказати про це раніше. Але дякувати потрібно Джиму. Менше з тим… Ось він.

Саллі простягнула руку й розгорнула хустинку. Посередині зім’ятої білої тканини сяяв криваво-червоний, куполоподібний камінь, завбільшки з фалангу великого пальця, який увібрав у себе всі багрові відтінки світу. Здавалося, що він всмоктував світло настільної лампи, збільшував його, змінював, а тоді, нагрівши, випускав на волю. А в самому центрі мерехтів імлистий наркотичний пейзаж: печери, провалля й безодні, які гіпнотизували майора Марчбенкса. Саллі відчула, як у неї паморочиться в голові й опускаються повіки… Вона закрила маленький камінь рукою, відчувши його твердість і холод. А тоді вона піднялася з місця.

— Тремблере, — мовила вона, — візьміть кеб і їдьте до «Катової Пристані». Скажіть місис Голланд, що Рубін у мене, і передайте, що ми зустрінемось з нею на Лондонському мості через годину. Це все.

— Але ж…

— Я дам вам гроші. Ну ж бо, ви ж заснули, коли мені наснилось жахіття. Зробіть це, будь ласка.

На цих словах по обличчю Саллі пробігла судома, так, наче вона до болю не хотіла нагадувати Тремблеру про його помилку. Чоловік понуро схилив голову й почовгав за своїм пальто.

Роза зірвалася з місця.

— Саллі, ти не можеш! Не можна так! Що ти взагалі собі думаєш?

— Розо, я не можу зараз нічого пояснити. Але обіцяю, що невдовзі зроблю це. Тоді ти зрозумієш, що мені справді потрібно було з нею зустрітися.

— Але ж…

— Прошу тебе, Розо, довірся мені. Це найважливіша річ — єдина річ — тобі не зрозуміти. Я й сама не могла зрозуміти, поки не…

Саллі вказала поглядом на попіл від опіуму й здригнулась.

— То дозволь хоча би поїхати з тобою, — продовжила Роза. — Ти не можеш їхати сама. Розповіси мені все дорогою.

— Ні, я повинна зустрітися з нею віч-на-віч. Тремблере, вам теж не треба там з’являтися. Просто відправте її до мене.

Чоловік винувато підняв очі, кивнув, а тоді вийшов.

— Гаразд, — погодилась Роза. — Ти сама з нею зустрінешся, але я все-таки проведу тебе до мосту. Саллі, ти збожеволіла.

— Ти ж не знаєш… — хотіла заперечити Саллі, але тільки похитала головою. — Ну, добре. Дякую тобі. Але пообіцяй, що дозволиш мені зустрітися з нею наодинці. Розо, ти маєш пообіцяти мені не втручатись, що б не трапилося…

— Домовились, — Роза кивнула у відповідь. — Я просто вмираю з голоду. З’їм дорогою бутерброд.

Вона миттєво дістала з серванту буханку хліба, відрізала кусень і намастила його густим шаром масла й джему.

— Що ж, а тепер до бою! — вигукнула Роза. — Я промокла до нитки. А ти, Локгарт — божевільна. Геть очманіла. Просто хвора. Пішли, дорога довга.

Саллі почула, як міський годинник пробив половину: то було о пів на другу. Дівчина йшла повільно, не звертаючи уваги на кількох пішоходів, які подеколи траплялися їй дорогою, не кажучи вже про кеби, чи карети, які в цю пору вже майже не їздили. Одного разу її зупинив поліцейський, щоб переконатися, чи з дівчиною все гаразд, вочевидь, прийнявши її за одну із тих бідолашних, які вирішують усі свої проблеми стрибком з мосту, але Саллі ласкаво усміхнулася йому у відповідь і запевнила чоловіка, що йому немає чого хвилюватися.

Промайнула ще чверть години. Кеб під’їхав до північного боку мосту й зупинився, однак з нього ніхто не вийшов. Кучер закутався у своє пальто, зручно вмостився на своєму місці й вирішив перекуняти. Під мостом шуміла ріка. Наближався приплив, і Саллі дивилась, як хвилі погойдують прив’язані до берега човни, як поблискують у темряві їхні якірні вогні. Раптом вона почула двигтіння поліцейського парового катера, який рухався від мосту Саутуорк. Саллі побачила, як він проплив і зник у неї під ногами, а тоді швиденько перебігла на інший бік мосту, щоб подивитися, як він попливе далі, мимо понурого Тауера, поки не зверне праворуч і не зникне за вигином ріки. Дівчина гадала собі, чи скупчені будиночки на лівому березі бува не Уоппінг, а якщо й так, то котра з тих чорних верфей межує з пансіоном місис Голланд?

Минув ще якийсь час, і Саллі почала замерзати. Міський годинник пробив знову. І тут нізвідки на північному боці мосту під гасовим ліхтарем виринула постать, приземкувата, невисока постать, вдягнена у чорне.

Саллі випросталась, так і не встигши позіхнути. Вона обережно відступила від парапету й стала посередині мосту так, щоб її було видно. Помітивши це, постать рушила в напрямку дівчини. Це була місис Голланд. Саллі добре бачила її. Здавалось, що навіть на відстані очі старої сяяли. Жінка йшла вперед крізь світло й тінь ліхтарів, злегка кульгаючи й важко дихаючи, але ні на мить не сповільнюючи крок.

Вона зупинилась за три метри від Саллі. Старий зіжмаканий капелюх закривав очі жінки, й дівчина могла бачити лише її губи й підборіддя. Щелепа у неї ходила ходором, наче стара весь час щось жувала і ніяк не могла проковтнути, а очі, здавалось, блищали навіть крізь капелюх.

— Що ж, моя люба, — врешті мовила жінка.

— Ви вбили мого батька.

Місис Голланд злегка відкрила рот, наставивши всі зуби. Гострий шкірястий язик повільно ковзнув верхньою щелепою і сховався.

— Гадаю, — мовила стара, — у вас немає підстав висувати такі звинувачення, моя хороша.

— Я все знаю. Я знаю, що майор Марчбенкс… що Майор Марчбенкс був моїм батьком. Це ж він, правда?

Місис Голланд мовчала.

— І він продав мене. Чи не так? Він продав мене капітану Локгарту, чоловікові, якого я вважала… Чоловікові, якого я знала як свого батька… Продав мене за Рубін!

Місис Голланд стояла непорушно у своєму мовчанні.

— Бо Магараджа подарував Рубін моєму… капітану Локгарту, на знак подяки, адже той захищав його під час бунту. Хіба не так?

Місис Голланд повільно кивнула головою.

— Тому що бунтівники вважали, ніби він допомагав британцям! І мій б… Капітан Локгарт залишив Марчбенкса охороняти Магараджу в якомусь темному місці…

— В підвалах Палацу, — врешті відповіла місис Голланд. — Разом із його жінками, точніше, кількома з них, і дітьми… частиною з них…

— І майор Марчбенкс курив опіум, і, злякавшись, утік, а вони вбили Магараджу, і коли він повернувся з моїм… з капітаном Локгартом — між ними відбулась сварка. Майор Марчбенкс благав його про Рубін. У нього були величезні борги, яких він не міг позбутися…

— Опіум. Який же нікчема. Це опіум його погубив.

— Це ви його вбили!

— Годі, міс. Мені потрібен Рубін. Тому я й прийшла сюди. Він належить мені.

— Ви отримаєте його, коли розповісте мені усю правду.

— Звідки мені знати, що він у вас?

У відповідь Саллі дістала з сумочки хустинку й обережно поклала її на парапет під гасовим ліхтарем. Вона розгорнула тканину, й Рубін замерехтів червоним світлом на білій поверхні хустинки. Місис Голланд мимовільно підійшла ближче.

— Ще бодай крок, і він полетить униз, — мовила Саллі. — Правду. Я вже достатньо знаю, щоб зрозуміти, що ви лукавите. Я повинна знати все.

Тоді місис Голланд поглянула на дівчину знову.

— Гаразд, — мовила стара. — Ось вам правда: вони повернулися й знайшли Магараджу мертвим, а Локгарт побив Марчбенкса за боягузтво. Тоді він почув плач дитини. То були ви, міс. Дружина Марчбенкса померла від якоїсь недуги. А Локгарт сказав тоді: «Невже ця бідолашна дитина приречена рости з батьком-боягузом? Боягузом та ще й курцем опіуму? Ось, бери Рубін, — мовив він, — бери й будь проклятий, а мені віддай дитину…»

Стара раптом затихла. Cаллі почула неподалік важку ходу поліцейського. Жодна з жінок не поворухнулись. Рубін лежав на парапеті, як на долоні.

— Все гаразд, леді? — спитав поліцейський.

— Так, дякую, — чемно відповіла Саллі.

— Ох, і неприємна ніченька на носі. Не здивуюсь, якщо ще й задощить…

— І я не здивуюсь, — додала місис Голланд.

— У таку погоду на вашому місці я б сидів удома. Справді, так і зробив би, якби не служба. Що ж, повернуся я до патрулювання…

Чоловік торкнувся свого шолома і попрямував далі.

— До побачення, — мовила дівчина вслід.

— Тож Марчбенкс витягнув дитину, тобто вас, з колиски й передав Локгарту. Він був одурманений опіумом та боргами, тому не міг мислити тверезо. Відтак поклав Рубін собі до кишені й на тому все.

— Ні, не все. Що на це сказала дружина капітана Локгарта?

— Яка ще дружина? У нього ніколи не було її. Локгарт був холостяком.

Так не стало матері Саллі. Її як водою змило: для дівчини дізнатись, що та чарівна жінка зі світлих батькових розповідей ніколи не існувала, було найболючішим ударом.

Вражена почутим, вона таки спромоглася на відповідь:

— Але ж у мене є шрам на руці… Від кулі.

— Він не від кулі. Це ніж. Той самий, яким вбили Магараджу, чорти б його побрали. Вони й з вами хотіли покінчити, але їм стали на заваді.

Саллі відчула, що у неї паморочиться в голові.

— Ну, — мовила вона. — Продовжуйте. Я хочу дізнатися, як ви з’явилися в цій історії. Не забувайте, дещо мені таки відомо, і якщо ви надумаєте збрехати, то…

Вона торкнулась кінчика хустинки. То була неправда: дівчина й гадки не мала, як місис Голланд встрягла в цю історію, але, почувши, як серце старої забилось, кола вона потягнулась за Рубіном, Саллі зрозуміла, що місис Голланд говоритиме лише правду.

— То був мій чоловік, — мовила захриплим голосом жінка. — Його звали Гораціо. Він служив у полку й таким чином усе пронюхав.

— Як саме? — Саллі підкотила камінь до краєчка парапету.

— Він був там, унизу, — поспішно відповіла місис Голланд, тривожно перебираючи руками. — Він усе чув і бачив на власні очі. А коли повернувся додому, то…

— Ви шантажували його. Мого рідного батька, майора Марчбенкса. Це ж ви розорили його, чи не так?

— Йому було соромно. Дуже соромно. Звісно, він не хотів, аби хтось довідався, що він накоїв. Продати свою дитину за якийсь коштовний камінь. Жах!

— Але чому ви ненавиділи мого… капітана Локгарта? Що він вам такого заподіяв? Чому ви хочете вбити мене?!

В цю мить Місис Голланд відірвала свій погляд від Рубіну.

— Він понизив мого Гораціо в службі до простого рядового, — пояснила жінка. — Він був сержантом, міс, я пишалась цим, а тут — знову рядовим. Хіба не жорстоко?

Голос жінки тремтів від злості.

— І чому ви кажете, що Рубін належить вам? Якщо Магараджа подарував його капітану Локгарту, а той передав його майору Марчбенксу, до чого тут ви?

— У мене на нього більше прав, ніж у вас всіх разом взятих. Він сам обіцяв мені той Рубін ще за двадцять років до всієї історії, брехливий виродок. Він пообіцяв мені!

— Хто? Мій батько?

— Ні. Магараджа!

— Що? Як? Навіщо?

— Він кохав мене.

Саллі розсміялась. «Це безглуздо. Ясна річ, що стара усе вигадує», — промайнуло у неї в голові. Але місис Голланд стиснула кулаки від люті й прошипіла:

— Це правда! Господь свідок, ми уклали з вами угоду, міс: Рубін — в обмін на правду. А мої слова — чистісінька правда. Ви дивитесь на мене й думаєте, що я стара й потворна, та двадцять років перед тим, як стався бунт, ще до свого одруження, я була найкрасивішою дівчиною у всій Північній Індії. Люди називали мене «красунею Моллі Едвардс». Батько мій працював в Аграпурі ветеринаром, скромний цивільний, але всі, хто приходив до Палацу, віддавали йому честь, усі офіцери залицялись до мене, і не лише офіцери… Та сам Магараджа, чорти б його побрали, упадав за мною. Ви ж розумієте, що йому було потрібно… Він збожеволів від кохання до мене, а я у відповідь лише крутила головою, розмахуючи перед ним своїми чорними кучерями. Ви вважаєте себе красивою? Та ви просто злиняла ганчірка в порівнянні з тою дівчиною, якою я колись була. Вам далеко до неї. Тож Магараджа пообіцяв мені Рубін, і я купилась на його слова. Тоді він таки отримав те, що хотів, і, висміявши, прогнав мене з Палацу. Я не бачила Рубіну аж до тієї ночі в підвалах…

— То це ви все бачили, а не ваш чоловік!

— А яка вже різниця? Так, це я все бачила. Ба більше: це я впустила людей, які вбили його. Я заходилась сміхом, коли він помирав…

Вона посміхнулась пригадавши цей спомин. Саллі дивилась на жінку, але не бачила й сліду від краси, якою вона вихвалялась. В ній не залишилось нічого — нічогісінько, окрім старості й жорстокості. Однак дівчина повірила жінці й мимоволі навіть поспівчувала, поки не пригадала майора Марчбенкса і його скромну доброту в день їхнього знайомства, і те, як він дивився на неї, на свою доньку… Ні, вона аж ніяк не співчувала місис Голланд.

Саллі взяла Рубін у руки.

— То це все правда?

— Цілковита правда. Ну ж бо, він — мій. Ні ваш, ні вашого батька, ні Локгарта, він — мій. Мене продали за цей самий камінь, як і вас. У цьому ми схожі, нас обох придбали за Рубін… А зараз давайте його сюди!

— Мені він не потрібен, — спокійно відповіла Саллі. — Цей камінь не приніс мені нічого, окрім нещастя й смертей. Батько хотів, щоб він залишився у мене, а не у вас, але я й бачити його не хочу. Тож я відмовляюся від нього. А якщо він так потрібен вам, — Саллі підняла руку з каменем догори, — то стрибайте за ним.

І вона жбурнула Рубін у річку.

Місис Голланд стояла, мов укопана, витріщившись на Саллі.

Обоє почули слабкий сплеск під мостом, коли камінь впав у воду, а тоді місис Голланд оскаженіла.

Спершу вона розсміялась, підкинувши голову, неначе дівчисько, і провела по голові рукою, так наче торкалась не старого заношеного капелюха, а пишних чорних кучерів.

А тоді сказала:

— О, моя чарівна, моя прекрасна Моллі, ти отримаєш цей Рубін за свої ніжні руки, блакитні очі, тендітні вуста…

В цей момент у неї з рота випали вставні зуби. Стара не помітила, як її мова перетворилась на шумний потік хаотичних звуків, а капелюшок сповз набік. Вона відштовхнула Саллі й видерлась на парапет. На коротку мить жінка завагалась. Нажахана Саллі кинулась до неї, але все, що встигла зловити — згусток повітря.

Місис Голланд впала без найменшого звуку. Саллі затулила вуха руками; вона радше відчула, аніж почула сплеск, з яким жінка вдарилась об воду.

Місис Голланд була мертва.

Дівчина впала на коліна й розридалась.

На північному боці мосту кучер клацнув віжками, ударив батогом, і кеб рушив з місця.

Повільно покотившись мостом, він через якийсь час зупинився неподалік Саллі. Дівчина все ще схлипувала, а її погляд імлився від сліз. Вона не могла розгледіти ні обличчя кучера, ні пасажира, якщо такий і був.

Тоді відчинились дверцята. Звідти висунулась рука, велика, засмагла рука, пальці якої були вкриті рудим волоссям. І голос, якого Саллі ніколи не чула у своєму житті, промовив:

— Міс Локгарт, сідайте, будь ласка, у кеб. Нам з вами потрібно дещо обговорити.

Дівчина мовчки підвелася. Вона все ще тремтіла від ридань, але це вже відбувалось несвідомо. Саллі не могла втямити, що коїться.

— Хто ви? — спромоглася спитати вона.

— Мене по-різному називають. Нещодавно я відвідав Оксфорд, назвавшись Еліотом, кілька днів тому я зустрівся з містером Шелбі й відрекомендувався як Тодд, на Сході мене знають як Аї Ліня, але моє справжнє ім’я — Гендрік ван Іден. У кеб, місис Локгарт.

Не в змозі суперечити, Саллі підкорилась. Незнайомець зачинив дверцята, й кеб рушив.

Розділ дев’ятнадцятий.
Ост-Індські доки

Саллі міцно тримала сумочку на колінах. У ній був револьвер, що його дівчина придбала для невидимого ворога. І ось він тут, поруч… З’їхавши з мосту, Саллі почула, як кеб повернув праворуч і поїхав вздовж Лоуер-Темз-стріт у напрямку Тауера. Вона сиділа в кутку, зіщулившись зі страху, боючись навіть дихнути.

Пасажир, який сидів поруч, не говорив і навіть не ворушився, однак Саллі відчувала його погляд на собі, і від цього в неї йшов мороз по шкірі. Раптом кеб повернув праворуч і поїхав лабіринтом коротких, ледь освітлених вуличок.

— Куди ми їдемо? — спитала дівчина тремтячим голосом.

— До Ост-Індських доків, — спокійно відповів чоловік. — Потім ви можете поїхати далі або ж — залишитися.

Голос у чоловіка був лагідний, однак різкий. Він розмовляв без жодного акценту, але вимовляв кожне слово дуже старанно, так, наче намагався запам’ятати, як потрібно говорити правильно.

— Я не розумію, — відповіла на це Саллі.

Але чоловік лише усміхнувся.

Саллі час від часу помічала його обличчя у тьмяному світлі гасових ліхтарів, які пропливали у вікнах кеба. Обличчя було широке й доброзичливе, але дівчина ніяковіла від темного блиску очей чоловіка, які розглядали її з ніг до голови. У Саллі виникло відчуття, ніби супутник торкався її. Тоді вона ще більше забилась у кут і заплющила очі.

Кеб звернув праворуч на Коммершіал-роуд. Гендрік ван Іден дістав манільську сигару, і невдовзі салон наповнився димом. Дівчина відчула нудоту й запаморочення.

— Вибачте, — мовила. — Можна я відчиню вікно?

— Перепрошую, — озвався чоловік. — Як егоїстично з мого боку.

Він опустив вікно, аби викинути сигарету. Скориставшись моментом, Саллі плавно опустила руку до сумочки, однак чоловік обернувся, перш ніж вона встигла намацати револьвер. Ніхто з них не говорив ні слова. Єдині звуки, які супроводжували їхню поїздку, — стукіт коліс і цокання кінських копит.

Минуло кілька хвилин. Саллі визирнула у вікно. Вони проїжджали Лаймгаузьку бухту в Ріджентс-каналі, й погляд дівчини зупинився на щоглах кораблів і відблиску вогню в сторожці. Проїхавши далі, кеб повернув на Ост-Індську набережну. Саллі пригадала собі, що десь тут неподалік знаходиться заклад мадам Чанґ… «Цікаво, чи допомогла б вона мені, якби я до неї звернулась?» Однак, як дістатись до цього місця, дівчина взагалі не пам’ятала.

Повільно й обережно, наскільки це лише можливо було зробити, Саллі опускала руку в сумочку, аби бути якнайближче до револьвера. Раптом їй перехопило подих: вона згадала про зливу, яка застала її під час прогулянки до Лондонського мосту — сумочка промокла наскрізь. «Тільки б порох залишився сухим…»

У мовчанні минули ще десять хвилин, а тоді кеб повернув у вузеньку вуличку, з одного боку якої знаходилась якась занедбана фабрика, а з іншого — висока стіна. Єдиним на ній світлом був самотній гасовий ліхтар на розі. Кеб виїхав на тротуар і зупинився. Ван Іден висунув руку через вікно й простягнув візникові гроші за проїзд. Не мовивши ні слова, кучер узяв гроші й зняв упряж з коня. Саллі відчула, як захитався кеб, коли чоловік злазив з нього, а тоді до неї долетів гримкий дзвін упряжі, глухий удар об землю голобель, а за ним — слабкий цокіт кінських копит, який дав зрозуміти, що коня кудись повели. Знову запала тиша.

Саллі таки намацала револьвер — він лежав люфою в інший бік. Вдаючи, що вмощується зручніше, дівчина повернула сумку й вхопила револьвер за рукоятку, відчуваючи вогкість дерев’яної поверхні.

— У нас трохи менше, ніж півгодини, — сказав ван Іден. — За стіною знаходиться корабель, який вирушає з припливом. Я чекаю на нього. Ви можете їхати зі мною, якщо хочете жити, або ж можете залишитись тут і померти.

— Що вам від мене потрібно?

— Ох, ну звісно, — мовив чоловік. — Хіба я маю щось пояснювати? Ви ж, здається, вже доросла.

Вона відчула холод.

— Чому ви вбили мого батька? — спитала вона.

— Бо він став на заваді діянням мого угруповання.

— «Сім Благословень»?

— Саме так.

— Але як ви можете бути учасником китайського угруповання? Хіба ви не голландець?

— Гм, частково. Так сталося, що я більше вдався у батька, ніж у матір, але моє походження цього не стосується. Річ у тім, що моя мати була донькою Лінг Чі, який заробляв на життя традиційним і похвальним шляхом, ви б назвали це «піратством». Хіба не було б дивно, якби я не пішов по стопах свого знаменитого діда? Доля усміхнулась мені, я здобув європейську освіту, і це дозволило мені обійняти посаду агента в одній з відомих компаній, що займається морськими перевезеннями, а в майбутньому — укласти вигідний договір з обома сторонами.

— Обома сторонами?

— Однією з них була компанія «Локгарт і Шелбі», іншою — «Сім Благословень». А сполучною ланкою — опіум. Ваш батько відмовився мати з цим справу, і взагалі він вів недалекоглядну й зовсім безцільну політику, яка й призвела до його передчасної смерті. Підписання угоди спонукало мене до втілення нових перспектив і планів, і я неймовірно розлютився, коли ваш батько став мені на заваді.

— Що то була за угода? — поцікавилась Саллі, відтягуючи час. Вона тримала великий палець на курку. Вона гадала собі, чи тепло її руки висушить порох? І чи витримає люфа, якщо револьвер вистрелить?

— Відбірний опіум, — продовжив свою оповідь ван Іден, — везли з Індії. Його вирощували під наглядом Британського уряду. Все було легально: наркотик розфасовували під виглядом тістечок у спеціальні формочки, запаковували, а зверху ставили офіційну печатку, з благословенням і схваленням Її Величності, ясна річ. Все культурно. Такий товар змітають з полиць, тим паче за високу ціну. На превеликий жаль, ваш батько не захотів бути в справі, тому «Локгарт і Шелбі» не отримали жодного зиску.

Отже, взявши собі ім’я Аї Лінь, я поставив собі за правило перехоплювати всі судна, що везуть опіум з Індії. А працювало це наступним чином: вранці потрібно було вмовити екіпаж діяти спільно зі мною, вдень — переправити вантаж на мою джонку, а ввечері найприємніше — потопити корабель і попливти геть.

— А потім «Локгарт і Шелбі» брали крадений опіум і перепродували його? — спитала Саллі. — Дуже розумно. Можете собою пишатись.

— Якби ж усе так просто… Це можна було б легко помітити. Найцікавіше у цій схемі було інше. Одного разу моєму угрупованню поталанило заволодіти однією з цих урядових печаток. Тому, маючи юридичну силу і фабрику в Пенангу, на якій змішували індійський опіум та опіум з пагорбів, ми отримували не один судновий вантаж, а три чи навіть чотири. Після того все це штампували, сертифікували та відправляли на продаж під іменем всіма шанованої компанії «Локгарт і Шелбі».

— То ви погіршували якість опіуму… І що ставалося з тими, хто його курив?

— Вони помирали. А ті, хто курив наш змішаний опіум — помирали швидше. Собі ж на благо. Ваш батько вчинив дуже нерозумно, коли вирішив втрутитись у це. І тільки завдав мені клопоту. В Пенангу мене називали Гендріком ван Іденом, але я мав знову стати Аї Лінем і рушити до Сінгапуру до того, як ваш батько поїде звідти. Виникли величезні труднощі. Але боги змилувались наді мною. Майже все закінчено…

Чоловік вийняв годинник з кишені свого жакета.

— Час іти, — мовив він. — То як, місис Локгарт, ви зі мною чи залишаєтесь тут?

Саллі опустила очі й жахнулась, коли раптом помітила, як у його руці блиснуло лезо ножа. Його освітлював тьмяний ліхтар за стіною. Голос чоловіка був лагідний, однак низький, наче його слова лунали крізь повсть. Дівчина відчула, як починає тремтіти. «Ні, ні, заспокойся», — повторювала вона собі. Та перед нею стояла вже не просто мішень, а жива людина, яку може вбити постріл…

Саллі потягнула на себе курок великим пальцем. Він тихесенько клацнув.

Почувши це, ван Іден нахилився до дівчини й легенько торкнувся її руки. Саллі хотіла пручатись, але реакція чоловіка була миттєвою: однією рукою він затулив їй рота, іншою — приставив ножа до грудей. Долоня, якою він притримував рот дівчини, солодко пахла. Саллі відчула раптову нудоту. Тоді вона піднесла сумочку, утримуючи її на рівні серця чоловіка. Відчуваючи його важке дихання, Саллі ледве трималась на ногах від жаху, що переповнював її тіло.

— Ну? — знову лагідно мовив ван Іден.

А тоді Саллі спустила гачок.

Від пострілу кеб сколихнувся. Потужний удар відкинув ван Ідена назад на його місце, а ніж вислизнув йому з руки й впав додолу. Чоловік схопився за груди, ковтаючи повітря, мов риба, намагаючись сказати бодай слово, але, так нічого й не мовивши, сповз на підлогу, мертвий.

Саллі рвучко відчинила двері й кинулась геть — подалі від того, що накоїла. Біжучи, вона давилась сльозами, тремтіла й божеволіла зі страху…

Дівчина не бачила, куди біжить. Їй здавалось, що її переслідують, вона чула чиїсь кроки за спиною.

Хтось кликав її, а вона кричала у відповідь: «Ні! Ні!» — й продовжувала бігти. Вона усвідомила, що досі стискає в руці револьвер. З цією думкою, сповнена ненависті, дівчина жбурнула його щонайдалі. Ледь ковзнувши мокрою бруківкою, револьвер упав у стічну канаву.

Раптом хтось вхопив її за руку.

— Саллі! Почекай! Саллі! Ні! Послухай, поглянь на мене, це ж я!

Саллі впала на землю, знесилена від бігу. Дівчина перелякано підняла очі й побачила перед собою Розу.

— Розо! О, Розо! Що ж я накоїла?!

Вона кинулась в обійми Рози, захлинаючись слізьми. Роза міцно пригорнула її та взялась заспокоювати, неначе дитину, припавши колінами до брудної землі.

— Саллі, Саллі, я чула постріл… Ти поранена? Що він зробив?

— Я вбиииила його… Я вбила його. Це була я-я…

Саллі розридалась ще гучніше. Роза притулила її ще міцніше до себе й почала гладити по голові.

— А ти… ти впевнена в цьому? — спитала Роза, визираючи з-за плеча дівчини.

— Я вистрелила в нього! — прошепотіла Саллі, вткнувшись у шию Рози. — Він… він збирався вбити мене… І… у нього був ніж. Він убив стількох людей, Розо! Він убив мого… О Господи, я не можу називати його капітаном Локгартом. Я любила його, це він був мені батьком, а не…

Саллі була настільки в розпачі, що Роза не витримала й розплакалась разом із нею. Вона не могла мовити ні слова.

Але врешті-решт взявши себе в руки, дівчина допомогла Саллі обережно піднятися.

— Послухай, Саллі, — мовила Роза. — Нам потрібно знайти поліцейського. Я знаю, будь ласка, не кивай головою, ми просто мусимо. Все зайшло надто далеко. З цією місис Голланд, і взагалі… Ти тільки не хвилюйся. Все скінчено. Тому необхідно зараз же піти в поліцію. Я буду свідком. З тобою все буде гаразд.

— Я не знала, що ти була там, — кволо відповіла Саллі, оглядаючи своє забруднене пальто й спідницю.

— Невже ти думаєш, що я могла залишити тебе саму? Я піймала інший кеб і поїхала слідом, дякувати Богу, мені вдалося спіймати його… А коли пролунав постріл…

Роза похитала головою, і раптом вони почули поліцейський свисток.

Дівчата перезирнулися.

— Це звідти, де залишився кеб! Мабуть, вони знайшли тіло… Ходімо!

Розділ двадцятий.
Годинникова вежа

— Ми намагались розповісти йому, — говорила Саллі, — правда, Розо?

— Ми сказали йому чотири рази, але він і слухати не хотів. Як горохом об стіну. А тоді він прогнав нас геть, пояснивши, що ми перешкоджаємо виконанню його службових обов’язків.

— Він просто відмовлявся вірити.

— Це досвідчений і надійний офіцер поліції, — зауважив Фредерік. — Принаймні, тут так написано. Тому, гадаю, він мав повне право відіслати вас додому, і я не розумію, на що ви скаржитесь. А ви, Бедвелле, як гадаєте?

Вони сиділи за столом на Бартон-стріт. Минуло три дні. Його преподобіє Ніколас Бедвелл приїхав до Оксфорда з метою дізнатись більше про події тієї ночі й прийняв запрошення Гарлендів пообідати з ними. Роза теж була вдома, бо п’єсу, в якій вона мала роль, зняли з репертуару: у спонсора здали нерви, він втратив надію, що зможе повернути гроші за виставу, і, як наслідок, дівчина залишилася без роботи. Саллі добре знала, що фінансове становище їхньої справи тепер неабияк постраждає, але не сказала ні слова.

Містер Бедвелл замислився, перш ніж відповісти на питання Фредеріка.

— Я вважаю, ви вчинили правильно, коли пішли до нього, — врешті мовив священик. — Це дуже виправдано й правильно. І ви намагались розповісти йому, заждіть, чотири рази?

Роза кивнула.

— Він подумав, що ми якісь навіжені й просто забираємо його час.

— У такому разі, я думаю, ви зробили все, що необхідно, а його відповідь — не більше, ніж сліпота правосуддя. Результат справедливий: нападника застрелили з метою самооборони. Кожен врешті-решт має на це право. А того чоловіка так і не знайшли?

— Ані сліду, — мовив Фредерік. — Певно, зміг дістатися до корабля. Він або вже мертвий, або пливе зараз на Схід.

Бедвелл кивнув у відповідь.

— Що ж, місис Локгарт, скажу ще раз: ви вчинили так, як потрібно, і вас не повинні мучити жодні докори сумління.

Фредерік спитав стиха:

— А як щодо мене? Я мав намір вбити того негідника. Взагалі-то я йому так і сказав. Це було вбивство?

— Беручи до уваги, що ви захищали іншого — ваші дії можна виправдати. А стосовно ваших намірів, то судити не мені. Може бути й таке, що решту життя доведеться жити з думкою, що колись ви мали намір вбити людину. Але я теж обмінявся з ним ударами, тож не можу судити вас надто суворо.

На Фредеріка неможливо було дивитися без жалю. Його обличчя вкривали синці та побої. У нього був зламаний ніс, він залишився без трьох зубів, а руки мав настільки вкриті ранами, що досі не міг нічого тримати. Побачивши його в такому стані вперше, Саллі розплакалась. Вона стала дуже вразливою.

— А як там наш малий? — поцікавився Бедвелл.

— Ви про Джима? У нього зламана рука і повний комплект синців під очима й по всьому тілу. Однак, аби завдати Джимові справді серйозної шкоди, на нього потрібно нападати важкою кавалерією, або ж гаубицею, можливо, й кількома. Мене більше непокоїть те, що він втратив роботу.

— Компанію закрили, — пояснила Саллі. — Там цілковитий безлад. Про це навіть написали в ранковій газеті.

— А дівчинка?

— Нічого, — відповіла Роза. — Ні слова, ні сліду. Ми шукали її всюди, побували у всіх притулках — немов крізь землю провалилася.

Роза не наважилася сказати вголос те, чого вони всі боялися.

— Мій бідолашний брат дуже полюбив її, — сказав священик. — Завдяки їй він зміг вижити в тому страшному місці… Що ж, потрібно не втрачати надії. А як щодо вас, міс Локгарт? Як мені до вас звертатися: міс Локгарт, чи міс Марчбенкс?

— Я була Локгарт протягом шістнадцяти років, і коли чую слово «батько», то думаю лише про містера Локгарта. Не знаю, який у мене легальний статус, і не маю найменшого уявлення, яка законна вартість рубінів… Я — Саллі Локгарт. Працюю на фотографа. Це все, що має значення.

Однак було ще дещо, не менш важливе. Минув тиждень, Аделаїда так і не знайшлася, попри те, що Тремблер невпинно прочісував усі вулички, запитував про неї у школах та робочих будинках. Розі досі не пощастило знайти роботу, ба більше: п’єсу, до якої вона готувалась, зняли з репертуару. У них не залишилося жодного доходу, окрім виручки від продажу в крамничці. А це було найгірше, адже, заявивши про себе і почавши продаж стереографій, їм було вкрай необхідно укріпити своє фінансове становище, щоб не втратити зацікавлення покупців. Але грошей для виготовлення нових стереографій не було.

Саллі вела переговори з постачальниками, але ніхто й не думав надавати їй фотопапір чи хімікати в кредит. Дівчина переконувала, вмовляла, описувала їхнє становище так яскраво, як могла, але у відповідь не отримувала нічого. Нарешті, одна компанія таки погодилась надати їм фотопапір, але його кількість була катастрофічно недостатньою. На цьому їхні спроби вийти із ситуації закінчилися. Компанія, яка планувала друкувати стереографії, відмовилася здійснювати будь-яку попередню оплату, а гонорар від продажів, на який вони могли покластися в майбутньому, виглядав надто далекою перспективою. В один момент Саллі довелося спинити Фредеріка, який вже зібрався продавати студійну камеру.

— Не смій продавати обладнання, — вмовляла його дівчина. — Навіть не думай про це! Як, на твою думку, ми зможемо його потім повернути? Що ми робитимемо, коли нам вдасться розкрутитись? Купуватимемо на перші зароблені гроші нові камери?

Фредерік погодився з думкою Саллі, й камера повернулася до студії. Час від часу він міг зняти один-два портрети, але справа, яку вони всі разом плекали місяцями, занепадала.

Саллі добре знала, що у неї є кошти, які б могли врятувати бізнес. Але вона також знала, що якщо спробує отримати їх, містер Темпл не пошкодує зусиль, аби знайти й зупинити її, і тоді дівчина вже дійсно втратить усе, що в неї є.

І ось одного холодного ранку, наприкінці листопада, до неї надійшов лист із Оксфорда.

Шановна міс Локгарт,

Я мушу попросити Вас вибачити мене за жахливий провал у пам’яті. Можу пояснити його лише тим, що смерть мого бідолашного брата, а також події, які нам усім разом довелося пережити, стали для мене важким ударом. Пригадую, що мав намір розповісти про цю деталь, коли ми з Вами зустрілися наступного дня, але вона просто вилетіла мені з голови. Я знову згадав про неї, лише коли повернуся до Оксфорда.

Ви, мабуть, пригадуєте, що перед смертю Ваш батько, тобто, капітан Локгарт, залишив моєму братові повідомлення, яке Меттью, за його ж проханням, мав передати Вам. У день смерті брат залишив записку, яку мав намір надіслати Вам. То остання частина того повідомлення, про яку він, перебуваючи у стані затьмарення свідомості, забув. Записка — дуже коротка, в ній всього лиш кілька слів: «скажи їй, нехай подивиться під годинником».

Жодного пояснення не було, але він запевнив мене, що Ви знаєте, про який годинник йдеться. Це все, що Меттью зміг пригадати. Він наполіг на тому, щоб я записав ці слова й передав їх Вам. Я виконав його перше прохання, а про друге цілком забув, аж до моменту написання цього листа.

Сподіваюсь, Ви знайдете у цих словах значення. Ще раз пробачте, що не згадав про це раніше.

З найкращими побажаннями,

Щиро Ваш,

Ніколас Бедвелл

Саллі відчула, як у неї загупало серце. Вона знала, про який годинник йдеться. У їхньому з батьком будинку в Норвуді над стайнею знаходилася годинникова вежа — примхливий задум архітектора, — гарно вирізьблена й пофарбована в яскравий колір, з годинником, який бив кожну чверть години і який потрібно було заводити раз на тиждень. Доволі безглузда деталь, як для заміського будинку, але в дитинстві Саллі полюбляла видиратись на горище над стайнею та спостерігати, як механізм годинника повільно відміряє час. Під годинником на дерев’яній підлозі була знімна дошка, а під нею — порожнє місце, яке Саллі, ще дитиною, придумала використовувати як схованку.

«Подивись під годинником…»

Можливо, ця фраза нічого й не означала, але, окрім неї, у дівчини не було більше жодних натяків. Нікому нічого не повідомивши, вона придбала квиток на потяг і рушила до Норвуду.

Будинок змінився за ті чотири місяці, протягом яких Саллі не жила в ньому. Вікна та двері пофарбували, встановили нову металеву браму, троянди з клумби перед будинком викопали, в майбутньому, очевидно, тут мав з’явитися фонтан. Це вже був чужий будинок, але дівчина не відчувала особливого смутку з цього приводу. Минуле залишилося в минулому.

Тепер тут жили містер та місис Грін разом зі своєю великою сім’єю. Коли Саллі приїхала, містер Грін був десь у місті в справах, а місис Грін — в гостях у сусідки, але люб’язна й заклопотана гувернантка одразу помітила дівчину і не заперечила бажанню Саллі оглянути стайню.

— Звісно, вони не будуть проти, — мовила жінка. — Чарльзе! Негайно припини! (прозвучало до маленького хлопчика, який ламав підставку для парасоль). — Проходьте, будь ласка, міс Локгарт, ви мені пробачте, бо мушу — Чарльзе! Я кому сказала? — Вибачте, міс, ви ж знайдете дорогу самі? Звісно, що знайдете.

Стайня залишилась такою, якою Саллі запам’ятала її ще з дитинства. Знайомий запах сіна й стукіт годинника викликали в дівчини відчуття дежавю, але вона прийшла сюди не заради цього. За хвилину вона вже тримала в руках коробку, яку знайшла у схованці. То була маленька червона дерев’яна скринька, оббита міддю, яка довгий час стояла на столі в кабінеті її батька. Дівчина одразу впізнала її й дістала зі схованки.

Саллі сіла на брудну підлогу і взялася відчиняти скриньку. Ключа до неї не було, скринька замикалась на маленький замочок.

Легко відкривши скриньку, дівчина побачила всередині купу банкнот.

Їй знадобилося кілька хвилин, щоб усвідомити, що вона тримає в руках. Саллі спантеличено перебирала пальцями гроші, але навіть і гадки не мала, скільки їх там було. А тоді побачила листа.

22 червня 1872 року

Моя люба Саллі,

Якщо ти читаєш цього листа, то це означає, що найгірше вже сталося, а я — мертвий. Моя маленька дівчинко, попереду великі труднощі, які тобі потрібно буде подолати, але я знаю, ти — сильна, і ніщо тебе не зламає.

Моя люба, ці гроші — твої. Тут точнісінько та сума, до останнього пенні, яку я багато років тому вклав у компанію «Локгарт і Шелбі», ще коли Шелбі був порядною людиною. Невдовзі компанія розвалиться, я вже встиг у цьому переконатися. Однак мені вдалося повернути ці гроші, і тепер — вони твої.

Я б не вибачив собі, якби взяв більше. Але за законом ця сума належить мені. Звісно, більша частина справ компанії ніколи не викликала ні в кого сумнівів, але ці справи стільки часу були пов’язані зі злом, що я просто не бажаю претендувати ще на якусь долю.

Моя провина в тому, що цього ніхто не помітив раніше. Шелбі вів справу зі Східною стороною, і я вірив йому, немов останній дурень. Та я захотів усе виправити. Добре, що в нас є хороший агент у Сінгапурі. Я зустрінуся з ним, і разом ми покінчимо з тим злом, яке обвилося довкола нашого бізнесу.

А ім’я цьому злу, Саллі, — опіум. Для того, хто знає, що ми займалися торгівлею зі Сходом — це вже неабияка підозра, адже весь бізнес, який компанія вела з Китаєм, базувався на торгівлі опіумом. Цей факт пробуджує в мені ненависть.

Ненависть, бо я бачив, що опіум зробив з Джорджем Марчбенксом, який колись був моїм близьким другом. І якщо ти читаєш цього листа, то знаєш, ким він був і яку угоду ми з ним уклали. Навіть Рубін був отриманий незаконним шляхом, бо те багатство, яке за нього заплатили, прийшло з макових полів Аграпуру. Сьогодні ці поля процвітають рясніше, ніж раніше, а це означає, що зло нікуди не зникло. Стосовно Марчбенкса, то після того дня я не бачив його, але я знаю, що він живий, і також знаю, що він розповість тобі усю правду, якщо я відправлю його до тебе. Я зроблю це лише тоді, коли у мене зникне остання надія.

Саллі, візьми гроші й пробач мене. Пробач, що не зміг сказати тобі про це особисто, пробач за те, що видумав твою матір. Схожа жінка колись жила, і я кохав її, але вона вийшла заміж за іншого і вже давно померла.

Я залишаю тобі гроші готівкою, бо знаю, що тобі ніколи не вдалося би вирвати їх з лап адвоката. Темпл, звісно, хороша людина, і він, без сумнівів, приглянув би за рештою грошей, але, вважаючи тебе нездатною розпоряджатися ними самостійно, він знайшов би будь-який спосіб, передбачений англійським законодавством, щоб власноруч контролювати їх, з кращих міркувань. А маючи готівку, ти зможеш знайти їй будь-яке застосування, яке вважатимеш доцільним. Приглянь собі якусь невеличку справу, яка потребує капіталовкладення. У тебе все вийде, ти зробиш правильний вибір. Мені не пощастило з вибором — мої друзі, мій партнер по компанії, усі мене розчарували.

Але вперше у своєму житті я таки зробив хороший вибір. Це було тоді, коли обрав тебе, моя маленька, а не багатство. І вважаю цей вибір своєю найбільшою гордістю й радістю. Прощавай, Саллі. Ти зрозумієш, що це все означає, коли я підпишусь з глибокою любов’ю,

Твій батько,

Меттью Локгарт

Листок випав у Саллі з рук, і вона схилила голову. Тепер усе зійшлося: набита грошима скринька, лист. Саллі гірко заплакала. Вона дуже сильно його любила. Він подбав про її безпеку, адже в скриньці — її майбутнє і робота для Джима… А ще вони зможуть найняти детектива, щоб знайти Аделаїду. Вони зможуть…

— Таточку, — прошепотіла вона.

Так, будуть труднощі, сотні перешкод на її шляху, але вона справиться. Гарленд і Локгарт!

Вона підняла листа, поклала його в скриньку й заквапилася на потяг.

Уривки зі словника Діккенса про Лондон

1879

НЕТРАДИЦІЙНИЙ ДОВІДНИК

У 1870-х роках син Чарльза Діккенса, так само Чарльз, створив захопливий путівник вікторіанським Лондоном, який став безцінним джерелом для Філіпа Пулмана в його роботі над «Рубіном в імлі».

Богема. Серед лондонських письменників побутує найпопулярніша теорія на цю тему. Полягає вона в тому, що бути по-справжньому богемним означає бути п’яним, бунтівним і розпусним. Однак з плином часу образ лондонської богеми дещо змінився. Наприклад, в багатьох останніх романах справжня богемність ототожнюється з охайністю, порядком, повагою до звичаїв суспільства, а також абсолютним запереченням будь-якої моралі, закону чи обов’язків. Та обидві теорії, згідно з якими представники богеми тяжіють до літературного, мистецького чи театрального життя, є далекими від істини. Правильніше буде сказати, що богемність не обмежується ні територією проживання, ні родом діяльності, ні приналежністю до певного суспільного класу. Справжній представник богеми далекий від консерватизму та фальші й виконує свою роботу дуже індивідувально. З одного боку, він чи вона ніколи не бажають і не шукають можливості встрягати в суперечку з людьми зі свого кола з іншою точкою зору, а з другого — не дозволяють нікому судити їхні власні вчинки. Отже, можна впевнено сказати, що основними характеристиками богеми є толерантність та доброзичливість.

Доки. Лондонська система доків — найбільша у світі — є повністю або частково плодом цього століття. Невелика бухта, відома нині як «Грінленд-док», яка є лише частиною великої системи «Коммершіал-доку», існує ще з 1660-го року — періоду, коли його засаджені деревами дамби, невисокі склади і загалом вдале розміщення не те що милували око, а ще й приносили хороший прибуток. На відміну від теперішньої, значно більшої системи, що є об’єктом невпинної боротьби за володіння нею. На сьогодні доки Лондона займають приблизно шістсот акрів території міста і простягаються від Тауера, через Галеон-річ далеко за Вулвіч.

Ост-Індські та Вест-Індські доки. До скасування монополій, які надавалися компаніям, ці доки слугували виключно для прийому торгових суден, що прямували з Ост та Вест-Індії. З тих пір жодних обмежень щодо ведення бізнесу в доках не приймали. Компанія доковласників має право вести бізнес різного роду. Не дивно, що виняткове розташування Вест-Індського торговельного шляху, яким користуються вже двадцять один рік, дозволило імпортувати величезну масу товарів з цієї частини світу саме через Вест-Індські доки. В першу чергу це стосується імпорту цукру та рому, особливо рому. У цих доках значний обсяг займає торгівля між Китаєм та Ост-Індією. У Лондонському порту чільне місце посідає торгівля червоним деревом. Те саме стосується імпорту тикового дерева. Ще однією невід’ємною рисою тамтешнього бізнесу є торгівля вовною, для якої в Південному Вест-Індському доці побудували величезні склади. У Лондоні приміщення цієї компанії займають чималу територію, включаючи велетенські склади в таких районах, як Фенчерч-стріт, Кратчед-Фраярс, Джурі-стріт, а також Біллітер-стріт. Склади компанії, які займаються торгівлею сигарами та індиго, зосереджені на Фенчерч-стріт та Джурі-стріт. Інші ж — на Кратчед-Фраярс — передбачені для чаю, а ті, що на Біллітер-стріт — для пір’я, прянощів, слонової кістки та порцелянового посуду, серед якого трапляються гарні зразки.

Електричне світло. Впродовж останніх кількох місяців електричне світло, яке в театрі Гаєті в Лондоні вперше на практиці представив містер Голлінгшеад, стало предметом незліченної кількості публічних та домашніх експериментів. Але найважливіше те, що це відкриття створило можливість для конкуруючих систем газу та електрики працювати разом на рівних умовах на набережній Темзи, де по обидва боки широкої дороги відсутнє будь-яке зовнішнє світло з вітрин чи публічних закладів. Вочевидь, було б доцільним зробити цей експеримент на інших умовах, задля того, щоб випробувати ефект електричного світла на магазинах зі звичайними вітринами. Але на сьогодні, не зважаючи на те, що про відкриття вже пишуть газети, експеримент так і не провели. Тим часом газові компанії, занепокоївшись появою такого значного конкурента, почали демонструвати, чого можна досягнути за допомогою газу в умовах, коли питання ціни не є основним. Першу демонстрацію освітлювальної енергії з усім добре відомим екстрактом вугілля провели на Ватерлоу-брідж-роуд, що стало сенсацією для панікуючих акціонерів, які почали непокоїтися, що їм доведеться розкрити свої гаманці, адже мова йде про збереження частки кожного з них. Наразі, питання ціни у цій ситуації залишається чи не найсуттєвішим. Цілком можна припустити, що це питання не піддається вирішенню. Однак Лондон ще не знайшов свого Гауссманна. [1853 року барон Гауссманн отримав доручення від Наполеона ІІІ розпочати програму планувальних реформ у Парижі, а в його обов’язки увійшло облаштування просторих бульварів та садів, які сьогодні є окрасою і характерною рисою столиці Франції.]

Лондонський міст. Побудований у 1824—1827 роках за проектом Джона Ренні, архітектора Саусварку та мосту Ватерлоо, частково самим містером Ренні, а після смерті — його сином містером Дж. Ренні. Вартість проекту, з різних причин, вважалась значною, і щодо неї є певні розбіжності. Деякі органи влади оцінюють його трохи менше, ніж в півтора мільйони, на думку інших — вартість моста складає понад два з половиною мільйони. Міст побудований з граніту і має п’ять арок; висота центральної арки сягає 152 фути, двох наступних — 140 футів, а прогони двох берегових арок — 130 футів кожний. Для полегшення транспортної розв’язки поліцейські станції розташовували вздовж середини проїжджої частини, а всі транспортні засоби, що рухаються зі швидкістю пішохода, змушені триматися близько до узбіччя. Тим не менш, це не допомогло позбутися заторів на мості. Тому пересування мостом слід уникати в період між дев’ятою та десятою ранку, а також між четвертою та десятою вечора. Якщо дивитися на споруду з річки, то перед вами, без сумнівів, найвеличніший міст Лондона.

Одяг. Якщо, виходячи на вулицю, ви переймаєтесь лише тим, щоб на вас не витріщались перехожі, то в більшості районів Лондона можете ходити в повсякденному одязі. Однак, якщо вам закортіло піти на прогулянку парком, скажімо, у парадний сезон, чи, наприклад, відвідати зоопарк в неділю по обіді, або ж Ботанічний сад, чи будь-яке інше світське місце — рукавички, капелюх з циліндром, традиційна візитка та інші елементи одягу будуть більш ніж доречні. Якщо ви бізнесмен і вам необхідно укласти угоду, то консервативний стиль теж буде відповідним. За нормами етикету вечірня сукня не є вимогою для відвідування театру, однак серед глядачів, які займають місця у партері, переважає саме цей одяг. При нагоді не вдягайте багряної мантії. Прийнято вважати, що це переконлива ознака того, що її власник прибув «за розпорядженням». Ніхто так часто не займає місця в партері, як жінки. Вечірня сукня — незамінна річ під час італійських опер у будь-якій частині театру, за винятком балкону. Цих правил необхідно дотримуватися, беручи до уваги їхні найменші деталі, і не слід вважати, що якимось чином їх можна обійти. Якщо ж так трапилося, що у вас немає сукні чи костюму і вам не складно вдягнути предмет одягу, який вже носили до вас, то на Кінг-стріт, у Ковент-гардені, Чандос-стріт і взагалі у будь-якій іншій частині Лондона є крамниці, де одяг можна взяти напрокат, скажімо, на один вечір. Ціни у шилінгах такі: піджак — 5 ш., жилетка — 2 ш., штани — 3 ш., пальто — 5 ш. Чорні костюми для похорону можна взяти напрокат за схожими цінами, є й парасолі, по 2 ш. 6 п. на день. Звісно, перед тим, як взяти напрокат одяг, потрібно внести заставу, яка є рівноцінною предмету одягу.

Омнібус. Омнібусне обслуговування Лондона переважно забезпечує компанія-перевізник «Лондон Дженерал Омнібус Компані» (Лімітед), чиї екіпажі курсують головними транспортними магістралями міста у всіх напрямках з регулярним проміжком у часі з раннього ранку до півночі. Окрім транспорту компанії-перевізника, на основних маршрутах наявні екіпажі одного-двох великих приватних перевізників, а також значно менша кількість дрібних, які виїжджають на маршрут переважно на власний розсуд.

Опіумні притони. Найвідоміший з цих справедливо названих «притонами» закладів знаходиться на горищі будинку такого собі містера Джонстона, який проживає на виїзді з автомагістралі Раткліфф. За договірну ціну містер Джонстон пропонує своїм відвідувачам покурити у себе на горищі трубку, яку свого часу розкурювали як монархи, так і бідні китайські моряки в пошуках природного задоволення. Про це місце згадується в останньому романі Чарльза Діккенса «Таємниця Едвіна Друда». Схожий і більш пристойний, хоча правильніше буде сказати менш огидний заклад для куріння опіуму пропонує Джонні Чанґ у кафе «Лондон» та «Свята Катаріна», безпосередньо на автомагістралі.

Пансіони. Колосальне розширення системи метрополітену, що відбулось протягом останніх років, відкрило неосяжне поле можливостей для тих, хто, прибувши до міста і маючи обмаль часу, бажає оглянути визначні пам’ятки і потребує тимчасового помешкання. Якщо ви не в ладах із часом або ж опинилися на вулиці пізно вночі, коли останній потяг рушив до місця свого призначення, пошук помешкання для ночівлі стане нагальним завданням. Маючи обмежені фінансові можливості, ви можете знайти притулок у вуличках поміж річкою та Стренд-стріт, де вам запропонують досить пристойне помешкання за ціною від 30 до 50 шилінгів на тиждень. Якщо ж і ця сума не є доступною для вашого гаманця, то на Нью-Оксфорд-стріт здаються помешкання, ціна яких на кілька шилінгів нижча. У Блумсбері, що трохи далі на північ, але все ще в межах легкої досяжності центру, існує цілий район, головним заняттям мешканців якого є здавання в оренду нерухомості. Тут звичайне ліжко або ж вітальню можна зняти за будь-яку ціну, від однієї до двох з половиною гіней. Ті, хто хочуть жити ближче до центру і для кого ціна не є пріоритетом, можуть продовжити свої пошуки на вулицях між Пел-Мел та Пікаділлі, включаючи, власне, Пел-Мел, де, як правило, на них чекають невеликі, убого обставлені кімнатки, однак з хорошою кухнею, першокласним прийомом і загальною «світською» атмосферою. Ціни тут коливаються в залежності від «сезону». Під сезоном маються на увазі збіговиська заможних холостяків, які влаштовують прийоми у своїх клубах. Тижнева оренда за ліжко або ж за всю вітальню складе від трьох до восьми або десяти гіней. «Додаткові послуги», звісно, є пропорційними до оренди. У всіх випадках, за винятком хіба що району Пел-Мел, ціна включає в себе обслуговування помешкання, можливість погрітись біля каміна на кухні, почистити черевики, використовувати газове освітлення у холі та на сходовій клітці та користуватись рештою додаткових послуг.

Слуги. Бувають різноманітнішими, аніж асортимент більшості товарів. Найкращий спосіб обрати собі слугу — з оголошень у щоденних газетах. Інший спосіб — самотужки подати в газету оголошення з вашими побажаннями, однак у такому разі є ризик піддатись атаці з боку вищого класу населення, які дзвонитимуть вам лише з метою повернення «боргів». Середня заробітна плата слуг у Лондоні є такою: дворецькі — від 40 до 100 фунтів, лакей — від 20 до 40 фунтів, кухар — від 18 до 50 фунтів, прибиральниця — від 10 до 25 фунтів, покоївка — від 12 до 30 фунтів, універсальні слуги, відомі також як слуги, які виконують усю роботу і розмовляють англійською, — від 6 до 15 фунтів. У випадку звільнення слуга повинен попередити господаря рівно за місяць. Якщо звільнення відбувається з ініціативи господаря, то виплати місячної заробітної плати (а при потребі й оплата житла з харчуванням) буде достатньо. За серйозну помилку слуга може бути звільнений без попередження. Якщо слуга залишається в місті, то йому передбачається додаткова оплата житла з харчуванням у розмірі приблизно 10 шилінгів на тиждень. Якщо ви хочете заощадити, то майте на увазі, що виплата комісійних, яку господарі здійснюють слугам, є загальноприйнятою лондонською традицією, а крім того й плідним джерелом умисних збитків. Кухонне начиння — це ще один важливий атрибут, спеціально розроблений для полегшення приготування їжі, користуючись яким куховарка може отримати для себе невеличкий прибуток. Уміння готувати смалець, який є винагородою, за яку майже всі кухарі готові, принаймні, позмагатись, означає більше, ніж здається і призводить до псування м’яса шляхом таємного поштрикування, після якого рідина витікає вільніше.