# Вірсавія

Торґні Ліндґрен

Роман шведського письменника Торґні Ліндґрена — це старозаповітна історія про дружину царя Давида й матір царя Соломона Вірсавію — звабливу жінку, пристрасну коханку, а часом — підступну й винахідливу царицю інтриг. Тут ви відчуєте аромат біблійної історії, настояний на пристрастях і крові; атмосферу неприборканої жаги й непереборного кохання; тут перед вами постануть відверті подробиці одвічної підкилимної боротьби за вплив і владу.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».


ISBN 978-617-7654-52-9

Bat Seba © Torgny Lindgren,

first published by Norstedts, Sweden, in 1984. Published by agreement with Norstedts Agency

© Наталя Іваничук, український переклад, 2020

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2020

> Моїм дітям

## Вірсавія

> Це найперша історія, яку я почув

> у своєму житті. І тепер розповім її вам.

> Торґні Ліндґрен

Сафан служив при дворі царя Давида. Невеликий на зріст, але широкий у плечах, з довгим волоссям; він був добрим бігуном і часто грав цареві на кіннорі.

Вони вдвох стояли на даху царського палацу, і тієї миті, коли цар побачив Вірсавію, Сафан також її помітив; він опанував мистецтво слідувати за примхливим поглядом маленьких, примружених очей, але значно прискіпливіше за царя.

Вона вийшла у двір позаду будинків, де жили царські стражники, хелефеї та фелефеї. Жінка щойно викупалась і витиралася великим лляним рушником, волосся розвівалося на вітрі. Навіть Сафан, який іще не відав, що таке жадання жіночого тіла, відразу збагнув, яка вона приголомшливо вродлива. Цар хтиво потягнувся великою головою, ніби хотів наблизитися до неї і вдихнути її пахощі, вловити м’які звуки частин її тіла, які дотикалися одне до одного, його дихання стало важким і хрипким.

На відстані польоту стріли, подумав Сафан, сам не знаючи, звідки зринула така думка. Готуйся, дочко: віднині забудь і свій народ, і свій дім задля того, щоб цар насолоджувався твоєю красою. Бо він твій пан, і судилося тобі впасти перед ним ниць.

— Вона має крила? — запитав цар. — Її голова в осяйній короні?

— Ні, — відповів Сафан, звичний до царевих дивних запитань, не зрозумілих пересічній людині. — Немає у неї ніяких крил. Вона така, якою ти її бачиш.

— Приведи її до мене, — звелів цар.

Він усе ще стояв, нахилившись і пильно вдивляючись у жінку.

— Що я маю їй сказати? — запитав Сафан.

Але цар не відповів, нетерпляче похитав головою, що означало: кажи, що хочеш, скажи, що, побачивши її, цар заслабнув і йому підігнулися ноги, скажи, що цар велить відшмагати її батогами, закидати камінням і спалити на вогнищі, якщо вона не послухається, скажи їй правду!

Сафан узяв з собою двох царських стражників — він знав, що жінки зневажають недорослих юнаків; якщо вона має чоловіка, то його, мабуть, доведеться убити, а якщо коханця, то тим більше. Цар наче мала дитина, зворушено подумав Сафан. Його переповнюють почуття. У його серці надто багато ніжності й любові. Він на понад тридцять років старший за мене, а мені іноді здається, ніби він моє дитя.

Оця безрозсудна погоня за святістю.

Вірсавія розчесала волосся, почепила над скронею жовту квітку ясмину, вдягла на шию золотий ланцюжок, накинула на плечі червоний плащ, покрила голову. Сафан зі стражниками чекав біля воріт, вона змушувала їх чекати, змушувала чекати царя Давида.

Нарешті вона вийшла і звернулася до чоловіків, чиї кремезні плечі прикривали позолочені обладунки, мечі звисали уздовж стегон, схожі на величезні чоловічі прутні.

— Чи гарна я? — запитала Вірсавія несміливо й довірливо.

— Ти неймовірно вродлива, — запевнив її Сафан своїм смішним пискливим хлоп’ячим голоском.

Цар, коли вони з Вірсавією піднялися до нього, сидів на невисокому ослоні зі слонової кості; він ворухнувся, і шкіряні ремені рипнули під ним.


Він довго дивився на неї, не лише пожадливо, але й злякано, чи, може, складав їй ціну, як прицінювався до сил філістимлян перед битвою під Кеїлем. Вона зняла з голови покривало, огорнула ним праву руку.

— Як тебе звуть? — нарешті запитав Давид.

— Її звуть Вірсавією, — послужливо відповів замість жінки Сафан. — Її муж — Урія, герой, хоробрий воїн. Хетянин.

Цар помахом руки відіслав стражників геть, хотів побути з нею наодинці. Сафан став за два кроки позаду Вірсавії, він бачив, як вона тремтить.

— Ти німа? — запитав цар.

— Вона не звикла розмовляти, — сказав Сафан. — Вона жінка боязка й сумирна.

— Що велиш сказати? — озвалася Вірсавія.

Вона сторожко підвела голову, глянула на царя; його шорстке кучеряве волосся сягало плечей, він сидів, нахилившись уперед й упершись ліктями в коліна, голову теж витягнув уперед, як хижий птах, та він і був схожий на хижого птаха.

— Скажи, що для тебе невимовна честь стояти перед царем, — підказав Сафан.

— Неймовірне диво для мене опинитися перед ликом мого повелителя царя, — промовила Вірсавія.

Її голос був глибокий, ледь хрипкуватий, особливі співочі інтонації свідчили, що народилася вона в гірському селі на півдні або ж її мати походила з південних країв.

— Скільки тобі років? — запитав цар дивно глухим і стерплим голосом.

— Дев’ятнадцять. Урія викупив мене в мого батька Еліама, коли мені виповнилося тринадцять. Тоді він ще не знав, якою красунею я виросту.

— Вмієш танцювати?

Вірсавія намагалася перехопити його погляд з-під примружених очей, але щілинки були надто вузькими, здавалося, цар стеріг свій погляд, наче безцінний скарб.

— Я танцюю для Урії. Він п’є вино, а я танцюю.

— Танцюватимеш для мене, — насуплено й хрипко промовив цар.

Сафан приніс свій кіннор, прихилився до стовпа біля царського ослона, приставив інструмент до стегна, лівою рукою підтримуючи трикутний корпус, поволі торкався струн, налаштовуючи ритм; музика, мов священний єлей і пташиний спів, лилася з-під його правої руки. Граючи, Сафан дивився на царя, на бідолашного царя з порожевілим від хвилювання обличчям. Видно було, як з ним щось відбувається, він був схожий на звіра, що потрапив у тенета. Сафан відчув майже непереборне бажання підійти до нього, погладити по волоссі, притулити його голову до своїх грудей, ніжність накотилась на нього задушливою хвилею.

Ні, вона аж ніяк не танцівниця. Рухалася повільно, майже незграбно, ноги човгали по кедрових мостинах підлоги, вона раз по раз здіймала догори руки, перепускала між пальцями важке, лискуче волосся, ніби воно могло додати легкості й пориву танцеві, який був їй непідвладний, її живіт і стегна мовби сковувала цнота.

Та коли Сафан прискорив ритм і його пальці швидше стали перебирати сплетені верблюжі струни, її плащ із шурхотом і сичанням нарешті спав додолу, і той звук, підсилений хвилюванням, вихопився відлунням з горла й напіврозтуленого рота царя. Сафан — єдиний, хто здатний був, стежачи за очима царя, витлумачити його погляд, — бачив, як Давид спершу пильно придивлявся до обличчя Вірсавії, а потім до її лона, як його проникливий погляд блукав між цими двома полюсами: між обличчям з густим рум’янцем і лоном, укритим чорними, блискучими кучерями; всім своїм розпашілим від жаги єством цар мовби намацував узи, які пов’язували б личко й лоно, дух і плоть, шукав способу поєднати й сплавити їх воєдино.

Раптом цар, можливо, наляканий натиском почуттів і боячись, що вони розірвуть його зсередини, гостро скрикнув, повеліваючи Вірсавії припинити танець. Вона миттю завмерла, важко дихала, дивилася на царя засоромленим і водночас сповненим надії поглядом, як дивляться діти в очікуванні хвали чи огуди; долонями підняла груди, хоча їх не було потреби підтримувати.

Голос царя звучав так само глухо, напружено — з мукою.

— Ти принесла пожертви?

— Так, мій царю. Принесла.

Кожний, хто торкнеться чогось нечистого, сам стане нечистим, подумав Сафан, і, залишаючись нечистим до самого вечора, повинен випрати свій одяг й умитися у купелі.

Нечистим?

То цар наказав Сафанові — для більшої певності — принести в жертву Господові двох молодих голубів. Господь жив унизу царського двору, у наметі-скинії. Сафан мав купити голубів у сліпого голуб’ятника, біля халуп фінікійців, й особисто віднести священникам, бо жіноче лоно ніколи, ніколи не буває достатньо чистим.


Коли вони зосталися самі, цар звелів їй підійти ближче, нахилився, обхопив її коліна і втулив голову поміж її безпомічних ніг, ніби шукаючи прохолоди чи тепла або просто захисту й затишку. Так вони стояли якусь мить непорушно, вона вже було подумала, що це, можливо, й усе, чого бажав цар, може, йому нічого більше не треба, але потім відчула, як він навалився на неї своїм важким тілом, закидаючи її назад. Вона миттю напружилась, щоб встояти на ногах, та більше щоб не дати царю упасти в такій скорченій, принизливій позі. Однак тендітна Вірсавія не мала сили опиратися, падіння було не уникнути. Падаючи, цар устиг вивільнити голову з-поміж її стегон; опинившись, зрештою, на підлозі, вони лежали поруч, його голова на витягненій руці зляканої Вірсавії; по її обличчі, очах та губах розсипалися його жорсткі кучері. Вона чула, як цар нетерпляче, очманіло, охоплений жагою, зривав з себе одяг, раз по раз бурмочучи ім’я Господа, тканина тріщала й рвалася, вона вже вловлювала запах його поту.


Саме тієї миті повернувся Сафан, він уже розтулив рота крикнути, що купив голубів і що священники взяли дари, але завмер біля дверей, майже непомітний за колоною. Я спізнився, подумав він, я біг недостатньо швидко, священники ще не встигли принести голубів у жертву.

Цар узяв її, швидко й безжально, наче ворога, якого треба здолати; він був таким важким, стискав її так сильно, що вона відчувала, як усе в її нутрі прогинається і ледь не ламається; він закричав від болю, вдершись у її лоно, мовби не він, а його пронизав прутень. Вона докладала зусиль, щоб витримати натиск, смиренно його прийняти, допомогти цареві здійснити його наміри, бо ж вона лише річ для його невгнузданого кохання. Така вже суть кохання: бути річчю для вдоволення чиєїсь жаги.

Вона стиснула руками його гладенькі, напружені сідниці, відчуваючи долонями кожний порух його тіла. Цар Давид кохає мене, думала вона, тому так чинить. Тому так чинить, бо кохає мене.

Урешті його рот розтулився і з нього вирвався страхітливий, майже нестерпний рик — так він зазвичай горлав над поваленим ворогом, над велетом або ж народом, який вклонявся чужому богові, або над містом, багатим золотом і перлами, — а тоді скотився з неї, важкий, розморений, знеможений.

Вона чула, як цар відразу заговорив з Господом. Монотонно, понуро, жалібно; це нагадало їй співи, чутні зі скинії, де жив Господь. Сірувата й блискуча краплина слини звисала з його бороди.

Коли він урешті замовк, вона запитала:

— Ти розмовляв з Господом?

— Я завжди розмовляю з Господом. Лише він мене розуміє.

— Який він, Господь? — запитала Вірсавія.

— Як я, — відповів цар Давид.

Як я.

І Вірсавія подумала про те, як він щойно ледь не роздушив її, подумала про його відчайдушну пристрасть.

— Господь добрий, — повчально сказав цар. — Його любов безмежна.

«Він такий, як я? — подумала Вірсавія. — Що він вчинить з Урією? Що станеться зі мною?»

— І все ж я Його не розумію, — озвалася вона. — Хоч Його любов і безмежна. Любов незбагненна.

— Так, — погодився цар Давид, — любов незбагненна. Любов — це непевність і невідомість. Безмірна невідомість, яка лякає.

— І саме такий Господь?

— Так. Саме такий.

І, припавши губами до її волосся, він заспівав, зашепотів, забурмотів одну з тих пісень, якими завжди сповнював насолодою Господа, а заразом і душу Сафана:

Господи, випробував Ти мене та й пізнав,
Ти знаєш сидіння моє та вставання моє,
думку мою розумієш здалека.
Дорогу мою та лежання моє виміряєш,
і Ти всі путі мої знаєш,
бо ще слова нема на моїм язиці,
а вже, Господи, знаєш те все!
Оточив Ти мене ззаду й спереду
і руку Свою надо мною поклав.
Дивне знання над моє розуміння,
високе воно, я його не подолаю![1]

Сафан дивився на них. Вони лежали, тісно притулившись одне до одного, шепотілися, він чув їхні голоси, але не розбирав слів. Ось щойно цар видобувся з глибокого колодязя своїх почувань і тепер непорушно лежав, торкаючись губами вуха жінки. Сафанові жадалося опинитись на місці Вірсавії, він думав про неймовірний затишок, який відчував би, поклавши голову на царську руку чи обійнявши своєю тонкою, тендітною рукою важку голову царя. Дивовижно, як він, усього лише хлопчак, мав до царя батьківські почуття і водночас сприймав його за батька.

Цар Давид обернув голову й побачив Сафана. Царські очі звузилися так, що навіть Сафан не міг розпізнати погляду, що ховався у щілинках між повіками, навіть він не міг; обличчя царя протяла страшна судома.

«Я мав би йому заграти!» — подумав Сафан. Неможливо було витлумачити вираз Давидового обличчя, цар мовби поринув у власну незбагненність.

— Сафане! — крикнув він. — Скільки часу ти вже ховаєшся за колоною?

— Увесь час стояв, — голос Сафана тремтів від ніжності й зворушення. — Я усе бачив!

Тоді цар підвівся на лікті й дивним чужим, розпучливим голосом гукнув стражників. А коли вони миттю з’явилися, закричав:

— Хапайте його! Виведіть його в двір і зарубайте! І виколіть йому очі!

Сафан тільки й спромігся подумати: «І таке теж можливе, любов непостійна, мов вітер, лише непостійність існує на світі. Вона огортає, і сліпі прозрівають».

І він обернувся до царя, узяв свою душу й простягнув цареві на долоні, він не міг покинути царя, не сказавши хоч дрібки з того, що його переповнювало. Але й слова не видушив з себе, ані стогону.

Вірсавія мовчала.


За якийсь час цар Давид устав, не дивлячись на жінку, повернувся до неї широкою, трохи сутулою спиною, розправляючи на собі одіж, рухи його були обважнілі й упевнені, він наче хотів продемонструвати свою незворушність і безпристрасність, русяве кошлате волосся спадало на плечі.

Ось щойно вони майже зливалися в одне єство, його піт зволожував і холодив її шкіру, волосина з його бороди прилипла до її губ, але тепер його тіло раптом стало далеким, вона навіть трепетним голосом не посміла б його покликати, він видавався їй таким чужим, як статуя, витесана фінікійськими каменярами, вона навіть навряд чи усвідомлювала його людиною.

Потім підвелася й Вірсавія, підібрала з підлоги свій одяг, сама того не усвідомлюючи, наслідувала рухи царя: зсутулилася, наче несла на плечах тягар усього царства, ступала так, мовби кожний крок вимагав доленосного рішення, руки ж підносила спроквола, несміливо, ніби вони були закуті в мідні обладунки.

Блискавкою, ледь вловно, майнула задушлива думка, що цар заволодів нею, похазяйнував у її тілі, що вона дозволила йому себе заповнити, ніби була порожньою, досі не вживаною посудиною. Нутрощі скрутило болісною судомою. Коли цар раптом обернувся і глянув на неї, Вірсавія низько схилила голову, мовби захищаючись, і неслухняними від ляку пальцями заходилася поправляти розпущене сплутане волосся.

Негоже їй зомліти й виблювати в покоях царя Давида — на підлогу, на кедрові мостини.


* * *

Вірсавія повернулася у дім Урії. Стражники з грізними мечами відвели її, царське липке сім’я стікало по ногах; вона думала про бранців і про невільників — усіх переможених з похиленими головами, яких — бачила — вели вгору сходами до царського палацу. Почувалася полонянкою, переможеною. Переможені не мають більше ніяких прагнень, думала вона, не мають мети й бажань, переможені вільні від сподівань і мрій, зневажені й вільні. Вільні бути бранцями.

Щоб не потрапити в залежність довіку, їй треба перемогти царя Давида.


Щовечора дощило, настала весна, місяць авів. Йоав з відважним військом тримав в облозі царське місто амонітів, Раббу. Урія був одним із тридцяти семи найвідважніших. Цар Рабби, Ганун, зневажив послів, яких Давид послав до нього з привітанням з нагоди сходження на трон, серед послів був і Урія. Ганун звинуватив послів у шпигунстві, обтяв, за кару, наполовину їхні бороди й обрізав одіж до самого паху. Тож Господь велів Давидові завоювати амонітські землі й вирізати амонітських дітей. Тепер Йоав з військом стояв під мурами стольного міста; волею Господа вони розграбували й спустошили землі навколо Хешбона й Мадаби, вбили десять тисяч воїнів, а три тисячі рабів відіслали в місто Господа, Єрусалим. Невдовзі військо Давида здолає мури й зруйнує місто, знищить амонітського бога, Молоха, щоб той ніколи більше не смів називати себе Господом, бо ім’я Господа насправді Ягве.

— Урія? — запитав цар Давид. — Хоробрий? Хетянин? Пошліть за ним! Пошліть гінця до стін Рабби, де стоїть моє військо! Скажіть воєначальнику Йоавові, що така воля Господа, аби він негайно велів Урії прибути до царя в Сіон!

Потім цар Давид наказав Севанії, сурмачеві, призначеному для виконання священних ритуалів, піти в дім Урії, до Вірсавії.

— Стерегтимеш її! — сказав він. — Пильнуватимеш, наче пастух найкоштовнішу в усьому Ізраїлі ягницю!

Коли Севанія уже вийшов з зали, коли вже намірився збігти сходами, цар гукнув його:

— Вона не сміє покидати свій дім, вона належить мені, я її завоював, вона моя полонянка, немає такої іншої!

Кроки Севанії стихли, і царя огорнув смуток, він хотів би опинитися на місці юного сурмача, хотів кинутися до її оселі і самому її стерегти, стати вільним від усіх зобов’язань, окрім упокорення: дивитись, як вона готується до сну, піднести чашу води до її ложа, лягти біля її порога, даючи зрозуміти, що вона його полонянка, прислухатися до її спокійного дихання, коли нарешті вона засне.

Вона перша жінка, думав він, вона зродилася відразу з рук Творця, не обтяжена народженнями й смертями, через які пройшов людський рід, вона зійшла з долонь Творця.

«Може, я сам вигадав Вірсавію? — думав він. — Може, вона з’явилася на світ тієї миті, коли я її побачив? Може, сила й жага в моїх очах покликали її до життя, виткали з повітря? Невже вона лише хмаринка, яка пропливає повз мене й ось-ось зникне?»

Він думав про своїх дружин, про своїх п’ятдесят двоє дружин у жіночій обителі, про Авігею з Кармеля, і про Мааху, і про Хаґґіту, і про Еґлу та всіх решту, про запах їхніх тіл, їхнє тихе бурмотіння, а іноді й крикливі голоси, про їхню незграбність і хтивість.

Думка про Ахіноам пройняла його легким смутком. Вона народила цареві первістка, Амнона; вона допомогла решті царських дружин привести на світ інших його синів, вона ніколи не нарікала, якщо він іноді забував про її існування. Її чорне блискуче волосся посивіло, її ліва рука всохла від якоїсь невідомої хворості, насланої на неї кимось із численних дружин царя, й відмовлялася служити, вона втратила три зуби, а колись вони були міцні й білі, її верхня губа поросла густим чорним пушком. Смуток і скорбота споріднені з коханням, подумав цар. Ахіноам і Вірсавія. Перша й остання, постійність і плинність, істина й омана, ситість і голод.

Цар відчував, що мусить з кимось поговорити, та єдиним співрозмовником міг стати лише Господь.

Хелефеї і фелефеї з довжелезними списами й важкими мідними щитами, почепленими на ременях через плече, супроводили його з царських палат, вони гадали, що він прямує до жіночої обителі, аби справити свої подружні царські обов’язки; вони ж, чекаючи на нього, зазвичай розважалися у великій нижній залі з невільницями, арамейські невільниці танцювали перед ними.

Але Давид пішов не до дружин, а в Господню скинію. Стражники відразу завважили, який знесилений цар, вони перезирнулися, розчаровано й багатозначно. Бо які розваги біля Господньої скинії? Хіба кинути кості чи подражнити жебраків, які завжди сиділи або лежали на каміняччі перед входом до намету. У найгіршому разі можна змусити до танцю й жебраків.

Давид розмовляв з Господом у внутрішньому наметі скинії, завішаному різнобарвним, пурпурово-блакитно-білим тканим гобеленом, — у найсвященнішому місці Господньої оселі, де стояв ковчег Заповіту, де Господь, невидимий і недосяжний, сидів під крилами херувимів: там, на накривці ковчега, був Господній трон. Навскоси від себе Господь міг бачити золотий семисвічник і стіл для хлібних пожертв — круглих боханців і тонкої прісної маци.

Там лежали й невидимі хліби, які міг бачити лише сам Господь і лише Він відчував їхній духмян. То були найжертовніші хліби з-поміж усіх хлібів, які, за наслідуванням звичайних пекарів, благоговійно й урочисто замішували й нібито випікали над жертовним вівтарем. Уявні хліби, ілюзорні хліби, примарні хліби, хліби, котрі випікалися з самої лише святості і ні з чого іншого.

Запах ранішнього кадила й вечірнього жертовного спалювання сильно відчувався усередині, Давидові так і не вдалося звикнути до важкого, солодкавого диму, він знав лише одне: Господь щодня потребує цієї дурманної пожертви.

Він уклякнув перед ковчегом, звів руки й погляд до Господнього трону під крилами херувимів, вслуха́вся якийсь час у дихання Господа й тишу. А тоді почав розмову, мовлячи те, що він, а може, й Господь, давно знав напам’ять; він говорив тихо й скрадливо, мовби сам до себе, слова точилися поволі, ніби переходили вузьким містком над проваллям. Звернене догори обличчя було вмиротвореним і спокійним, майже таким, яким воно бувало, коли для нього грав Сафан.


Господи, не карай мене в гніві Своїм і не завдавай мені кари в Своїм пересерді, бо прошили мене Твої стріли і рука Твоя тяжко спустилась на мене... Від гніву Твого нема цілого місця на тілі моїм, немає спокою в костях моїх через мій гріх, бо провини мої переросли мою голову, як великий тягар, вони тяжчі над сили мої, смердять та гниють мої рани з глупоти моєї... Скорчений я і надміру похилений, цілий день я тиняюсь сумний, бо нутро моє повне запалення, і в тілі моїм нема цілого місця... Знесилений я й перемучений тяжко, ридаю від стогону серця свого... Господи, всі бажання мої перед Тобою, зітхання ж моє не сховалось від Тебе. Сильно тріпочеться серце моє, опустила мене моя сила, навіть ясність очей моїх, і та не зо мною...


Він знав, що Господь цінував нарікання й смиренність, ба навіть насолоджувався ними, Господь волів бачити людину такою, якою вона була насправді; цар говорив і щоразу стишував голос, переходячи на ледь чутний шепіт, не хотів, щоб Господь відчув могутність і владність його духу. Семисвічник освітлював його збоку, так що одна половина обличчя залишалася у тіні, а суворість, відвага, мужність і заразом смиренність проступали виразніше, він бажав, щоб Господь бачив його саме таким.


До Тебе підношу я, Господи, душу свою, Боже мій, я на Тебе надіюсь, нехай же я не засоромлюсь, нехай не радіють мої вороги через мене! Поверни до мене свій лик, Господи, і спаси мою душу в милості Твоїй! Бо в гробі хто славитиме Тебе! Ті, що в гробах, не возноситимуть Тобі хвали!

@@@

Він не сумнівався, промовляючи ці слова: «Ті, що в гробах, не возноситимуть Тобі хвали! Хай Твої уста не сковує німота, не німуй зі мною, як Ти німуєш з погребенними!»


Тепер його обличчя вже не було спокійним, навіть у слабкому світлі семисвічника було виразно видно, як натяглася шкіра на випнутих вилицях і як від важких дум спохмурніло його чоло. Час переходити до справи, необхідну міру красномовства вже відміряно, не уникнути йому відвертості, хай навіть вона суперечитиме досі сказаному, — Господь однаково дізнається правду. Голос царя став зовсім тихим, бо ж Господь почує його звертання і без слів.

«Вірсавія, — промовив він. — Я оволодів нею і хочу володіти нею завжди. Господи, у мене перед очима стоїть, як Урія кохається з нею, і це нестерпно. Моє тіло безвольне, я опустився глибоко, туди, де немає дна. Чому Ти явив мені Вірсавію, щоб я її побачив?

Чому пронизав її світлом моїх очей?

Чому накинув мені цю злочинну пристрасть, цю муку?

Чому кинув мене у провалля пітьми, де править лише сатана?

Поверни мені свободу, дозволь і далі бути царем!

Я бачу перед собою Урію, Господи: він ловить губами її соски, він упивається вологістю й солодом її лона, він терзає пальцями її плоть, це нестерпно, він пожирає її, як вовк пожирає свою здобич. Коли Урія повернеться з перемогою, розбивши війська Аммона, він знову й знову злягатиметься з нею, засліплений хіттю й шаленством, мовби намірившись погубити її. Такими стають чоловіки після виснажливих битв! Господи, кохання нещадне, воно оманливіше за все зло на світі; породжене зловісним янголом пекла, захоплює стрімким потоком!»

Цар уже не промовляв словами, забув, що має голос, мука спотворила його обличчя, він викрикнув лише те, що було для нього незаперечною істиною:

«Господи! Як мені вчинити з Урією? Чому велиш мені його вмертвити? Урія повинен померти, я чую Твій голос у собі, я велю його вбити, я принесу його в жертву й подарую йому благословення! Спаси й помилуй, Господи!»

Його обличчя знову розгладилося спокоєм, несамовита напруга начеб відпустила, він уже не чув пронизливого крику в вухах. Цар завершив розмову з Господом тихо й гідно, у його голос знову повернулася царська стриманість і суворість.

«Господи, порожні й тлінні ми — люди, мов сновиди блукаємо життям. Уповаю на Тебе, я чужинець, якого Ти взяв під Твою опіку. Ти сповнюєш радістю моє серце, більшою радістю, ніж решту люду, який обдаровуєш достатком, хлібом і вином. У спокої я лягаю до сну, у спокої засинаю, бо Ти, Господи, бережеш мій сон і життя».


Севанія вимостив собі на порозі покою Вірсавії ложе з козячих шкур, узятих в Господній скинії. Вона з ним не заговорювала, розуміла, що його послав цар. Повернувшись із палацу до свого дому, Вірсавія раптом затремтіла від кволості, а може, й від лихоманки, їй хотілося лише одного: лягти на кам’яну підлогу, як під час землетрусу; нею справді трусило, наче від землетрусу. Та все ж неймовірним зусиллям, від якого заболіло серце й запаморочилося у голові, вона змусила себе дихати спокійніше й відпустити заціпенілість у тілі; на позір спокійно й звично умилася в купелі, розчесала волосся і приготувалася до сну.

«Ось така я, — подумала вона, — не лягаю спати немитою».

Побачивши, як вона простягнулася на ложі, укрившись з головою покривалом, Севанія вийшов за двері, де стояв жбан з водою, і набрав свіжої води в глиняну чашу, щоб поставити її на підлозі біля узголів’я. Він підійшов до ложа й побачив, як тіло жінки стрясають безгучні схлипи, обличчя вона покрила, як покривають лиця покійників. Севанія розгублено завмер з чашею у руках. Що тепер треба вчинити, — напевно, цар волів би, щоб він щось зробив, вочевидь, йому треба ще й уберегти її від сильних душевних потрясінь, розтерзаних почувань і думок. Самотня, покинута й безпорадна, Вірсавія лежала під покривалом і не чула його кроків.

Севанія довго вагався, довго не міг відважитися на вчинок, не знаючи, чи правильним він буде, зрештою, нахилився до Вірсавії і підняв покривало з її обличчя. Він очікував побачити мокрі від сліз щоки й спотворений від стримуваного плачу рот, але її шкіра лише блищала від поту. Вірсавія дивилася широко розплющеними, сухими й здивованими очима, ніби сподівалася щось від нього почути.

— Я знаю, як воно, — несміливо промовив Севанія. — Я теж обраний. Мої батьки віддали мене священникам того ж дня, як Господній ковчег перевезли з дому Аведдара Гефянина в Єрусалим. Мої батьки обрали мене подячною жертвою.

— Обраний? — кволо перепитала Вірсавія.

— Ми, обрані, повинні розуміти одне одного, — сказав Севанія. — Я сурмлю в сурму перед входом до Господньої скинії і перед Господнім троном. Коли виростуть пейси на моїх скронях, а шию покриє борода, моя служба сурмача перед Господнім шатром завершиться, мені вчинять помазання кров’ю ягняти мочки правого вуха, великого пальця на десниці й великого пальця на правій нозі — і так висвятять на священника. Якщо доти не оберуть для іншого служіння, — додав він.

Десь підсвідомо він передчував, що дане царем доручення може стати початком іншого обрання.

— Обраний? — повторила Вірсавія. — Чому ти тут?

— Цар послав мене.

Вірсавія глянула на Севанію: борода ще рідкувата, зовсім неначе пух, чоло рівне й гладеньке, очі по-дитячому великі й довірливі. Ніс маленький і шпичкуватий, пряме, темне, майже чорне волосся закриває вуха. Він несміливо й зворушливо, із запитанням у погляді всміхнувся до неї вишнево-червоними, ледь опуклими губами, його одіж ніжно й солодкаво пахла ладаном і скинією.

— Чому він тебе послав? — запитала Вірсавія. — Тебе, Господнього сурмача?

— Я покликаний стерегти те, що святе.

— Святе? — здивувалася Вірсавія, запитуючи наче саму себе. — Що ж такого святого в домі Урії?

— Ти.

— Я свята?

— Ти обрана. Цар наділений владою обирати святих. І навіть те, що в мить обрання не є святим, завдяки близькості до царя стає святинею.

Вона відчула, як під поглядом Севанії і від його голосу напруга відпустила її тіло, вона вже більше не плакала й не хлипала; може, це справжнє благо, що цар Давид послав до неї цього юнака.

— А цар Давид святий? — запитала Вірсавія.

— Так. Він помазаник Божий, пророк Самуїл з Рами обрав його за велінням Господа. Найсвятішим з-поміж усіх живих є Господь Бог, найближчий до нього за святістю — цар.

— А я? Як я, проста жінка, можу стати святою?

— Будь-що може набути святості. Мідна чаша в Господній скинії і сурма, на якій я сурмлю, і царські сини, і сандалі священників. Усе залежить від обраності. Усе, що обране, святе. А найвища обраність найсвятіша.

Севанія говорив запально, кутики рота зволожились. Він радів, повчаючи Вірсавію.

— Те, що обране для пожертви, теж святе, — сказав він.

— Подай мені води, — попросила Вірсавія.

Севанія простягнув їй глиняну чашу, і вона, підпершись лівим ліктем, випила її до дна, а тоді знову лягла й затихла. Севанія бачив, що в неї ще багато запитань, а з обличчя ще не згладилися ляк і розгубленість. Чого вона боялася? Що потрапила під владу царя Давида? Усі ж перебувають під чиєюсь владою!

Для цього людина теж обирається — щоб жити життям, сповненим життя інших.

Чи її лякала святість?

— Господь панує над усіма, — сказав Севанія, аби лише не мовчати. — Його могутність сягає понад небеса. Хто є ще вищим за Господа Бога, Того, що сидить високо й дивиться з піднебесся униз, хто ще править небом і землею? Піднімає людину з праху, вивищує бідного і садить поруч із князями?

Коли Вірсавія нарешті вимовила запитання, яке не давало їй спокою, голос її невпевнено тремтів.

— Що він заподіє Урії?

— Хто?

— Цар... Цар Давид.

Севанія не зразу відповів, він мусив обдумати, якими могли б бути вчинки царя у цій винятковій ситуації. Севанія розумів, що Вірсавія вимагає, аби він відповів від імені царя.

— Ти кохаєш Урію? — запитав він.

— Чи кохаю?

— Я не знаю іншого слова для цього важкого запитання.

— Я йому належу.

— Належала, — виправив її Севанія.

— Можливо, я любила усвідомлювати, що належала йому, — обережно добираючи слова, промовила Вірсавія. — Любила знати, що, хай там як, а я комусь належала.

І Севанія щиро відповів:

— Може, цар вчинить милостиво і підвищить його до воєначальника над арамеями. Або ж учинить мудро, і поверне тебе Урії, і забуде про тебе. Або поведеться хитро й вирахувано. Тоді він велить убити Урію.

Руки Вірсавії стали мовби безкровними й холодними, вона сховала їх під покривало, щоб зігріти біля стегон, відчувала, як холод скував тіло.

— Як гадаєш, що він учинить? — голос її затремтів, ніби від лихоманки, її пронизало, наче морозом, від думки, що питає вона задля себе, а не задля Урії.

— Не знаю, що вчинить, — обережно відповів Севанія. — Ніхто не знає напевно. Але святість зробила царя Давида дуже хитрим і передбачливим.

Він не знайшов милосерднішої відповіді.

— Святість — незбагненна властивість, — промовила Вірсавія, цокотячи зубами. — Її наслідки і вчинки непередбачувані.

— Шляхи й плоди святості годі передбачити, — підтвердив Севанія.

— Але чому ж саме життя не є святістю?! — несподівано, майже розпачливо вигукнула Вірсавія. — Коли мідні жбани, єлей і сандалі священників можуть бути святими, то чому не вважати святим людське життя! Дух, який живе в людині! — а тоді додала: — Навіть коли би збезчестив мене, як безчестять жінок переможених ворогів, я не могла б позбавити тебе життя!

Севанія відчув, як хвиля гордості затопила його, коли вона це сказала: Вірсавія допускала, що він міг би її збезчестити.

Він замислився над дивним питанням про святість життя. Ніколи не запитував себе про таке, ніколи не чув, щоб хтось запитував, тому й зволікав з відповіддю.

— Святість нещадна й нелюдяна, — нарешті озвався він, повільно вимовляючи слова, однак без тіні сумніву. — Вона сліпа, не зважає на людину і її швидкоплинне життя, вона мов сильця на птахів, мов чума.

— То для святості нема нічого святого? — тихо, приреченим голосом запитала Вірсавія.

— Так.

Вони замовкли, здавалося, не було вже більше про що говорити. Севанія стояв з порожньою чашею у руках, Вірсавія дивилася широко розплющеними очима кудись повз нього, ніби намагалася упіймати поглядом те далеке й незбагненне, про яке вони щойно бесідували. Насамкінець іще запитала:

— Як цар Давид зумів стати аж таким святим?

І на це запитання Севанія мав відповідь.

— Обраність, єлеєпомазання і благословення зробили його святим. І жарінь з долонь пророка Самуїла. Та насамперед, звісно, його сила й влада. Сила й влада закладають і породжують святість. Кожний його подвиг, кожна виграна ним війна, кожне здобуте місто, кожний винищений ним народ лише додавали йому святості, — Севанія глибоко задумався. — От тому ми, чоловіки, жадаємо влади, влада дає нам святість перед Богом і перед людьми.

Так, він саме так і сказав: ми, чоловіки.

Зрештою, не має чоловік брата на землі, над ним — лише Володар небесного воїнства.


Потім вони ще трохи розмовляли про сон, приходу якого треба було дочекатися, лежачи з заплющеними очима. Севанія сказав їй, що сон помічний для краси, бо якщо вона і втратить Урію, то однаково не має права втратити вроду; Вірсавія пропустила це прикре зауваження повз вуха, надто вже приємно й підбадьорливо звучали слова про її вроду.


Ще тієї ж ночі Вірсавія знала, що зачала, відчувала, як царське сім’я бродить і набухає в її утробі; вві сні здавалося, наче груди отяжіли, мов велетенські гарбузи, вона відчувала ненародженого, щойно зачатого сина, він смоктав груди, лежачи на її руці й притулившись до її теплого тіла.

А вранці, ще до першої ранішньої сторожі, вона послала Севанію у царський палац зі звісткою: Вірсавія у тяжі, у царя народиться син.


Закінчивши розмову з Господом, цар Давид повернувся до палацу. Разом з синами, Амноном і Авесаломом, яким невдовзі судилося вже стати зрілими мужами, і клишоногим Мевібошетом потрапезував запеченим ягням і не зронив за трапезою жодного слова.

Цар Давид був колись пастухом, випасав у дитинстві овечі отари, тисячі овець свого батька, Ессея; пас їх на пагорбах між Фекоєю і Віфлеємом. Він і тепер іноді ночував просто неба, щоб зберегти в собі м’якосердість і великодушність. Для цього за царським палацом залишили клаптик поля. Цар спав на голій землі, укрившись козячою шкурою, і сон його пильнували дванадцять хелефеїв. Після такої пастушої ночі завжди прикликали Асафа, левіта, головного серед храмових співців, бо лише йому було під силу переконати пастуха Давида, що насправді він таки цар: хоч Давид був наймолодшим сином Ессея, восьмим і останнім, але Господь обрав його й вивищив, він — цар над Сіоном, сам завоював гору Сіон і царську фортецю; минула чорна ніч, коли він спав, наче звір на голій землі, і знову він став помазаником Божим і воскрес із пітьми смерті.

Для цього воскресіння цар Давид склав особливу пісню, храмові співці співали її і читали речитатив, простягши руки до світлого, ледь рожевуватого неба:


Господи, силою Твоєю веселиться цар, і спасінням Твоїм як він сильно радіє!

Ти йому дав бажання серця його і прохання уст його не відмовив, бо Ти його випередив благословеннями добра, на голову йому поклав корону зо щирого золота.

Життя він у Тебе просив, і дав Ти йому довголіття на вічні віки! Слава велика його при Твоїй допомозі, хвалу та величність кладеш Ти на нього,

бо Ти вчиниш його благословенням вічним, звеселиш його радістю, як буде він разом з Тобою!

Цар має надію на Господа, у ласці Всевишнього не захитається він.


Саме так провів він першу ніч після першого побачення з Вірсавією, просто неба, лише тонким покривалом відгороджений від пітьми небесної безодні; коли вранці його розбудили труби біля Господньої скинії, земля ще не просохла після дощу; він побачив співців, котрі прямували до нього від брами царського палацу, і збагнув, що помисли його, омиті сном, прояснилися і поглибилися, — тепер він знав, як йому вчинити з Урією.

Але спершу велів прикликати писаря.


Писар був у Єрусалимі, коли Давид завоював місто; він знав священні знаки для чотирьох різних мов і писав гострим писачком на глиняних таблицях. Завдання писаря полягало в тому, щоб сповільнити швидкоплинність слів.

Написане залишалося власністю того, хто говорив, таблиці ховали в нішу під підлогою, ними ніхто більше не користувався — достатньо й того, що вони існували.

Іноді цар велів писареві записати складену ним пісню. Тоді глиняну табличку передавали через служку храмовим співцям, щоб слово царя зберігалося у Господній скинії, перед ликом Всевишнього.

При писареві цар намагався говорити неспішно, зважуючи кожне слово. Може, у тому й полягало істинне покликання писаря: загнуздувати й усмиряти потік думок, розкривати слово за словом, щоб той, хто промовляє, мимоволі заглядав у кожне, як ловець мушель заглядає у розтулені стулки.

Призначенням писаря було писання.

Писареві вирізали язик — звичайний захід безпеки його попереднього володаря. Цареві подобалося вбачати в цьому обрізанні глибокий сенс: писар у своїй писарській іпостасі мав бути ідеально чистим. Слова повинні стікати не з його уст, а лише з кінчиків пальців.


— Писарю, ось що ти повинен написати про Сафана.

«Сафан помер.

Я, цар Давид, любив його, як власне життя, його серце прикипіло до мого серця, він був наче яблуня серед лісових дерев.

Його поховають у Хевроні, триста воїнів із загону хоробрих і сотня плакальниць супроводжуватимуть його до гробу, вони рватимуть на собі одіж і оплакуватимуть його три дні, я сам піду за ношами, ридаючи й побиваючись, як покинуте дитя; ми покладемо його на вічний супочинок під тамариском, поруч з хевронськими відважними воїнами.

Господи, мій Боже, чому ти не вберіг Сафана!

Він був біля мене, як і я сам колись, у юності, перебував біля царя Саула, він грав для мене, коли мені ставало важко на серці, так і я грав для царя Саула, коли Твої злі духи, Господи, опосідали його.

Чому ж не простягнув Ти над Сафаном Свою могутню десницю і не оберіг його? Двічі намагався цар Саул убити мене, коли я грав на кіннорі, двічі ганявся за мною зі списом, щоб пробити моє серце й пришпилити до стіни, але я ухилявся, не перестаючи перебирати струни; пригадую, як це було важко й непросто.

А Сафан не втікав, не ухилявся, він зустрів смерть з розплющеними очима. Розплющеними, а потім виколотими.

Мене Ти уберіг, а Сафана зіслав у царство мертвих.

Невже через Вірсавію судилося йому вмерти?

Так, через Вірсавію судилося йому померти.

Писарю, тут ти повинен наголосити: Вірсавія винувата, це вона спричинилася до смерті Сафана.

Його смерть лежить на її тендітних плечах, ніколи їй не спокутувати своєї провини, до кінця днів своїх буде винною, вона згрішила, дозволивши побачити себе у мить обрання.

Сафан бачив її розпущене волосся, її груди, схожі на двох горлиць, її лоскітливий маленький пупок, її рухливі, гладенькі ступні, її стегна, мов жбани для вина, він бачив нечисті щілини й отвори її тіла. Побачивши все це й збагнувши їхню святість, він мусив померти.

Хто тепер гратиме мені, коли ти насилатимеш на мене злих духів, Господи?

Сафан має чотирьох старших братів, вони воюють під стінами Рабби під проводом Йоава, треба послати по них гінця, щоб брати оплакали його й принесли в жертву молоду кізку — жертву гріха.

Тепер ім’я йому Рефаїм, тобто той, кого не існує. Або ж: той, хто в своїй примарній іпостасі майже не існує.

Сліпий, закривавлений і неіснуючий.

Господь уклав його життя у пращу й закинув туди, де зникає сонце, за західний пруг. У пустельне Ніде, у низи, у підземну печеру, у непроникну пітьму, у похмурий хаос, у грот знищення, у край забуття, у вічний біль і тлін.

У місті царя Ґадад’езера Беротаї я, цар Давид, уперше побачив Сафана. Йому було сім років, він стояв біля брами спустошеного дому свого батька, там я його й знайшов; у домі лежали його сестри, й мати, і батько, зарубані моїми воїнами; його братів забрали в полон; личко Сафана умилося сльозами, його сестра-близнючка Акса теж лежала мертва в домі, я нахилився до нього, досі не розумію, чому його пощадили, я узяв у долоні його обличчя, і втішив його, і сказав:

— На все воля Божа.

Сафан звів на мене очі й запитав так по-дитячому, злякано, затинаючись, що моє серце стиснулося від болю:

— Який він, той Бог?

І я йому відповів:

— Могутній. Могутніший за життя і смерть. Він такий могутній, що ми навіть не сміємо вимовляти Його справжнє ім’я.

— Хіба його ім’я не Бог?

— Ні. Його справжнє ім’я не Бог. Але ми так Його називаємо.

Ах, Боже мій, яким нещасним, наляканим і гарним був той хлопчина, як Вірсавія, як горобчик, що потрапив у сильця; його очі були широко розплющені й оголені, як у Вірсавії, його одіж шматтям висіла на плечах, піт пахнув страхом, як у жінки, так, він пахнув Вірсавією.

Йому ще не вчиняли обрізання, його батько був родом з Ханаану, тому я велів обрізати хлопця і дав йому ім’я Сафан. Я приніс за нього в жертву річне ягня, ніби сам народив це дитя. Потім забрав його сюди, у своє місто, місто Давида. Я справді володів ним.

Він привіз із собою лише брязкальце, мідне брязкальце, яке змайстрував для нього перший батько.

Писарю! Це брязкальце треба поховати разом з ним під тамариском.

Воно сховане під узголів’ям його ложа, у маленькій комірчині, перед залою хелефеїв та фелефеїв, лежить у срібній касетці, яку я йому подарував.

Не маю сили більше говорити.

Я плачу, моя душа в скорботі за слугою моїм, Сафаном, не дай, Господи, потонути мені у водах гіркоти й смутку, я вгамовував голод жовчю, а спрагу — оцтом. Божих колісниць тисячі й тисячі, але Сафанів кіннор ми збережемо, він ще зможе тішити нас звучанням; не полишай мене, Господи, не відкидай від лику Твого, даруй спочинок у руках Твоїх, а не в страхітливій пращі гніву Твого».


* * *

Урія їхав верхи через Ґалаад до Єрусалима. Вершник він був невдатний, але Йоав дав йому одного з єгипетських коней. Цар кличе його, зволікати не можна. Тугі литки Урії билися об боки коня, він погойдувався у сідлі, зсутулившись і схилившись до гриви; втомлений кінь похитував пониклою головою, гострі вуха опали, наче вуха осла. Урія мружився від сріблисто-білого сонячного сяйва. Він прямував угору схилами Йорданської долини, недавно перейшов убрід річку поблизу Віфавари, ще досі відчував у ногах прохолоду води, а попереду височіли гори.

Урія їхав сам, уникав міст і поселень, меч поклав перед собою на коліна, короткий спис і щит висіли на ремінній упряжі за спиною. Навіть їв, не злазячи з коня, натужно й невпевнено тримаючись у сідлі; харчі висіли в шкіряній торбі на луці сідла: запечене м’ясо і виноградні перепічки.

Він не знав, чому цар кликав його до себе, бо ж він не великий воєначальник і ніколи ним не стане; може, призначить його старшим у царській сторожі або ж тюремним наглядачем у Сіоні, може, хоче щедро винагородити за якісь визначні, однак не відомі йому самому вчинки, може, має намір покарати за зло чи зраду, якої він допустився, сам того не відаючи.

Урія був з Давидом від того дня, як цар посів трон у Хевроні, усі ті сім років і потім багато років у Єрусалимі, брав участь у битві у складі загону трьохсот шістдесяти хоробрих під Ґаваоном, одним із перших увірвався в захоплений Сіон, був разом з царем у Рефаїмській долині й чув кроки Господні по верхівках тутових дерев. Так, вони справді сиділи в розпеченій пітьмі й чули, як Господь крокує попереду, ведучи їх на битву; тоді Він, без сумніву, заслуговував на ймення Всевишнього, — вони чули, як Він ступає у верховітті могутніх крон, і, якби не темрява, певно, побачили б його ступні. Урія брав участь у битві під Баал-Перацимом, коли Давид і Йоав здобули перемогу над філістимлянами. Він допоміг царю схопити й знищити моавитян біля Кир-Моава, бо ж найліпше з-поміж усіх у війську знав таємниці чисел, безпомильно відрізняв парні від непарних: переможених треба було обміряти мотузкою, цар велів їм лягти на землю, двома мірками мотузки виміряли тих, кого уб’ють, а однією міркою — тих, кому подарують життя.

Цар Давид.

Урія думав про нього з острахом і відданістю. З роками цар ставав дедалі дивнішим, дуже відчужився. Більше не брав особистої участі в своїх війнах, посилав військо й воєначальників завойовувати міста й народи, а сам залишався у Єрусалимі; війни, здавалось, уже не тішили його, просто були необхідністю. Він складав псалми, зачинав дітей і спілкувався з Господом Богом. Подейкували, наче він має філістимське походження, наче в його жилах тече ворожа кров, бо звідки б інакше взялося його рудяве волосся і біла шкіра? Він завжди коливався між м’якосердістю і жорстокістю, між ненавистю і любов’ю, між перебиранням струн і пеклом війни. Іноді його милосердя не мало меж, а іноді він не міг втамувати свою кровожерливість. Можливо, його темне походження стало причиною такого роздвоєння особистості: він носив у собі власного ворога. Деякі непарні числа бувають дуже зловісними. У них, вочевидь, бере початок його невситимий голод правди: він знав усю двоїстість життя, він знав, що добро й зло невіддільні, і все ж їх треба було розділяти, він знав, що правда й брехня завжди переплітаються, як ниті на ткацькому верстаті, що їх треба розділяти заради божественного ладу; він знав, що любов до справедливості, та любов, яку Господь вклав у людські груди, була, з одного боку, жагучим прагненням божественності, а з іншого — жадобою зла, однак завжди чимось одним, а не тим та іншим водночас; він знав, що любов до справедливості була від самого початку зневагою і відразою до нероздільності й переплетіння.

Тож Урія не сумнівався: щò не наготував би йому цар Давид, рішення його буде справедливим.


Іноді у війську, надто серед воїнів з Юдеї, навіть серед сміливців Давидових, шепотілися й нарікали, що справедливий суд треба б учинити і над самим царем, бо ж саме він повелів замордувати вбивць Іш-Бошета, відрубати їм руки й ноги та й повісити над ставом у Хевроні. Іш-Бошет був таки не будь-ким, а спадкоємцем царя Саула; ті люди, які усунули його з дороги, вважали, що чинять Давидові добру послугу. Це він узяв до себе кульгавого й клишоногого Мевібошета, це він велів спалити у вогні всіх філістимських добрих і помічних богів, це він, перемігши царя Гадад’езера, наказав підрізати сухожилля на ногах півтисячі коней, а коні ж, мабуть, теж святі! Однак ніхто й ніколи не посмів учинити цей воістину немислимий суд правди, не посмів і торкнутися помазаника Господнього, бо для цього спотребились би мужність і безумність, до яких іще поки ніхто з відважних воїнів не сподобився, усі розрізнені правди переплелися і стали нероздільними, сплавилися воєдино у всеохопну й непорушну, щоб не сказати божественну, справедливість.

І все ж у втомлених, повільних думках Урія допускав імовірність, що його покликанням може виявитися каральний меч справедливості, який він опустить на голову царя, — таке теж не здавалося неправдоподібним. Що б йому не повеліли, він усе здійснить, бо жити — це виконувати своє призначення. А призначення Урії полягало в тому, щоб битися у бою, нищити, завойовувати, а потім відмовлятися від завойованого, віддавати комусь іншому, дарувати убогим, викидати в річку і незворушно та немилосердно йти далі. Він ніколи не ухилятиметься від долі.

І про Вірсавію він думав, його тіло тужило за нею, якщо цар дозволить, він ночуватиме в неї.

З усіх священних чисел найсвященніше «два»: це — число кохання, першоджерело і жіночих грудей, і жіночих стегон.


Піднявшись на кряж, він роззирнувся і побачив увесь світ: сонячне сяйво, мов дощ, сіялося крізь мереживні крони дерев; в оливковому гаю, просто перед ним, поралися жінки в багряній одіжі; гори зливалися з небом у мерехтливому серпанку, який нагадував йому море: одного разу він бачив море з вершини пагорба поблизу Яффи. Дивна, незбагненна краса буття переповнювала його душу.

Навіть число «тридцять сім» було дивним і неперевершеним. Тричі по тридцять сім — сто одинадцять. Дванадцять по тридцять сім — чотириста сорок чотири. Двадцять сім разів по тридцять сім — дев’ятсот дев’яносто дев’ять.

Господи, Господи наш, яке величне ім’я Твоє!


Урія випростався, підтягнув вище важкий меч, сонце припікало його пошрамоване, обпечене на пожарищах, аж мідне від засмаги обличчя. Він дивився у бік Єрусалима, міста Давидового. Урія ні на що особливо не сподівався, похилена голова коня метлялася перед його очима, він відчував неспокій і острах, а душу переповнювали сподівання.


Щоб збиратися на розмови, жінкам потрібна криниця. Тому цар велів викопати криницю й обкласти її камінням просто на схилі перед палацом, неподалік скинії Господньої. Криниця не мала води, то була несправжня криниця; справжня вода текла підземним каналом від Ґіонського джерела до Сіону. Слуги й раби доставляли в царський палац воду в діжках. Воду жінок, уявну воду з порожньої криниці, носили в легких глиняних жбанах на шкіряних ременях. Воду, якої насправді не існувало.

Вечорами, коли спадала спека, жінки збиралися біля Давидової криниці. І так мало тривати завжди, вічно.

Урія зупинився біля криниці. Усі подорожні, які прибували здалеку, тут зупинялися, трохи стояли, мовби в очікуванні, що хтось подасть їм напитись; жінки збивалися у купку, шепотілися і, бувало, підносили чашу уявної води.

Але коли під’їхав Урія, жінки замовкли, відвернулися від нього, схилилися над криницею, нізащо не хотіли дивитися на нього чи мати з ним справу. Він помітив, що Вірсавії між ними не було. Хоч жінок зібралося понад сотню, Урія відразу побачив відсутність дружини й зрозумів, що вони знають щось про Вірсавію, чого не знає він. Тут зібралися всі жінки, крім тих, що мали місячні.

Під час місячних жінкам заборонялося пити воду з Давидової криниці.

Хелефеї, котрі сторожували на даху палацу, помітили Урію, один з прибрамних стражників — такі зброї не носили, — підбіг до нього, взяв коня за вуздечку і повів до сходів палацу. Урія важко й незграбно спішився; щоб не впасти, мусив ухопитися за попругу під кінським животом. Він хитався, ніби від запаморочення, ноги стерпли від довгого сидіння у сідлі; він потупотів, щоб розігнати кров чи, може, щоб переконатися, чи стоїть іще рівно, як справжній чоловік. А тоді рушив до царя.

У залі перед покоями царя Давида йому стрівся Мевібошет, онук царя Саула, отой клишоногий каліка царського роду, який завжди трапезував за царським столом.

— Як він сьогодні? — пошепки запитав Урія.

— Бадьорий, — теж пошепки відповів Мевібошет. — З’їв бараняче серце, випив чашу вина, потім бесідував зі своїм писарем, а тепер сидить біля вікна й чекає на тебе.

І Урія увійшов у царські покої, став перед повелителем на коліна, припав шорстким чолом до гладких кедрових мостин, його переповнювали збурені відчуття: і цілком зрозуміла гордість воїна, і нікчемна самозневага підданого.

— Підведися! — наказав цар. — Негоже плазувати по підлозі, наче немовляті.

Дав зрозуміти, що плазування перед ним не допоможе уникнути долі, наготованої Господом.

— Я лише хотів привітати царя, як належить, — сказав Урія, натужно підводячись.

Цар показав рукою на ослін, запрошуючи Урію сісти.

— Бачу, ти граєш на своїй сопілці, повелителю, — мовив Урія.

— Я не граю. Я просто тримаю її у руці. І тоді чую спів у душі.

— Мій слух уже не той, — Урія мовби виправдовувався перед царем за те, що сам не чує у душі того співу.

— Як ведеться моєму війську під Раббою? — доволі байдуже запитав цар, бо про облогу міста він знав усе, що бажав знати.

— Облога як облога, — відповів Урія.

— Так, облога як облога, — кивнув головою цар.

І Урія знову подумав про Вірсавію, якої не було біля криниці. Чого він хоче від мене?

— А Йоав? Як ведеться йому? Які має наміри?

Насправді цар знав усе, що можна було знати про Йоава.

— Чекає. Йоав із тих, хто довго вичікує. Серед усіх воєначальників ніхто не вміє так вичікувати, як Йоав.

— О, так, — кивнув Давид. — Я його добре знаю. Він мій небіж, у наших жилах тече однакова кров, наскільки кров може бути однаковою. Та кров нетерпляча й водночас розважлива, невпинно тече, але перебуває у постійному вичікуванні.

— Ми часто запитуємо себе, чого очікує Йоав, — промовив Урія.

— А ти сам як думаєш?

Урія трохи завагався з відповіддю. А потім різко, ледь не з докором, сказав:

— Гадаю, він чекає на шалене безумство. Чекає, доки когось із воїнів охопить лють і вони без наказу, самі, поперед інших, підуть на штурм мурів.

— Справді?

— Такий порив нетерпіння може мати сприятливі наслідки, — сказав Урія. — Нестримний шал навіть одного воїна може виявитися так само потужним і руйнівним, як атака тисячі вершників і колісниць.

— То он як ти мислиш, — у задумі промовив цар. — Отже, Йоав сподівається на спалах священного гніву.

— Не конче священного, — пробурмотів Урія, мовби хотів сказати, що звичайного людського безуму цілком би вистачило.

— Усяке безумство — від Господа, — повчальним тоном мовив цар Давид. — Господь посилає нам Своїх духів. Його духи обертають нас на шаленців. Святість теж здебільшого безумство.

Про святість Урія нічого не міг повідати. І знову запитав сам себе: навіщо він мене покликав?

— Без святого безумства годі виграти війну, — вів далі цар. — Без святого безумства війни навіть не почнеш.

— Навіщо ти покликав мене в Єрусалим? — запитав Урія.

Але цар не відповів. Він підніс маленьку кедрову сопілку до губ і видмухнув один-єдиний довгий, пронизливий звук, ніби хотів тією нікчемною дерев’яною трубочкою наслідувати потужний рик воєнної сурми. У вікно, від Господньої скинії, долинав запах паленого нутряного товщу, м’яса й пташиного пір’я.

Урія повторив своє запитання:

— Чому ти покликав мене сюди, у місто Давидове?

— Чому запитуєш? Слово «чому» в устах воїна звучить дивно й по-дитячому.

— Ти сам навчив мене запитувати. Я чув твої співи перед Господом Богом твоїм: Чого, душе моя, ти сумуєш і чого ти в мені непокоїшся?

— Такому воїнові, як ти, такому сміливцеві, як ти, негоже ставити запитання. Саме відмова від запитань зробила з тебе одного разу героя. Якщо ж почнеш запитувати й випитувати, то станеш простою людиною серед простолюдинів, тих, що гинуть безіменними тисячами і котрим затикають роти єдиною остаточною відповіддю на світі, відповіддю, яка спростовує усі запитання. А такий герой, як ти, Уріє, беззаперечно, без тіні сумнівів, виконує накази. Якби не ці сумніви в людських головах, земля повнилась би героями.

Цар Давид говорив запально, слова лилися потоком, він прагнув якнайшвидше відволікти Урію від того настирливого «чому».

— То чим мені зайнятися в Єрусалимі? — зітхнув Урія.

— Хіба не маєш жінки? — здивувався цар. — Хіба в місті Давида забракло наложниць? Та їх у Єрусалимі хоч греблю гати.

— Я маю Вірсавію, — відказав Урія майже норовисто. — Я маю Вірсавію!

І тоді, тієї миті, як він промовив її ім’я, щось дивне почало коїтися з царевим обличчям, ним наче промайнула судома чи шкіра враз нап’ялася, сіпнулося праве око. Її ім’я наче шпигнуло його голкою саме в тому місці, де вилична кістка межує з очницею.

І тоді обом усе стало зрозуміло — і Давидові, й Урії, тоді вже не залишилося між ними таємниць. Отой ледь помітний трем царського оголеного обличчя викрив правду — її ім’я було не просто ім’ям, воно було зізнанням.


І все ж зізнання було таємним, тож і мало зостатися таємним, інакше обох їх накрив би священний гнів.

Вірсавія.

Господь оберне меч одного проти іншого, подумав Урія і раптом відчув несамовиту втому.

— Скоро настане час штурмувати Раббу, — сказав цар. — Скоро Йоав дочекається. Ув’язнені в облозі з нетерпінням чекають звільнення.

Урія промовчав, було дуже дивно, що цар Давид раптом згадав ув’язнених у місті амонітів, ворогів, бо сам Урія завжди сприймав облогу лише зовні.

— Тому з радістю користайся перепочинком, — вів далі Давид. — Смакуй вино, розважайся з жінками за той короткий час, що тобі відпущено в місті Давидовому, у Єрусалимі. Скоро знову доведеться взяти в руки меч, Уріє.

Урія зрозумів, що слова царя — знак йому полишити царські покої. Він підвівся, якусь мить постояв, дивлячись на царя, не схилив коліна. Навіть не вклонився, намагався перехопити Давидів погляд, але марно. Цар спостерігав за ним, але до свого погляду не підпускав, ховав очі у вузьких щілинках повік. Тоді Урія пішов, просто повернувся і пішов геть, повернувся до царя своєю широкою спиною і пішов, так ніби цар був найзвичайнісіньким чоловіком, ніби обидва вони були звичайними чоловіками й ніким більше.

Потім він навмання блукав Єрусалимом, від Сіону до току Аравни; додому, до Вірсавії, не подався, ні, це було, направду, єдине місце, куди він ніяк не міг піти. А коли звечоріло, повернувся до палацу, купив перед скинією жертовне ягня — таке ягня зазвичай приносять у жертву жінки для очищення. І тоді відніс ягня на Офел, голу скелю між Сіоном і Ґіоном, заколов своїм ножем і пожертвував самому собі; позичив гарячої грані в одного погонича верблюдів, що поставив своє шатро в розколині за скелею, засмажив м’ясо і з’їв. З темрявою Урія подався знову в Сіон, переночував разом зі слугами й стражниками біля головної брами царського палацу. Слуги мали бути вночі напохваті, якби цар раптом прокинувся і чогось забажав; вони впізнали Урію, запропонували йому повстяне покривало, щоб постелити на землю, і подушки, щоб прихилити голову, і козячі шкури, щоб укритися, але Урія ліг на своєму плащі, без подушки, захищаючись від нічної прохолоди лише схрещеними на грудях могутніми руками. Вражені слуги перешіптувалися про те, який глибокий у нього сон і який він, мабуть, рішучий і несхитний; їм ще ніколи не доводилося бачити, як царські визначні воїни не гребують ночівлею разом з простолюдом просто неба, під царською брамою.


На світанку Урія розділив зі слугами трапезу, вони їли з одного великого залізного казана, який їм винесли до брами; то була лемішка з крупою, м’ясом та розвареним хлібом. Він ні до кого не заговорював, понуро сьорбав страву, слуги теж мовчали, почувалися втішеними й гордими через те, що він забажав спати разом з ними, і дивилися на нього з благоговійним трепетом.

Потім Урія сів на землю, обхопивши руками литки, час від часу клав голову на коліна, ніби, попри все, не виспався; перед ним виднілися прямокутні з пласкими дахами будинки старого євусейського міста й оливкові гаї у Кедронській долині, і густі, синюваті кедри над Ґіоном — він бачив те все і не бачив.

Про Вірсавію думав дуже просто, всі його думки були простими.

Її маленький домашній бог не має статевих ознак. Її маленький бог, вирізьблений з фіґового дерева, не має ні жіночого, ні чоловічого начала.

Вона належить мені, я нею володію.

Уві сні вона посвистує носом.

Зазвичай вона чистить мені вуха нігтем свого вказівного пальця, бо мої пальці надто грубі.

Вона має ще одне ім’я: Наомі, що означає «прекрасна».

Великий, справжній бог повинен мати стать.

Мабуть, вона безплідна. Або ж я проникав недостатньо глибоко в її лоно.

Вона часто співає пісеньку про горлицю, яку вполював ворон.

Я володію нею. Вона належить мені.

Я ж наче глибоко проникав у неї.

Бог, у якого немає жіночого лона чи чоловічого прутня, — безсилий бог, усього лише бездомний пустельник.

Мені подобається лоскотати її з внутрішнього боку стегон.

Вона пахне між ногами джмелиним кубельцем, я міг би віддати за неї своє життя.


Ближче до полудня його покликали до царя. Він важко, незграбно встав, скутий внутрішнім холодом. Усе його тіло боліло від нетерпіння й невідомості.

Цар Давид велів накрити для них стіл у внутрішньому покої: голуби, перепілки, запечене молочне ягня, хліб, який слуги зігріли в своїх долонях, варена форель, смажена сарана, виноград, фіґи, фініки. І вино, золотисте й червоне, солодке й терпке.


Вони не розмовляють, лише лягають на ложа. Спершу своє місце за столом займає Давид, за ним — Урія. Виночерпії наливають вино, золотисте й терпке; вони осушують свої чаші одним духом, швидко, напористо, ледь не злісно, ніби пиття — то трудне мистецтво, яке позбавляє сил. Давид подає голуба, Урія розмелює кісточки зубами; спершу вони з’їдають птахів, потім — ягня, потім — хліб і рибу, далі — фрукти й насамкінець — сарану; до фруктів з сараною п’ють солодке вино, чашу за чашею — трапеза минає у цілковитій тиші, ніхто не наважується вимовити й слова, бо комусь може злетіти з язика ім’я Вірсавії. І цар, і Урія мовби одержимі голодом та спрагою.

Відчуваючи, що обличчя починає німіти й терпнути від вина, Урія намагається оживити його вільною правою рукою, розтирає і розминає рубці, зморшки й шорстку шкіру. Давид чинить так само. Слугам, які стоять осторонь, видається, ніби обидва мужі хочуть упевнитися, що їхні обличчя все ще на місці, ніби бояться, що риси розпливуться і щезнуть.

Потім Давид розв’язує свої сандалії, розпускає ремінці, хапає сандалії за зап’ятки й жбурляє їх слугам. Урія наслідує його.

Тоді Давид невпевнено, та все ж владно, показує на зброю Урії — на щит біля лівого ліктя, на спис, покладений за спиною, на меч, який висить на стегні. Урія розстібає реміння, віддає меч слугам, віддає і спис, і щит, і, хоч погляд його затуманений, спокійно дивиться, як вони забирають з собою його зброю; один несе спис, другий — щит, третій — меч, тепер він беззбройний.

Коли до зали входять танцівниці, обидвох чоловіків уже зморює сон, але вони ще деякий час насилу втримують на плечах свої отяжілі голови. Хоч яких докладають зусиль, ледве бачать танцівниць, бачать лише їхні руки, а не тіла, потім чаші випадають з їхніх долонь і вони поринають у сон, Урія — першим, за ним — Давид. Слуги виносять недоїдки, виночерпій відсилає танцівниць до жіночої обителі, накриває Давида верблюжим покривалом, по якому густо розсипані зірки.


Коли вони прокидаються, у залі темно, можливо, вже настала ніч. Першим прокидається Давид. Він іще трохи лежить, вдивляючись у темряву, потім відкидає набік покривало й сідає на ложі; вогке вечірнє повітря вливається крізь вікно над його головою, він кличе слуг, велить їм принести каганець і жаровню.

Слуги ставлять між ними величезну жаровню з палахкотливою гранню. Від світла каганця, який обпікає очі, мовби вогнем, прокидається й Урія. Він теж сідає, повертає схилену голову набік і при світлі жаровні й каганця бачить Давида.

Нарешті вони говоритимуть. Їхні язики онімілі й розпухлі, їхні голови болять, мов гнійники, їхні губи стерплі й шерехаті, мов укриті струпами. Тепер, коли кожне слово, кожний звук, кожний порух язика коштує не менших зусиль, ніж здобуття могутніх мурів, тепер нарешті вони говоритимуть.

— Чому ти прикликав мене? — зітхає Урія, і власний голос гримить у його вухах, як гуркіт ассирійських колісниць.

— Маю для тебе завдання, — відповідає Давид, голосом на диво м’яким і дзвінким.

— Завдання?

— Так, завдання, яке возвеличить твоє ім’я.

— Царю мій, я не гідний.

— Ти очолиш штурм Рабби. Подаси знак до наступу, поведеш за собою військо. Без тебе облога триватиме вічність.

У голосі Давида звучить м’яка наполегливість, майже лагідний тон.

— А Йоав? Йоав?

— Ти той, на кого чекає Йоав. Увесь цей час він чекав на твоє повернення.

Вірсавія, подумав Урія. Десь є точка, в якій усе поєднується: моє завдання, Вірсавія, цар Давид, Йоав, штурм Рабби.

— Я не годен для такого завдання. Я ж не воєначальник. Так, я сильний і грізний, але водночас вайлуватий і повільний.

— Це правда, — погоджується Давид. — Ти повільний. Треба тебе розворушити.

— Я можу передати наказ, а на більше не здатний, — наполягає Урія. — Я можу взяти послання до Йоава й війська.

— Ба я скажу більше, — мовить Давид. — Ти будеш посланням. Ти сам — послання.

Урія намагається заперечно похитати головою, та тієї ж миті його пронизує несамовитий біль, здається, ніби хтось увіткнув у потилицю спис, по чолі й щоках стікає піт, смажена сарана застрягла в корінних зубах.

— Я лише людина.

Він каже це, мов боронячись, мовби не годен собі уявити, як його міцна жилава плоть зможе обернутися на щось неосяжне й легке — на послання.

— Я лише проста людина.

— Я тебе обрав. Навіть більше: тебе обрав сам Господь.

— Господь?

— Так, Господь обрав тебе.

І Урія здогадується, що в словах Давида таїться щось жахливе, невідворотне і фатальне, його права рука марно тягнеться до меча.

— Ні, — каже Давид, — свого меча ти не отримаєш. Ще не зараз.

— Я не обраний, — промовляє Урія.

— Обраний.

— Ні! Я приречений!

Давид мовчить.

— Мене принесуть у жертву! — кричить Урія. — Так воно і є: мене принесуть у жертву!

— Ніхто, окрім Господа, не відає, де жертва, а де — обрання, — Давид уперше широко розплющує очі, показуючи Урії свій погляд. — Вір мені! Я знаю, що кажу!

Урія думає: Це все Вірсавія. Так, це її провина... Вірсавії.

А тоді каже, більше сам до себе, ніж до Давида:

— Який він тоді, той Господь? Який мій Господь Бог?

І Давид відповідає:

— Бог невблаганний і нещадний, Він Бог пустелі, у пустелі нам явився, Він — Бог-руйнівник і Бог-палій, буремний Бог, ще досі в Його волоссі пісок.

На Урію накочує нудота й біль, неперетравлена пишна трапеза рветься назовні, він ледве встигає схилитися над жаровнею і, стоячи рачки, вивергає потік блювоти, заливає грань скислим вином, і жовчю, і приниженням. Давид спокійно й співчутливо дивиться на нього — хіба можна дивитися на бідаку без співчуття? А потім велить слугам принести замість спаплюженої й погаслої жаровні нову.


І цар Давид наказує оскопити Урію, обрізати його чоловіче єство до самих тазових кісток. Це ознака обраності Урії.


Потім цар велів перев’язати його рану, і пророк Натан помазав руки й груди Урії, провів помазання над шостим і сьомим ребром, там, де серце, поклав руки на голову Урії, і кровотеча припинилася.


І цар Давид повернув Урії меч, одягнув йому на руку щит і вклав у долоню спис. І дванадцять хелефеїв та фелефеїв понесли Урію у військовий табір під Раббою, понесли на руках, як велів їм цар Давид.

І довелося їм зв’язати його шкіряними ременями й скувати мідними кайданами, бо він біснувався у священному безумстві.


Бо заради Вірсавії і за велінням Господа цар Давид приніс у жертву його чоловіче єство.


Прибувши до Рабби, стражники принесли Урію до Йоава, посадили перед ним і сказали: «Дивись, цар послав його!»


Тоді Йоав зняв кайдани, а Урія безугавно кричав від болю й люті, бо ж позбувся усього, але ще пам’ятав Вірсавію, Вірсавію, яка втілювала істинну плоть кохання і яка вкрала в нього всі можливості життя, а отже, саме життя. І коли усічений і освячений Урія відчув, що вільний, він схопив свій меч і в святому шаленстві кинувся до воріт Рабби, високих бронзових воріт, що виходили на північ, і вбив десятьох стражників.

Амоніти, побачивши, що Урія напав у святому безумі на місто, вислали своїх воїнів і забили його до смерті.

Йоав велів поховати хетянина Урію перед воротами Рабби. Там і досі є могила Урії.


* * *

Коли Вірсавія перебралася у Давидів палац, то прихопила з собою лише маленького домашнього божка, вирізьбленого з фіґового дерева. Давид узяв божка в руки, довго розглядав його, завважив, що божок без статевих ознак, без піхви й без прутня, а тому не таїть у собі небезпек, тож дозволив Вірсавії залишити його собі.

— Життя — безперервне полювання на Бога, — сказав він їй. — Без Бога не здобути ніякої цінної і значної здобичі.

— Мені подарував його мій батько, коли я народилася, — мовила Вірсавія. — Він завжди стояв біля мого ложа.

І притулила фігурку до своїх грудей, так наче божок потребував тепла й захисту, наче залежав від її допомоги й любові.

І Давид не стримався, засміявся з обох — з жінки й божка, з їхньої безборонності й слабкості, з їхнього зворушливого, розгубленого й безсенсовного чіпляння одне за одного.

Вони стояли нагорі, там, де закінчувалися сходи; стражники, які супроводжували Вірсавію, чекали на верхній сходинці.

— Бог не дозволяє витворювати себе людськими руками, — сказав цар, сміх усе ще булькотів у його горлянці. — Бог не може дозволити ув’язнити себе в шматку дерева.

— Я його люблю, — простодушно відповіла Вірсавія. — Для мене цей бог цілком годиться.

— Бідолашна жінко, не відаєш, про що мовиш!

— Я майже ніколи до нього не звертаюся, — виправдовувалася Вірсавія. — Але я звикла, що він стоїть біля мого ложа.

— Що ж, твій божок не здатний ні зашкодити тобі, ані допомогти. У нього немає чоловічого єства.

— Навіщо йому чоловіче єство? Божественна сила у ньому всередині.

Довелося цареві Давиду її повчати.

— Людина є подобою Божою. Бог як шлюбний чоловік. Безплідний чи Бог, чи чоловік були б приречені на загибель. Чоловіче єство долає смерть. Чоловічим єством воскрешається змертвіла природа. Чоловічий прутень наче бунчук, яким розбиваєш скелю, щоб випустити на волю джерело. Без нього всесвіт знову запався б у хаос, як до миті Створення.

— Коли батько подарував мені його, він мав чоловіче єство, — вибачливим тоном промовила Вірсавія. — У нього був великий, могутній прутень, який сягав йому до підборіддя. Але надто великий. Під його вагою бог увесь час падав. Якби його не підпирали цурпалком, він так би й лежав ниць.

— Так, існують і такі чоловіки, — погодився цар.

— Тому, — вела далі Вірсавія, — я крадькома, доки батько спав, узяла його ніж і відтяла того бридкого прутня. А місце зрізу вирівняла й загладила уламком каменю. Відтоді він легко стояв на власних ногах.

Такого цар Давид уже стерпіти не міг.

— Яке святотатство! — скрикнув він. — Невже ти, жінко, не розумієш, що збезчестила його! Відрізала його силу! Позбавила бога його священної зброї! Ти оскопила свого бога!

— Та я вже добре й не пригадую, — боронилася Вірсавія. — Може, і не мала наміру відрізати йому геть усе. Просто ніж у руках невдатно ковзнув.

— Святе не можна ганьбити! — не вгамовувався цар. — Святиню не можна обрізати навіть на ніготь! Навіть шкребти уламком каменю!

— Але ж це лише фігурка ідола, вирізьблена з фіґового дерева, — заперечила Вірсавія.

Цар Давид нараз заспокоївся.

— Так... Так, це правда, — сказав Давид. — Справжніх ідолів у моєму домі не повинно бути. Мій дім повинен залишатися чистим і праведним, мій дім — обитель справедливості, у моєму домі треба позбавляти сили всіх ідолів і божків, і не матимеш ти інших богів поруч зі мною.


Вірсавію не поселили в жіночій обителі. Їй більше не дозволялося приходити на балачки з іншими жінками до Давидової криниці.

Ні, вона замешкає в одному з покоїв позаду царської зали, який залишено для якоїсь несподіваної і виняткової, щоб не сказати, священної нагоди, раніше там зберігалися музичні інструменти. Покій розташовувався біля комірчини Мевібошета, куди зазвичай його відносили після царських учт.

Майже щовечора слугам і справді доводилося відносити його туди, бо цар Давид вважав своїм обов’язком годувати Мевібошета до переситу, аж він не міг встояти на своїх кривих ногах, навіть повзти не міг; сонного, його відносили до тієї комірчини, де нічого не було, крім широкого, застеленого шкурами ложа. А навколо ложа прокладено жолоб, де збиралися нічні випорожнення його тіла.

Мевібошет був сином Йонатана, а Йонатан був сином царя Саула. Цар Давид і Йонатан близько приятелювали, і те приятельство було гарячим аж до болю, бо хтось із них мав стати спадкоємцем Саула, помазаника Божого, а вони не знали, хто саме, обидва побоювалися, що, можливо, котромусь із них доведеться учинити вбивство, а немає нічого страшнішого за вбивство найближчого побратима. Тож Давид відчув велику полегшу, коли Саул і Йонатан склали голови в битві з філістимлянами у Ґелвуйських горах. Цар наказав своєму народові дотримуватися скорботи аж до місяця етаніма й щовечора співати печальну пісню за Йонатаном:

Убитий Йонатан в горах Ґелвуйських,
нехай не зійде ні роса, ні дощ на вас.
Тужу за тобою, брате мій Йонатане;
ти був дуже дорогим для мене;
любов твоя була для мене вище за любов жіночу.
Любов жінки, мов повів вітру.
Любов чоловіка воістину мов повітря й вода.
Твоя любов була, мов грім бурі.

То ось, Мевібошет був кульгавим. Кульгавим від самого дитинства, це нянька спричинилася до його каліцтва.

Вона була з роду Данового, того ж роду, що й Самсон, котрий убив тисячу воїнів ослячою щелепою, мала чотири лікті зросту й силу трьох чоловіків. Коли вбили Саула і Йонатана в Ґелвуйських горах, нянька з Мевібошетом втекла від філістимлян, сподіваючись, що хлопчик стане тепер царем, — тоді Мевібошетові виповнилося п’ять років. На бігу вона тримала його високо над головою, бо ж він був сином царського сина, і підняла його до неба, щоб і в утечі він зберіг свою гідність і велич. Та, майже діставшись до Ізрееля, на рівнині біля підніжжя Ґелвуйського хребта жінка перечепилася лівою ногою за камінь і впала ниць. Дитя вихопилося їй з рук і поламало в падінні ступні, обидві ступні; більше ніколи вони не були такими, як раніше, стали м’ясистими, потворними ратицями, які не гнулися і не слухалися. Щоб ходити, Мевібошет спинався на два костури, вирізані з деревини шовковиці, унизу — зі зміїними головами, а вгорі — з кігтями хижого птаха.

Отож Вірсавію поселили в покої поруч з комірчиною Мевібошета.

Коли Давид відвоював у євусеїв Єрусалим і зійшов на царський трон, він запитав: чи є ще хтось живий з роду Саулового, хтось, хто потребуватиме мого милосердя, хтось, кого б я міг любити замість Йонатана? І йому відповіли: Мевібошет.

Так, милосердя. Мевібошет.

Любити?

Тоді цар Давид звелів привести до нього Мевібошета й сказав, що той щовечора буде їсти й пити за його столом, і так триватиме, доки житимуть обоє, ніколи Мевібошет не відходитиме до сну голодний чи спраглий, надто спраглий, вони щовечора вшановуватимуть пам’ять Йонатана, а також і Саула, їстимуть, питимуть, і радітимуть, і щоразу співатимуть нову пісню на честь Господа.

На той час Мевібошет жив у невеличкій садибі в Кедронській долині, лише ту оселю отримав він зі спадку своїх предків, усе решта відібрав у нього цар Давид. Він тихо й спокійно собі жив, задоволений і дружинами своїми, і худобою, і дітьми, і скаліченими ногами. Тепер же йому довелося щовечора трапезувати за Давидовим столом, і лише зрідка, поспіхом, міг він навідуватися додому, щоб побачити дружин та дітей. Їжа й питво висмоктували час, позбавляли його сили, дуже скоро вино заглушило плотську жагу, і він уже не тужив за дружинами, він став мовби євнухом. І якось сказав Вірсавії:

— Кожна трапеза жертовна, а жертва — я.

На той час, коли вони з Вірсавією запізналися і зблизилися, як брат із сестрою, цар Давид віддав Мевібошетові всі землі, які колись належали царю Саулові. Мевібошет зненацька став найбільшим землевласником у царстві, другим після царя, але неозорі володіння його не тішили, він ніколи їх не бачив, лише чув про свої величезні отари, які випасалися по всіх землях. І сказав він Вірсавії:

— Мої багатства лише в моїй уяві, начебто отари, начебто череди. І дружини мої теж начебто несправжні.

Уперше Мевібошет і Вірсавія побачилися увечері того дня, коли вона переступила поріг царського палацу. Зі сходів долинав гамір — слуги носили полумиски, казани й глеки з кухні до королівських покоїв. Того першого дня Мевібошет промовив до Вірсавії:

— Я його дуже люблю.

— Кого?

— Царя. Царя Давида.

Перед їхніми покоями були невеличкі сіни, там вони й зустрілися. Мевібошет сидів на маленькому ослоні, опершись важким, розпухлим торсом на ціпки.

— За що ти його любиш? — запитала Вірсавія.

— Не знаю. Не можу пояснити. Але я його безмежно люблю.

— Звідки ти можеш знати, що любиш його?

— Коли чую його голос, сльози проступають мені з очей. Коли він вирушає на війну, я втрачаю сон, а моє серце бухкає, як копита дикого кабана. Слухаючи його розповіді про юначі подвиги, почуваюся негідним нахлібником, хробаком-гнойовиком за царським столом. А коли цар торкається мене рукою, я розпікаюся, мов камінь, облизаний вогнем.

— Коли він торкається тебе своєю рукою?

— Так. А коли я заради нього і за його велінням напиваюся, то обертаюсь на голуба, якого приносять в жертву за втечу.

— За втечу?

— А коли він сам несе мене на ложе — так-так, справді таке буває, що він бере мене на руки й відносить спати, — тоді я знову стаю немовлям, яке спить у Бога за пазухою.

Вірсавія уважно розглядала Мевібошета: його очі були жовті й закислі, обличчя обвисло важкими мішками шкіри, на шиї — золотий ланцюг, але його майже й не видно, бо він утонув у грубих складках товщу, руки помережані блакитними жилками й набряклі, здавалося, у них не було кісток, ноги, мов мішки із зашкарублої шкіри, він захекано й коротко дихав.

«Бідолашний Мевібошет, — подумала Вірсавія. І ще подумала: — То він уміє любити? Здатний на любов? Але як хтось міг полюбити його? Це відразливе грузьке тіло, це смердюче дихання?»

Вона співчувала йому, жаліла його, співчуття здіймалося у ній теплою хвилею і переповнювало все її єство. Вона думала: «Я не зможу уникнути любові до нього».

— Кажуть, що ти живеш, як бранець, — промовила вона. — Що цар тримає тебе в’язнем у своєму палаці.

— Хто таке каже?

— Урія казав.

— Урія?

— І жінки біля царської криниці...

— Я вільний, — заперечив Мевібошет. — Можу приходити, коли заманеться. Можу йти собі, коли захочу.

— Але мусиш трапезувати за царським столом.

— Так, — погодився Мевібошет. — Це неприємно. Це жахливо. Щоднини, щоранку я думаю, прокидаючись: сьогодні вже годі, більше не можу терпіти. Однак надходить полуднева спека, а з нею голод.

— А твої дружини й діти? — запитала Вірсавія. — Ти повинен повернутися до них.

— Не маю на це сили.

— Можеш набратися сили, коли цар Давид вирушить у похід. Коли сам попрямує до стін Рабби.

— Він більше ніколи не вирушить на війну. Переклав військові справи на Йоава.

— Коли-небудь йому таки доведеться піти на війну, — сказала Вірсавія.

— Хай би його оминули небезпеки воєн. Я щодня молюся Господові, щоб цар ніколи більше не покидав Єрусалим.

— А якщо таки піде в похід, — наполягала Вірсавія. — Тоді зможеш здобутися в собі на потрібну силу, щоб полишити його.

— Якщо колись відчую, що така сила підкрадається до мене, поборюватиму її щодуху, — відповів Мевібошет. — Я не маю що подарувати цареві, окрім своєї слабкості. Якщо ж втрачу слабкість, що зможу йому запропонувати?

Вірсавія замислилася, підшукуючи відповідь, але не знайшла.

— Якщо я втрачу свою слабкість, цар може не захотіти мене. Якщо ж мене охопить сила, здатна повернути мене в мій дім у Кедронській долині, то доведеться застосувати ту силу, щоб позбавити себе життя. Батько мого батька, цар Саул, кинувся тілом на свій меч, побачивши, що битву програно, — потім Мевібошет понуро додав: — Він потребує мене. Тому я потребую його.

Вірсавія обійняла його за плечі, прочесала пальцями його тонке кудлате волосся і повела в царську залу — трапезувати.


Того самого вечора Вірсавія побачила, як цар Давид узяв на руки сонного Мевібошета, який щось п’яно бурмотів, і обережно поніс на ложе; він теж ступав нетвердо, але ніс упевнено й рішуче, танцівниці зі слугами розступалися перед ним і схилялися до його ніг, ніби він творив якесь священне дійство, ніби розпухле, смердюче тіло на його руках було благословенним жертовним ягням.

Потім цар зайшов до неї, і залишився, і був з нею, доки вона не заблагала про перепочинок, бо вже не мала більше сили, вона воістину переповнена блаженством, але більше не годна витримувати цю безумну любов, це задушливе змагання.

Тоді він розправив свою одіж — позбавлений статі божок дивився на них отетеріло й здивовано — і дозволив Вірсавії пригладити його мокрі від поту кучері. Затим прикликав слуг, відповідальних за царський паланкін, і велів віднести себе в жіночий дім.

Давидові виповнилося на той час п’ятдесят вісім років.

Вірсавії — дев’ятнадцять.


Кожний цар повинен мати свого пророка.

Пророком царя Давида був Натан.

Він з’явився того самого дня, коли Давид завоював Єрусалим.

Вечоріло, Давид прямував з Офела до фортеці євусеїв, він був дуже втомлений, з глибокої рани на шиї цебеніла кров. Натан наздогнав царя, пробився до нього крізь юрбу воїнів, воїни розступилися, думаючи, що він євесянин, котрий хоче просити про якусь милість чи милосердя, до того ж він був беззбройний, плащ брудний і подертий, ніби він теж брав участь у щойно закінченій битві.

Протиснувшись до царя, Натан закричав:

— Царю Давиде, я твій пророк, Господь послав мене! Господь подбає про свій народ віднині й довіку; ті, хто покладаються на Господа, схожі на гору Сіон, яка ніколи й не сколихнеться, і житимуть вічно.

Він кричав, широко роззявивши рота, обличчя здавалося суцільним ротом, крикливим ротом і нічим більше: витягнута довга, тонка шия; схвильований, пронизливий, трубний голос.

— Ти обрізаний? — запитав Давид.

— Я народився без крайньої плоті! — вигукнув Натан. — Господь учинив обрізання ще в материнській утробі.

— Так, трапляється і таке, люди, буває, народжуються з розмаїтими знаками на тілі, волохатими, наче біси, або притрушеними золотим пилом, або ж мертвими з блаженною усмішкою на устах. Звісно, вони можуть народжуватися обрізаними. То він справді послав тебе?

— Так, воістину! Він послав мене!

Більше цар ні про що не запитував, не запитав ні про Натанове походження, ні про його попереднє життя, ні про пращурів. Бо ж не міг прийняти Натанове зізнання, мовляв, так, тебе послав Господь, і відразу запитати: звідки ти взявся?

Його плащ був зітканий з волосу, то був плащ скорботи, він оперезувався шкіряним паском, груди покриті козячою шкурою — одягався так, мовби жив у пустелі, і при цареві теж так вдягався, наче царський палац зовсім не палац, а пустеля. На чолі випалений Божий знак — хрест. На шкіряному шнурку на шиї він носив маленький бубон і мідну чашку, обтягнену телячою шкірою.

Цар Давид уже мав пророка — Ґада. Ґад слідував за ним ще відтоді, як він уперше втік від царя Саула. Але Натан скоро став головним із двох, бо ж Ґад пристав до царя за власною волею, а Натан був посланий Господом.


Згодом, значно пізніше, син Вірсавії, один із синів, запитає її:

— Натан? А що він робить? Чим займається? Яке його доручення?

А вона відповість так просто, щиро й зрозуміло для дитини, як лишень зуміє:

— Не чинити опору, не піддаватися емоціям, а знову й знову віддавати себе під опіку Господа, не дбати про себе і йти далі. І при цьому танцювати, хитатися і падати долі, здирати з себе одяг і кидатися на землю, так, він направду обрізаний; невтомно переповнюватися духом Божим, лежати непритомно, тим самим оприявнюючи присутність Божу, щоб усі навколо відчули святість і незбагненну, могутню силу Бога.

Усе це з ним вчиняє Дух. Натан не сам так поводиться, це йому велить Дух, він тільки виконує його повеління. Дух не є Богом, але володіє силою, яку на нього насилає Господь.

Іноді він промовляє від свого, Натанового, імені, іноді від імені Бога. Коли говорить від імені Бога, то стає мовби його писарем, лише відтворює губами і язиком слова, мовлені до нього, він не обирає слів, лише вимовляє їх, робить їх видимими або чутними.

Йому доручено грати на маленькому бубні з телячої шкіри й чашках, роздирати трикутним кам’яним ножем свої груди, дозволяти Божому Духові жбурляти себе в повітря.

— Жбурляти?

— Так, жбурляти. Ще до вашого народження і до твого народження, коли я носила під серцем свого первістка, Натан одного разу дуже розгнівався, не міг стерпіти, що ваш батько, цар Давид, назвав мене царицею, лише язичники мають цариць, сказав він; і гнів у поєднанні з Божим Духом, гнів, розпалений вогнем Божого Духа, жбурнув його в повітря на віддаль дводенного переходу на захід, аж майже до моря; він летів, мов велетенська птаха-сова, і повернувся пішки лише за три дні, обдертий, нещасний, виголоднілий, спраглий, хмурний.

Ох, дитино, бачив би ти його!

І це теж доручення Боже: благословляти й проклинати все, що потребує благословення чи прокляття.

А ще стояти від сходу до заходу сонця, затуливши рота долонею й обернувшись обличчям до стіни, щоб потім, коли спадуть сутінки, тлумачити сни, передбачати погоду чи вказувати на місця, де зникли або ж загубилися якісь речі чи люди.

Кидати жереб, щоб довідатися істину, а істина — то воля Божа.

Вказувати шлях пошуку верблюдів, ослів та овечих отар, які втекли. Дарувати втішання тим, хто втратив своїх верблюдів, ослів та отари.

Знати все й повідомляти лише частку своїх знань.

Прикликати вогонь з небес, коли той вогонь потрібний.

За крайньої потреби оживляти мертвих.

— Мертвих?

— Так, справді мертвих.

— Повертати з царства мертвих?

— Так, з царства мертвих.

Одного разу в храмі помер маленький хлопчик, такого ж віку, як ти тепер, мій сину. Той хлопчик зберігав священну золоту змійку, якою очищають і освячують царське вино. Ніхто не знав, де вона схована, ми всі розпачливо, налякано шукали її два дні, цар не відважувався пити вино. Хлопчина забрав таємницю місця сховку з собою у царство мертвих. Натан теж гарячково шукав, а потім воскресив малого хлопця, бо не було іншого виходу. Хлопчика звали Садок, і був він сином Адіеля. Воскреснувши, малий розповів, де він заховав змійку.

— І де заховав?

— Закопав під порогом однієї з клунь, і ніхто не розумів, навіщо ховав саме там. Потім Натан дозволив йому, за його бажанням, повернутися до царства мертвих.

Багато знала Вірсавія про Натана-пророка, стільки знала вже за кілька років свого царювання, можливо, їй було відомо й більше, але вона не все хотіла розповідати, бо Натан теж був близький її серцю.


Без пророка цар недосконалий, пророк веде до нього промінь справедливості, який його вдосконалює.

Отже, Давид мав Натана. Натан був інструментом, керованим Духом, інструментом Господа.

Коли Вірсавія переселилася у царський палац, коли минуло кілька місяців і всі могли безпомильно побачити, що вона носить під серцем царське дитя, — а вона того й не приховувала, підв’язувала свою одіж гаптованим перлами пояском, щоб підкреслити випуклість живота, — до царя прийшов Натан і сказав:

— Дві жінки жили по сусідству, одна — багата, друга — вбога. Багата жінка мала стада худоби, які випасалася у Ефраїмових горах і на Гауранській рівнині; кіз, верблюдів, овець і ослів мала понад усяку міру.

Вбога жінка мала одне ягня, лише одне ягня, із тих, що не прийняли священники, бо воно було надто дрібне для пожертви. Жінка взяла його собі, змащувала цілющими мазями, клала мед на язик і годувала своєю груддю.

Так овечка стала для жінки за дитину, вночі спала у ногах, а вдень, мекаючи, ні на крок не відходила від господині, увіткнувшись головою їй у стегно. Овечка виросла й стала найпрекраснішою, найжиттєрадіснішою і найпривабливішою в усій Йорданській долині.

Вони дуже любили одна одну, овечка і її господиня.

Якось прийшов до багатої жінки подорожній, то був розбійник і вбивця, якого мучили тяжкі гріхи, і почав вимагати в багатої жінки ягня, щоб принести його в жертву за свої гріхи.

— Якщо не подаруєш мені ягня, то я і тебе вб’ю, — сказав він.

Ось як його мучили гріхи, ось якою непереборною була його потреба в офірному ягняті.

Багачка послала до вбогої жінки слуг, озброєних списами, мечами й нагайками, і відібрали вони в неї овечку, чудову овечку бідолашної, її кохану дитину, і багата жінка віддала овечку розбійникові для пожертви.


— Ту жінку варто вбити! — вигукнув Давид.

— Котру з двох?

— Багату! Ту, котра відібрала єдине ягнятко в убогої жінки.

— Ти — та жінка, — промовив Натан.

— Ні, — заперечив Давид. — Навіть у притчі не можу я бути жінкою!

Але Натан не відступався.

— Ця жінка — ніхто інший, як ти!

— Твої слова бувають не надто влучні, — відповів Давид. — Часто вони летять, далеко оминаючи ціль.

— У моїх притчах чимало бездонних глибин і таємниць, яких тобі не збагнути. Для явного й зрозумілого притчі не потрібні.

— Найбільша вада твоїх притч у тому, що їх треба тлумачити, — вперся на своєму Давид. — У добрій притчі закладено її тлумачення.

— Притчу можна тлумачити в різний спосіб, — доводив Натан. — Вона — ніби глибокі води, які міняють барву й суть залежно від освітлення.

— Каламутні то води, — глузливо промовив цар.

— Образи притчі, — вів далі Натан, — повинні накладатися одні на одні, мов сувої тканин на полиці ткалі. Виймаючи на світло один образ, треба пам’ятати, що в пітьмі чекає другий, кожний візерунок приховує під собою інший візерунок.

— Такі притчі я вважаю безглуздими, — озвався цар. — Мені до вподоби притчі, у яких все ясно.

— Треба бути смиренно щирим і сторожким, щоб сприйняти притчу в глибині свого серця.

— Смиренно щирим? — перепитав цар.

— У добрій притчі є нескінченне число ясних відповідей, так, і навіть нескінченні ясні відповіді часто суперечать одні одним і виключають одні одних.

— Така притча заперечує саму себе.

— Так, — погодився Натан. — Таке буває. Але якщо вона істинна й походить від Господа, то вона потроху знову з’являється у серці того, хто слухає.

— Господь не вигадує притчі, — нетерпляче заперечив Давид. — Думки Господа найясніші й найпростіші в світі.

— Тут ти помиляєшся, пане царю, — голос Натана зазвучав різко від збудження. — Ти не знаєш Господа. Ти не знаєш Його так, як знаю я! Ти лише Його бранець, а не раб! Тебе день і ніч не виповнює Його голос! — закричав він. — Кажу тобі: Він — Бог притчі, усе його творіння — притча, людина — притча, море — притча, птахи й риби — притчі, сарана — притча, вино — притча, хліб — притча, царство мертвих — притча, твоє кохання до Вірсавії — теж притча! Немає нічого ні на землі, ні в піднебессі, не створеного Ним заради притчі!

Тепер цар промовчав, вертячи в руках маленьку сопілку, не хотів іще більше розгнівити пророка: якщо продовжувати суперечку, Натан може впасти в пророчий шал, качатиметься по підлозі, запіниться, і все може закінчитися нестерпним безумством.


Але за якусь мить цар озвався:

— Чи не міг би ти мені допомогти збагнути твою притчу? Про багату й убогу, ту, що віддала свою єдину овечку на пожертву за гріхи?

І пророк відповів тепер дуже спокійно й виважено, глухим, терпким голосом, бо не любив пояснювати й тлумачити свої притчі.

— Хетянин Урія не мав на світі нікого, окрім Вірсавії, вона була його овечкою, єдиною втіхою.

Від цих слів хвиля тяжкої заздрості затопила серце царя: вона спочивала на його грудях, вона поїла його молоком зі своїх грудей, вона спала в його обіймах.

— Але ти відібрав у нього овечку, — вів далі Натан. — Украв у нього Вірсавію. Ти, котрий зійшов на царство волею Божою! Ти, у кого незліченні багатства! Ти, котрий уже має п’ятдесят двох дружин!

— Ніколи не рахував своїх дружин, — буркнув Давид.

— Ні, ти не рахував, але вони порахували себе самі. Вони кажуть: нас уже п’ятдесят двоє.

— Уже, — повторив Давид. — Більше вже не буде. Вірсавія — моя остання дружина. Нею все й завершиться.

— І ти осквернив Урію. Осквернив і велів убити його мечем.

— Я не мав вибору.

— Господь не питає, чи мав ти вибір. Господь не каже: Давид учинив так, бо мусив. Ні, Господь бачить лише твої діяння, а не те, що їм передувало. І за вчинки твої Він тебе покарає.

— Я не маю провини, — мовив цар з підступною ясністю в голосі. — Уся провина на Вірсавії. Своїм існуванням винувата вона. Лише на її руках кров Урії.

— І ти собі думаєш: слабку й беззахисну жінку Господь не покарає?

— Господь милосердний до слабких. Він пощадить Вірсавію за її безоборонність.

— Невже ти справді віриш, що Господь купиться на хитрощі? Гадаєш, він не помітить твоєї нещирості?

Давид довго мовчав, а тоді зітхнув і промовив:

— Ні, глибоко в душі я так не думаю. Та я не був би собою, якби хоч не спробував. Я завжди шукаю, як вивернутися. Таким створив мене Господь: винахідливим, метикуватим і хитрим. Він створив мене людиною верткою і кмітливою.

— Господь покарає тебе!

— Так, Він мене покарає.

— Він ніколи не відведе меча від твого дому. Я відберу в тебе твоїх дружин і віддам іншому, каже Господь. І наповню твій дім стражданням і болем, будуть біди та горе множитися й плодитися у твоєму домі, ніби змії.

— Так, — мовив Давид, — я й не сподіваюсь на інше.

— А дитину, каже Господь, дитину, яку Вірсавія носить під серцем, твого сина-первістка від неї, я заберу собі, украду, як багата жінка вкрала єдину дитину в убогої, я дозволю йому народитися і побачити світло дня, але потім заберу його життя і його душу, викраду з рук царя Давида.

— Жертва за гріх, — промовив Давид.

— Так, жертва за гріх. Але сам ти не помреш.

Більше їм не було чого сказати одне одному. Натан підібрав свій плащ, що волочився по підлозі, обернувся і пішов геть, а цар Давид приклав до губ кедрову сопілку й пробіг пальцями по дірочках. Проте не заграв.


Вірсавія бачила, як пророк приходив до царя, а коли вийшов, уже чекала на нього. Вона була сама, лише два стражники з довгими списами стояли біля дверей, але вони наче й не існували в своїй незрушності, здавалося, навіть не дихали.

— Що ти йому сказав? — сполохано прошепотіла Вірсавія.

— Я сказав йому правду, — відповів Натан.

— Правду?

— Так, правду.

— У чому та правда?

— Що кров Урії на його руках. Що він убив твого мужа.

— Хтось завжди має кров на своїх руках, — мовила Вірсавія, ніби виправдовуючись. — А він же цар.

— Навіть цар повинен бути справедливою людиною, — голос пророка був м’яким і скрадливим, мовби він розмовляв з дитиною.

Вірсавія замислилася над його словами.

— Я думаю... — зрештою озвалася вона. — Я гадаю, що царське й людське не поєднуються. Справжній цар не може бути звичайною людиною. А той, хто обирає для себе людську подобу, не може повелівати іншими.

— Усі люди — просто люди, — відповів Натан. — Просто декотрі стають обраними.

— Чи може обраний супротивитися обранню? — запитала Вірсавія. — Чи можливо уникнути обраності?

— Усі прагнуть обраності. Усі прагнуть стати обраними й помазаними. Бог створив нас такими: ми засліплено пориваємося вперед, жадаючи, щоб нас схопила Його рука.

— І цар?

— Так, і Давид — також.

— Якщо Бог створив його таким, то Бог у цьому й винуватий, — тихо й несміливо промовила Вірсавія.

— Бог створив нас і для того, щоб карати, — пояснив пророк. — Якби не існувало людей, тоді бич Божий карав би порожнє Ніщо.

— Урія вже не страждає, — прошепотіла Вірсавія. — Відмучився. Я майже забула його.

— А тебе цар Давид украв. Ти — крадене добро. Ти — коштовність, яку він відібрав у невинного.

— Невже Бог не має співчуття?

— Бог — Творець. Якщо треба буде, Він сотворить і співчуття.

Вірсавія довго стояла мовчки, а потім скрикнула, ніби й байдуже їй було, що може почути сторожа або й сам цар:

— Крадене добро! Коштовність! Я жива людина! Дух Божий є і в мені! Я припала до руки, яка мене схопила!

Пророк нічого на те не сказав, лише заспокійливо й поблажливо всміхнувся до неї, і його усмішка промовляла: є і безневинна сліпота, щиросердне прагнення, ти не будеш покарана, ні, не будеш. Винуватий — лише винуватий.

Натан поклав свою худу кістляву долоню на її живіт, благословляючи, і відчув, як під долонею ворухнулося дитя.

— Життя сповнене таємниць, воно незбагненне, — довірливо й тихо промовив він. — Бог творить плоть від плоті, людину від людини.

— Іноді він здригається у моїй утробі, — озвалася Вірсавія. — Ніби прокидається з дивовижного сну.

Пророк схилився, приклав щоку й гостре, тверде вухо до її тіла й за якусь мить вигукнув, вражено, майже щасливо:

— Я чую, як б’ється його серце! Воно тріпоче, немов маленька пташка в клітці!

— Так, — тривожно прошепотіла Вірсавія. — Мов налякана пташка в клітці. Пташка, яку викрали з її гнізда.

Перш ніж податися геть, пророк, благословляючи, поклав на неї руки, щоб Господь уберіг її та її дитя, надто дитя, від злих духів і від Ліліт, викрадачки дітей, дияволиці, яка жила в пустелі й щодня мусила втамовувати спрагу кров’ю немовлят.


З нами всіма щось завжди відбувається, думала Вірсавія. Нас долають недуги, і ненависть, і кохання. Нас викрадають, і покидають, і вбивають. Завжди є щось таке, перед чим ми беззахисні.

Атож, так воно і є.


Жіноча обитель була схожа на хлів. У кожній кімнаті жили по троє жінок. Діти ж жили повсюди, біля своїх матерів, і в окремих дитячих кімнатах, і в тісних комірчинах між кімнатами й довгими коридорами, купа дітей, яких годі полічити, дітей, ще не обраних для життя в царських покоях, дітей, які ще не служили в храмі, і дівчаток, яких іще не віддали заміж. У жіночій обителі був покій для царя, де він міг спати зі своїми дружинами, і ще окрема кімната для пологів, бо ж кожного місяця народжувалося троє, семеро чи ще якесь священне число немовлят.

Але Вірсавія не тут приведе на світ своє маля. Ні, це станеться в її покої, у царському палаці, вона обрана овечка, яка окотиться біля свого пастиря.

І жінки, які збиралися біля царської криниці, пліткували про це і ніяк не могли наговоритися.

Цар Давид звелів, щойно у неї почнуться перейми, принести в жертву дванадцять волів, дванадцять волів, призначених для великої офіри.

Попереду неї завжди ходить слуга, щоб згорбленою спиною підтримувати й підпирати її живіт.

Вона ховає між грудьми домашнього божка, цар про це не знає.

У неї народиться хлопчик, так прорік Натан, так наказав цар, і Вірсавії це відомо.

Натан уже помазав його — у її утробі, він буде правити мирно.

Цар розділить царство між собою і Сином, цар Давид повернеться в Хеврон або ж у Віфлеєм.

Син уже має ім’я, його назвуть Благословенним.

Дитя помре.

Хто це сказав?

Натан сказав. Пророк.

Невже помре?

Ніколи це немовля не матиме імені, воно не доживе до обрізання. Так повідав Натанові Господь, а Натан передав слова Господа цареві.

Чому ж йому судилося померти?

Вірсавія була нечиста. Вірсавія винувата.

Чому ж вона була нечиста?

Вона ще належала Урії, ніхто інший не смів владарювати над Вірсавією, тому й стала нечистою, коли цар оволодів нею.

Не всі діти, зачаті в нечистості, помирають.

Звичайні діти, просто діти, які стануть звичайними людьми, не завжди помирають, але інакше буває з дітьми обраними, їх треба зачинати й народжувати в чистоті.

Невже це правда?

Так, правда.

Якщо йому пощастить вижити, якщо йому пощастить вирости й стати царем, він заразить нечистістю свого народження увесь народ.

Хіба цар завжди мусить бути чистим?

Так. Завжди.

Як можна уникнути нечистості?

Бути вічно царем.


Вірсавія запитала Мевібошета:

— Як це — народити дитину?

— Не знаю, — зітхнув Мевібошет. — Звідки мені знати?

— Ти ж маєш багато синів. І доньок.

— Мої дружини народжували для мене дітей, я ніколи при тому не був. Потім мені виносили маля, і я його благословляв. Хоча не був наділений правом благословення.

Вірсавія усміхнулася сама до себе. Розмовляти з Мевібошетом було втішно й гірко водночас.

— Гадаєш, народжувати важко?

— Якби пологи були страшенно важкою справою, — відповів Мевібошет, — Господь поклав би появу людини на світ на чоловіка, а не на жінку.

— Це так, ніби тебе протинають мечем?

— Так. Уявляю це так, ніби меч протинає моє тіло.

Тепер Вірсавія засміялася уголос. Ніхто й ніколи не забажав би протнути мечем миршавого Мевібошета.

— І все ж майже всі жінки здатні народжувати, — завважила Вірсавія. — Лише безплідні не здатні через свою слабкість.

— Це твоя перша дитина? — запитав Мевібошет.

— Так, мій первісток.

— Народження — це диво. Але диво нечисте й соромне. Бог дбає про людину, але бридиться способу, у який вона з’являється на світ. Тому пологи відбуваються в усамітненні. І тому я нічого про них не знаю.


Але Ахіноам, та, що була повитухою в інших дружин, та, що сама народила семеро синів і незліченних доньок, та, що першою народила в палаці Давида, Ахіноам з Ізрееля, та, чия всохла рука оживає щоразу, коли народжується нове дитя, — Ахіноам знає все.

І вона допоможе Вірсавії привести сина у світ.

Коли прийде твій час, ти повинна стати на коліна, широко розставивши ноги й упершись долонями в підлогу, обличчя мусиш підняти догори, так щоб тебе бачив Господь. Волосся треба зав’язати, щоб воно не затуляло очі й не лізло в рот, не ставало нечистим від слини, щоб ти його не жувала; зубами триматимеш патичок акації і знімеш сережки, щоб від болю ненароком не схопитися за них і не порвати вуха; спину покриють м’яким плащем — покривалом від поту. Ти будеш корчитися, тужитися і страждати від мук, вигинатимеш спину, мов лань, котра спорожняє свій кишківник, волатимеш до Бога від болю, до крові розіб’єш чоло, притискатимеш руки до живота, і коли здаватиметься, що від мук твій дух ось-ось покине тіло, тоді настане звільнення від тяжі, тоді повитуха схопить голову немовляти й витягне його з тебе — оце й буде народженням.

Отож Вірсавія народжує своє дитя у своєму покої царського палацу, на підлозі. Ось немовля уже майже народилося. Ахіноам, яка стоїть позаду неї, вигукує:

— Не бійся, бо це син!

Коли ж син народився, Ахіноам помітила, що справу ще не завершено, щось причепилося до п’ятки дитини, щось схоже на пташиний кіготь, голубиний кіготь або кіготь на костурі Мефібошета, і вона кричить Вірсавії, щоб та не сміла лягати, ще рано відпочивати, пологи ще не скінчилися.

Вірсавія тужиться з останніх сил. Цього разу все відбувається швидко й майже безболісно — на світ з’являється крихітна дівчинка, не більша за скоцюрблену долоню Ахіноам, зморщена, однак цілком сформована дівчинка, яка міцно вчепилася у свого брата; вона мертва, але її пальчики чіпко впиваються у ніжку брата нижче литки. Ахіноам ледве роз’єднує їх обома руками.

Потім жбурляє птахоподібну дівчинку одній зі служниць, поглядом і порухом голови наказуючи винести її геть, закопати в діжці з нечистотами; ніхто не сміє довідатися про неї, ні Давид, ні Вірсавія, бо воно й не дитина зовсім, лише послід.

Але Ахіноам знає, що означає ця дівчинка: хлопчик помре. Дівчинку послала пожирателька немовлят Ліліт, вона позначила новонародженого знаком — кігтем смерті.


Він дихає з дивним присвистом. І не хоче брати груди Вірсавії.

Натан змащує його чоло й хрипкі груди єлеєм, але це, здається, не допомагає. І Давид думає: це ж він прирік його.

Мевібошет жертвує для нього двох овець, але дитя далі чахне.

Севанія грає для нього п’ять священних пісень, але він наче й не чує їх.

Може, молоко Вірсавії вражено духами хворості, може, цареві варто взяти годувальницю, може, її молоко їдке й пекуче, як це іноді буває з молоком жінок пустелі.

Так каже Ахіноам, бо щось мусить сказати.

І тоді Давид куштує на смак молоко Вірсавії, лягає поруч з нею під пахву, як немовля, бере обома руками груди, припадає губами до соска й смокче, смокче з такою силою, що біль пронизує Вірсавію від самих кінчиків пальців до ніг, він наповнює рот молоком, смакує ним, наче вином, пробує на піднебінні, ковтає маленькими ковтками, цмокає губами і язиком, так, ніби в усьому Ізраїлі немає більшого за нього знавця материнського молока.

Ні, молоко вишукане, ще ніколи він не смакував таким розкішним напоєм, воно м’яке, немов мед, розмішаний в овечому молоці або фініковому вині; наостанок він ще набирає повний рот, аж щоки його роздуваються і блищать, наче шкіряні міхи, наповнені вином. Потім Ахіноам перев’язує Вірсавії груди, які сочаться кров’ю.


Але Вірсавія весь час знає, що він помре. Ще доки маля живе, вона намагається забути про нього.

Звідки їй таке знати?

Вона побачила це в погляді Ахіноам, коли та його запеленала й уперше приклала їй до грудей.

Зрозуміла це, помітивши, як неуважно намащує Натан на чоло немовляти священний єлей.

Вона чує це в мовчанні новонародженого, бо ж дитина, яка має намір жити, кричить від страху.

Вона відчуває це в його вологому диханні, яке пахне землею.

Вона знає це в своєму серці.

І вже на третій день молоко в неї зникає.

Давид іде на маленький лужок за царським палацом, роздирає на собі одяг, посипає голову землею і лягає долі. Він відмовляється від їжі, яку йому посилає Вірсавія, день за днем молиться за життя сина, а вночі спить невкритий, без покривала з козячої шкури, води п’є лише стільки, щоб не вмерти від спраги.

Дитя помирає на руках Ахіноам, Вірсавія спить, вона лишень спить та їсть, хоче знову набратися сили. Тоді Давид встає з землі, одягає розкішний плащ і велить подати багату трапезу для нього, Мевібошета й своїх синів — Амнона й Авесалома. Принісши жертву й помолившись у скинії Господній, цар велить на восьмий день від народження вчинити обрізання, дати дитині ім’я — Благословенний — і відвезти тіло до Віфлеєма й поховати поруч з предками. Очі хлопчикові не треба закривати, бо він їх так і не розплющив.


* * *

Цар Давид мав тепер нового музику, який грав для нього на кіннорі Сафана, — Севанію, юнака-сурмача, який однієї ночі стеріг Вірсавію.

Вірсавія, Мевібошет і Севанія. Так воно було.


Понад рік Рабба витримувала облогу ізраїльтян, шість разів амоніти відкидали від стін міста Йоава з його військом і один раз відбилися від самотнього Урії.

Але тепер криниці їхні висохли, містян вразила загадкова хвороба, почався падіж худоби, можливо, завойовники наслали на місто заражених щурів, часто спалахували пожежі, а жінки перестали народжувати дітей.

Цар Давид велів послати до Рабби Господній ковчег. Ковчег стояв на пагорбі перед західними воротами, звідти Господь міг заглянути в саме місто.

Йоав наказав війську штурмувати міські мури з півночі, першими йшли лучники й метальники з пращі, за ними — воїни з таранами й драбинами. Вони вбили лише сімдесятьох захисників, лише сімдесятьох довелося їм убити; вони захопили резервуари з водою і єдине джерело, яке ще не пересохло.

Йоав направив посланців до царя Давида, просив, щоб той негайно прибув до Рабби, якщо хоче здобути її особисто. Насправді ж ізраїльтяни вже перемогли амонітів.

Але цар уже шість років не брав участі у війнах, тому вагався, іноді його діймав дивний біль у лівому стегні, м’язи рук були вже не такі міцні, як раніше, його черево почало заростати салом, золоті персні на руці, якою він тримав меч, вросли в шкіру; навіть опустивши руку в холодну воду, не міг їх стягнути.

І він відправив посланців назад: так, я прибуду, зберу людей і прибуду, але тобі доведеться ще трохи зачекати, не варто поспішати.

І Йоав переніс свій табір до міста, за мури Рабби, час від часу він дозволяв воїнам захопити якийсь дім, щоб узяти здобич і полонених; військо починало ремствувати, і він дозволив розграбувати амонітські винні льохи, але чекав далі.

Йоав не знав іншого життя, окрім воєн, йому виповнилося п’ятдесят, він довів до кінця всі розпочаті чи замислені царем війни, володів усякою зброєю — і мечем, і списом, і пращею, і луком, і булавою, і бойовим молотом; у ближньому бою на мечах рівних йому не було; його знаменитим ударом вважався замах знизу навскоси.

Та, мабуть, наймогутнішою його зброєю був голос: усі воїни — хай яке величезне військо — чули кожне його слово, він міг крикнути зі сходів царського палацу, і його чули на току Аравни. Одного разу він убив осла: крикнув йому у вухо його ім’я, і в тварини розірвався череп; він так співав, що заглушав сурмачів. Йоав був сином сестри царя Давида, Саруї, вищий і кремезніший за царя, нікому було б не під силу носити його обладунки, обличчя мав засмагле, волосся довге й чорне, у битвах заплітав його, щоб не заважало.

І народ Рабби послав до Йоава старійшин на переговори, але Йоав не забажав їх вислухати і з ними розмовляти.

І жінки добровільно прийшли в його табір, їм потрібна була їжа для їхніх дітей, вони благали пощадити їхніх чоловіків, приводили з собою своїх незайманих доньок. Однак Йоав був несхитний.

Коли Йоав зрозумів, що народ Рабби може вигинути від спраги й голоду, він послав містянам вози з хлібом та м’ясом і велів поставити їх на майдані; він наказав своїм воїнам пригнати отари овець з долини над річкою Яббок, бо ж узяти всіяне трупами місто, без мешканців, неможливо. Заради царя треба зберегти життя містянам.

Коли ввечері стихав вітер, повітря повнилося запахом гнилизни, тліну й смерті.

І чоловіки Рабби привезли Йоавові свою зброю на возах, запряжених вихудлими волами: списи, луки й мечі. Але Йоав заборонив їм складати зброю, не дозволив упокоритися, бо ж без зброї вони вже будуть подоланими, і тоді цар Давид не зможе їх перемогти.

Але чоловіки Рабби покинули свої вози, тож довелося Йоавові йти разом зі своїми воїнами й розподіляти серед амонітів зброю. У кожному домі він залишав по одному спису, мечу, пращі й луку.

Коли цар Рабби, Ганун, прислав Йоавові свою корону з чистого золота, увінчану небесно-блакитним аметистом, таку важку, що одна людина насилу могла нести її перед собою, коли двоє найздоровіших амонітів принесли її у табір, Йоав відмовився прийняти дар. Він поклав корону на осла й відіслав назад: лише переможений цар може віддати свою корону, лише ступивши на сходини, що ведуть у царство мертвих, цар може віддати свою корону.

Ось таким був Йоав, корона його не спокушала.

Якби народ Єрусалима запропонував йому коли-небудь обирати між короною і військом, він обрав би військо. Йому була доступна лише одна любов: любов до тисяч і тисяч озброєних мужів.

Тепер він вишколював своїх воїнів у майстерності винищувати щурів, бо щури, чорні щури з жовтими черевцями, загрожували заполонити все місто; він навчав воїнів розкладати отруту, настромлювати їх на списи й розставляти пастки, сплетені з коренів дерев. Не можна було допустити, щоб щури захопили Раббу, що, за правом, належало здійснити цареві Давиду.

І щодня посилав Йоав гінців до Давида: «Мусиш прибути негайно, мої воїни довше не витримають, це найважча військова виправа в моєму житті, скоро амонітів уже не можна буде перемогти, лише тобі єдиному під силу порятувати мене з цього жахливого становища».


* * *

Писарю, чи відомі тобі особливі знаки, щоб вивести ними слово «цариця»?

Цар має багато дружин, але цариця — одна-єдина. Я — цариця Вірсавія.

Вірсавія, цариця.

Він повелів мені бути царицею. Він сам так сказав.

Віднині я завжди буду носити цю довгу, до п’ят, одіж.

Цар попросив у мене поради, запитав: чи мушу я податися до оточеної Рабби й узяти місто силою?

І я відповіла:

— Чому мене запитуєш?

— Кого ж іще я повинен запитувати?

— Ти міг би піти до Йосафата, свого радника. Або до Хусая, того, що бачить Господа в своїх снах. Або до Сауси, свого писаря, він написав би тобі відповідь. Або ж до Натана. Чи до Мевібошета.

— Вони сказали б мені лише свої бажання. Вони не порадять того, чого я сам бажаю.

— А чого ти бажаєш?

— Не знаю напевно. Тому й запитую тебе.

Але я не могла йому дати ніякої відповіді, страшенна втома охопила мене від тих запитань, ніколи раніше ніхто не просив у мене поради.

Ця довга до п’ят одіж — знак. Ця одіж буденна.

Хто така цариця? Цар лише каже: вона та, ким вона є.

Мевібошет каже: вона є матір’ю свого народу.

А Севанія, бідолашний хлопчик, який усе знає, відповідає: вона обраниця, Бог обирає, Йому відомо, де все і всі мають своє належне місце, когось Він робить царицею, записує її ім’я в родову книгу неба й землі. Жінка, поцілена Божим списом любові, стає царицею.

Так каже Севанія.

Не думаю, що любов Господа відрізняється від кохання чоловіка. Жага завойовництва, і нічого більше.

Ти справді записуєш кожне слово?

Коли помер мій син, названий Благословенним, до мене прийшла Ахіноам, щоб розрадити. Вона плакала. Плакала вона, але не я. Вона зволожила мені чоло, підклала під спину подушку, погладила по щоці слабкою, шкарубкою рукою і весь час плакала. Я запитала:

— Чому ти плачеш?

— Я в скорботі за сином Давидовим, — відповіла вона.

— Це я мала б бути в скорботі за ним, — мовила я.

— Він був таким ніжним, тихим і гарним, — сказала Ахіноам. — Я сумувала за ним, ще поки він не помер. Я сумувала за ним, доки він ще був живий.

— Ахіноам, ти ж була свідком смерті сотень дітей.

— Так, але ніхто не був схожий на нього.

— Я бачила в Натановому погляді, що він помре. Натан ніколи не мовив цього вголос, але його мовчазність і байдужість свідчила, що Бог неодмінно забере моє дитя.

— Так, знаки свідчили, що йому не жити.

— Але скоро я народжу нового сина, — сказала я. — Сина, який не називатиметься Благословенним, але благословенним буде.

Тоді Ахіноам раптом почала кричати, не знаю, чому вона кричала, її голос різав вуха, мов ридання плакальниці.

— Чому Бог приймає поміж нами образ ангела-вбивці! Крадія немовлят! Який він, той наш Бог?

І я спробувала заспокоїти її і втішити. Але не мала відповіді на її розпачливий крик.

Тоді замість мене відповів Мевібошет, він стояв у дверях, опираючись на свої костури, їх кігтисті навершя під щоками робили його схожим на сову, я відчувала його задушливий подих навіть зі свого ложа.

— Він такий, як Він є, — сказав Мевібошет. — Він такий, яким Його лиш можна уявити, Він має всі риси, які лиш існують на світі й про які лиш можна помислити. Він кровожерний, і сповнений любові, і мстивий, і милосердний, і відразливий, і прекрасний. Він заслужив на всю нашу лють, на всю ненависть і на всю любов.

І далі говорив Мевібошет:

— Питання «чи Він існує?» і «яким Він є?» — нероздільні. Ці обидва запитання Він у своїй незбагненності злучив воєдино й тим самим показує нам, що Він існує. Він такий, як Він є, бо ми не знаємо, який Він. Просто мусимо знати, що Він є. Лише Бог єдиний може знищити Бога.

— Мевібошете! — вигукнула я. — Звідки ти все це знаєш?

— Сам додумався. Господь змусив мене до цього додуматися.

Тоді озвалася Ахіноам:

— Мені завжди було неймовірно важко любити Бога. Я думаю, що любити Бога більше пасує чоловікам і воїнам.

Але вона вже не кричала й не голосила. Виходячи з мого покою, вона ще сказала:

— Звичайно, ти народиш другого сина, ти народиш багатьох синів, бо Господь воліє, щоб ми народжували синів.


Я гадаю, що мій домашній божок — теж бог. Світ повний богів. Для кожної людини існує свій бог. Не варто проявляти надмірну вимогливість до Бога.

Невідомість зовсім не є нестерпною мукою.

Це, мабуть, криками й запитаннями можна довести себе до смерті.

Те, що зараз кажу, я кажу не для того, щоб закласти ці слова навіки, може, писарю, доведеться їх колись згодом стерти.

Ти справді все записуєш? Так дивовижно, навіть дивно, що мої слова хтось записує.

Я промовляю повільно, щоб ти встиг записати кожне слово, кожний образ слова, бо ж усі слова залежать одне від одного.

Моє тіло забуло Благословенного, воно більше не болить за ним, мої груди знову стали мов дівочі, а мій пупок знову занурився у плоть.

Мені здається, що я ношу в своїй утробі нового сина. Я завжди буду народжувати лише синів.

Народжуватися — це впокорюватися Богові, здійснювати Його задум. У кожній людині криються інші люди. Навіть Мевібошет привів на світ нових людей. Я думаю, що Бог — це життя і рід людський. Не було б смерті, непотрібним було б і життя.

Якщо я скажу щось дитиняче, ти того не записуй. Якщо мої думки не царські, не записуй їх, можеш лише вдавати, ніби пишеш.

Цар часто спить у мене. Лише зрідка навідується у жіночу обитель і ніколи не ночує просто неба. Я знаю, що в палаці шепочуться: він наче немовля цариці.

Він каже, що я посвистую носом уві сні.

Я чищу йому вуха мізинцем, його ж пальці для цього загрубі.

Той, хто прийде після мене. Цар часто каже: той, хто прийде після мене.

Або ж просто: той, хто...

Не знаю, хто прийде після нього, та й він сам, певно, не знає. Тому й говорить так часто про того, про кого й сам не знає, хто він.

Гадаю, дитя, яке я ношу в утробі, і є тим, хто прийде після нього.

Цар неспроможний жити в невідомості. Невідомість для нього нестерпна мука.

Він боїться, що пророк обере якогось пастушка, що Божий чоловік у своєму пророчому гніві знайде якогось звичайнісінького хлопчиська з першого-ліпшого племені, й, зворушений любов’ю до нього, обере його, й помастить священним єлеєм, і проголосить царем.

Ліпше Севанію хай би обрав, каже цар. Але насправді так не думає. Севанія наче носить на чолі ознаку обраності, але то інакша обраність.

І я кажу цареві:

— Ти ж сам колись був таким пастушком.

А він відповідає:

— Лише раз на тисячу років народжується така людина, як я. Божественне в мені природно поєднується з людським. Звичайних людей зачинають і народжують випадково. Я ж був обраний іще в утробі своєї матері.

— А той, хто прийде після тебе, теж мусить бути обраний у такий спосіб?

— Без обраності ніхто не може владарювати над іншими людьми. Вся влада засновується на обраності.

— Ти не можеш віддати це на поталу невідомості? — питаю я. — Не можеш покластися на волю Господа?

Але він так не може, він вірить, що Господь поклав на нього цю відповідальність.

— Обраність уже в самому моєму сімені, — каже він. — Моє сім’я дивовижно солодко пахне, ти ніколи не завважувала, Вірсавіє? Воно пахне ладаном. Так, я гадаю, пахне обраність.

Я ж не хочу йому казати, що так само пахло сім’я Урії.

Тому й мовчу.

— Усі мої сини, — мовить він. — Навіть Ахіноам не знає їм числа. Як мені знати, хто з них обраний?

Але я знаю, що він думає:

Амнон або Авесалом.

Він обиратиме з цих двох.

Амнон — син Ахіноам, найстарший. Коли він народився, цар іще жив у Хевроні й провадив війну проти царя Саула.

Амнон схожий на Давида. Широкий у плечах, очі сховані під бровами, під примруженими повіками. Він уже має шестеро дружин, вони живуть у його жіночій обителі біля ставків, де перуть білизну. Дружин він отримав від царя. І вино отримував від царя. Амнон пияк, якщо вино закінчується, він приходить сюди, у царський палац, і вимагає від царя розділити з ним царювання.

Тоді цар наливає йому вина.

Авесалом — син Маахи, доньки царя Талмая, яку Давид купив у Ґесурі. Його волосся довге, чорне й кучеряве, двоє слуг щоранку причісують його, він високий і вродливий, один з найвродливіших чоловіків, яких я лишень бачила, постійно вправляється з мечем, списом і луком. Він поклоняється Богові, який був Богом у Єрусалимі до появи Давида, його ім’я свідчить, що він належить Богові Єрусалима. Сам він каже, що Салем, який раніше був Богом у царському місті, це той самий Господь. Не знаю...

Амнон або Авесалом. Один із двох.

Але жодний з них не є сином цариці.

Я мрію, щоб син, якого я ношу в утробі, швидше підростав, щоб за рік виріс так, як інші виростають за двадцять років.

А цар Давид каже:

— Я грішу, бо не можу зробити свій вибір. Нерішучість — найважчий царський гріх.

А я йому відповідаю:

— Хіба нерішучість не знак від Господа? Може, ні Амнон, ні Авесалом не стануть твоїми наступниками? Ти повинен набратися терпіння.

Але невідомість болить йому, наче незагойна кривава рана, змушує його бідкатися і скиглити, мов дитя.

Я думаю, що невідомість — то Господь.

Чому ти так запитально дивишся на мене, писарю?

Ти повинен записувати й нічого більше.

Авесалом подарував мені голуба в клітці, клітка стоїть біля мого ложа, це — голуб-павич. Я назвала його Корбаном, що означає «дарувальник», я часто розмовляю з ним. Авесалом купив його в сліпого голуб’ятника, який живе біля домівок фінікійців, послав мені голуба з Мевібошетом. Цар каже, що це дивина, дивно, що Авесалом подарував мені птаха. Не знаю...


Мені щемить і повниться ніжністю серце, коли цар питає в мене поради, я розгублена, щаслива й налякана водночас.

Та, зрештою, відгорнувши кучері, я притулилася губами до його вуха і дуже швидко, однак виразно й без тіні вагання прошепотіла:

— Ти повинен взяти Раббу! Не зволікай! Ти ж цар! Ти візьмеш у полон дітей Амона й повідрубуєш їм голови, ти уб’єш їхнього царя Гануна й знищиш їхнього бога Молоха! Мусиш подолати свою нерішучість!

А тепер дай-но я погляну, що ти записав.


* * *

Чоловіки, які ще залишалися в Єрусалимі, вирушили з Давидом у похід на Раббу, багато з них були покалічені в колишніх війнах, вони їхали на мулах або йшли пішки, опираючись на костури. Наймолодші теж були з ними, ті, що залишалися удома доглядати овечі отари, й стерегти міські мури, і торгувати, доки Йоав з військом воював з амонітами. Вони були збуджені, горді й сповнені очікування; проходячи повз жінок, які зібралися біля Ґіонських воріт, піднімали вгору свою зброю, потрясали мечами, списами й пращами, щоб усі бачили — вони йдуть на свою першу в житті битву.

За велінням царя кожний приніс у жертву Господові козеня або голуба, а сам цар пожертвував бика. Три дні перед походом вони пили тільки воду й овече молоко, з собою вина не брали і сім днів не спали з дружинами. Вони були чисті.

Цар їхав попереду, на плечах — червоний вовняний плащ. За ним на мулах — Амнон і Авесалом.

Три дні зайняв їм перехід до Рабби, вони простували тим самим шляхом, що ним останнього разу простував Урія, уже й назвали той шлях шляхом Урії; заночували під Єрихоном, біля джерела в одній з Ґілеадських долин.

Вірсавія, Мевібошет і Севанія стояли біля північного вікна царського палацу, коли військо пішо й верхи, крокуючи й кульгаючи, проходило повз них. Севанія тримав у руці сурму, але від хвилювання забув заграти бадьору мелодію, яку вивчив напередодні. Мевібошет, як завжди, зітхав і стогнав, і це могло означати що завгодно. А Вірсавія боролася зі сльозами, щосили намагалася стримати плач, вона вже жалкувала, що в розгубленості й марнославстві спонукала царя податись у цей сповнений невідомості, страшний похід. Коли він обернувся і підняв руку для привітання, її схопив сильний корч у животі — то маля вперше дало про себе знати. Вірсавії здалося, наче воно встало в її утробі, наче відштовхнулося ніжками, а ручками схопилося за серце.


Коли амоніти Рабби побачили наближення війська, насамперед червоний плащ царя Давида, схожий на небесний вогонь на тлі неба, коли побачили, як багато суне воїнів і що це справді на них іде Давид зі своїми синами, цар Ганун велів відчинити міські ворота, заборонив піднімати мечі й чинити будь-який опір, метати каміння і виставляти перед собою щити — нікому не вільно було провокувати царя Давида піднятими щитами, настав час упокорення і звільнення.

І цар Давид зі своїм військом узяв Раббу.

Амоніти стояли, схиливши непокриті голови, дехто впав на коліна, ніхто з чоловіків, які ще залишилися живими, не смів підвести очі на переможців, декотрі від виснаження і горя не могли навіть з дому вийти; вихудлі, порубані, напівобгризені трупи тварин лежали на вулицях, усе місто смерділо тліном і смертю.

Утікали хіба лише щури.

Жінки збиралися маленькими зграйками, обіймалися, ніби вірили, що так зможуть захистити одна одну.

Перед будинками лежали померлі від голоду й спраги діти, більшість лежали долілиць, тицьнувшись личками в землю, ніби теж демонстрували покірність.

Тут і там сиділи біля своїх порогів старі діди, вони розірвали на собі одяг і роздерли до крові тіло.

Отож цар Давид їхав першим, спрямувавши свій погляд на палац Гануна, саме туди він простував, але не міг не бачити беззбройних, принижених чоловіків, щурів, жінок, старих, мертві тіла.

За ним їхали двоє синів: Авесалом з мечем на луці сідла, незворушний і гордовитий, замкнуте юнацьке обличчя звернено до сонця; Амнон згорблений і знеохочений, він втомився від верхової їзди, йому хотілося додому, в Єрусалим, він страждав від спраги; якби не веління царя, його тут не було б.

Побачивши пустку й страждання у Раббі, побачивши, як усе є насправді, відчувши, як сморід і жалібні стогони продираються у його душу, Давид подумав: Йоав міг тут упоратися і сам.

А трохи згодом він побачив жінку, схожу на Вірсавію, вона стояла на порозі свого дому з пташиною кліткою в руках; самотня, всіма покинута, жінка дивилася кудись убік, ніби не хотіла бачити те, що поставало перед очима. Тоді цареві раптом запекло в грудях і горлянці, бо жінка мала так само заплетене волосся, як Вірсавія; цареве обличчя запалало жаром, запекли очі, він задихав уривчасто й хрипко; Давид хотів, щоб мужі Рабби рушили на нього зі зброєю; завойовник потребує супротивника, ворога, інакше його здолають зайві думки й співчуття.

Зброю, яку Йоав наказав не складати, амоніти заховали або закопали.

Цар не стримався, озирнувся і ще раз глянув на жінку на порозі дому.

А тоді вже не міг опиратися почуттям: щоки палали, губи тремтіли, очі пекли: жінка стояла так само непорушно з голубом у клітці. Цар застогнав і заквилив так само розпачливо, як переможені.

А потім, беручи Раббу, цар безперестанку плакав.


Молох був царевим богом. І хоч його висічена з каменю подоба — з роззявленим ротом, ніби він щось кричав народові, і великим роздутим черевом — стояла в Раббі перед царським палацом, насправді то був невидимий бог, який жив у тілі царя. Коли амоніти обирали нового царя, Молох переселявся у його тіло й залишався там до кінця життя або ж доти, доки цар зберігав свою владу. Можливо, бог і був, власне, владою.

Та коли цар помирав або здавався на милість переможців, Молох покидав його, зникав у порожнє Ніщо, дочікуючись приходу іншого царя. Амоніти й не пригадували, чи мали колись іншого бога, вони радо йому поклонялися, приносили в жертву худобу й хліб, іноді навіть віддавали йому своїх дітей. Та коли народ найбільше потребував бога, його зазвичай з ними не було.


Ось чому, нарешті зустрівши Давида на сходах палацу, цар Ганун сказав йому: «Мій бог полишив мене».

Давид нічого не відповів, лише подумав: «Може, твій бог і справді полишив тебе, але, можливо, і навпаки, — ти полишив його. Коли помер твій батько, я направив своїх послів тобі на розраду, серед них був і Урія. Ти ж звинуватив їх у шпигунстві й підступі. Ти велів наполовину зголити їхні бороди й обрізати одіж, аж щоб виднілося чоловіче єство. Посли не змогли виконати моє доручення: розвідати, що діється у Раббі. Ти їх осквернив і збезчестив, ти вже тоді позбувся свого бога. Тому, хто покинув Бога, не минути справедливого Божого суду».

Цар Ганун не оперезався паском, важка царська корона стояла біля його ніг, він вимастив своє обличчя попелом і до крові роздер щоки, аби показати, що він усього лише звичайна людина.

Позаду Давида столи Амнон і Авесалом. Амнон тримав за вуздечку Давидового мула.

«Не хотілось би мені дивитися на нього», — подумав Давид. Він же все-таки був царем.

Давид наказав синам роздобути повіз, щоб відвезти додому, до Єрусалима, царську корону.

— Ти сам накликав на себе загибель, — сказав він Ганунові. — Твоя пиха й безбожність згубили тебе.

— Я слухався Бога, доки він був у мені, — відповів Ганун. — Та коли він полишив мене, я уже не міг йому покорятися.

І Давид подумав про Молоха, кам’яна подобизна якого стояла в нього за спиною.

— Я його не знаю, — промовив Давид. — Він — ідол.

Нікому не побажаєш стояти перед людиною, яка так явно й оголено є людиною, подумав він. Цей бідолаха прагне лише пощади. Та якщо Бог не щадить його, як можу пощадити його я?

— Хотілось би мені, щоб ти впав на свій меч іще до мого приходу, — сказав Давид. — Тоді уникнув би цього приниження. Цар Саул, наш цар Саул, так і вчинив, побачивши свою поразку.

— Все повинно мати своє завершення, — відповів Ганун, він говорив дуже тихо й повільно, не було в його голосі ні гіркоти, ні виклику. — Негоже залишати справи незавершеними, каже Господь.

— Завершиш їх не ти, — мовив Давид. — Це мій жереб.

Він бачив, як Ганун безперервно ворушив губами; навіть коли мовчав, його губи ворушилися, а борлак рухався угору-вниз.

— Що ти кажеш? — запитав Давид. — Я бачу, як ти говориш, але нічого не чую.

— Я розмовляю з Богом, — відповів Ганун.

— Навіщо з ним розмовляєш? Він же тебе покинув.

— Питаю його, чому покинув. Прошу, щоб змилувався над нами.

— Якби ти не обтяв одіж моїх послів і не оголив їхнє чоловіче єство, то не треба було б нині просити пощади. Це те саме, що просити гори обвалитися на тебе чи просити пагорби сховати тебе.

Тут прийшов Йоав зі своїми воїнами, вони чекали за палацом, один з воїнів навіть сидів на даху на сторожі, він і повідомив голосним криком про те, що Давид узяв Раббу, і про все, що там відбувалося.

Але Йоав не підійшов до царя, зупинився за десять кроків і дивився на обох царів — переможця і переможеного, йому здавалося, ніби він опинився у Господній скинії і застав зненацька за богослужінням двох священників.

— Я не знав, що чоловіче єство твоїх послів священне, — промовив Ганун. — Я лише хотів їх налякати.

Але трем у його голосі видав брехню — усі знають, що чоловіче єство священне.

— Ні, ти це знав, — заперечив Давид. — Ти не міг цього не відчути. Все священне має особливий запах.

Ганун мовчав.

А тоді запитав, хоч наперед знав відповідь:

— Хіба ти ніколи не зазнавав поразки?

— Були втечі, але справжньої поразки не зазнавав. По-справжньому переможеним можна стати лише раз. Як ось ти зараз.

— Мені легше було б витримати поразку, якби мій Бог зостався зі мною, — сказав Ганун.

— Мене завжди оберігає Господь, — мовив Давид.

— Мій син ніколи не стане моїм наступником.

— А ти вже визначив собі наступника? — запитав Давид із заздрістю в голосі.

— У мене сімдесят двоє синів. Один із них.

— Господь повинен обрати одного з моїх синів. Я віддався на поталу невідомості. Віддав право вибору Господові.

— А якщо Господь відведе від тебе Свою руку?

— Наш Господь не такий. Господь завжди поруч, ти ж сам бачиш: Він біля мене, я ніяк не можу звільнитися від Нього, Він огортає мене з усіх боків. Доки живемо, Він з нами. Над нами завжди Його недремне око, день і ніч Він оберігає нас.

— Бог покидає людину, коли вона найбільше Його потребує, — зітхнув Ганун.

— Справжній Бог ніколи не покидає. Єдиний Бог!

— Лише тоді, коли він тебе покидає, розумієш, наскільки він справжній.

— Твоєму богові варто було б стати богом переможним. Боги поразки — просто ідоли.

— Бог не винуватий у моїй біді. Він просто пішов собі геть. Разом зі своєю силою і досконалістю.

Давид задумався:

«Як довго ще моя слава терзатиме мене докорами? Ця мить перемоги приносить лише страждання».

А ще він подумав:

«Дякую Господові, що тут немає Вірсавії».

Повіз, запряжений ослом, що його притягнули Амнон з Авесаломом, мав два оббиті міддю дерев’яні колеса й шкіряний кіш. Авесалом самотужки підняв корону й висадив її на повіз, він на мить притулив її до грудей, бо ж, попри все, то була царська святиня. Амнон узяв однією рукою царського осла за вуздечку, а другою задумливо поплескав його по крупу.

Ганун глянув на Авесалома. Його погляд був спокійний, у ньому не було ні ненависті, ані гіркоти. Хіба, може, проблиск співчуття, співчуття до самого себе, зблиснув в очах і впав на Авесалома.

— Ти знаєш, що буде далі, — промовив Давид.

— Ваше царство мертвих таке саме, як і наше? — запитав Ганун.

— Царство мертвих — не царство у звичайному розумінні. У царстві мертвих немає царів. Там усі стають тінями.

— І Бога немає?

— Ні, Бога немає.

Усе це було нестерпно, царю Давидові здавалося, ніби його тіло скувало холодом, хоча полуденне сонце немилосердно пекло; у приниженому, переможеному цареві він бачив те, що, як добре знав, властиве і йому, але не міг би сказати, що саме: самотність і сповнений сподівання страх чи глибоку байдужість, — ні, він не зміг би описати словами той стан, лише відчував, що вони обоє у якийсь таємничий спосіб були відображеннями одне одного; він — у розкішному червоному плащі на плечах, Ганун — позбавлений царської величі. Та все ж — а може, саме тому — і досі цар.

Ситуація була надто багатозначною і непевною, надто переповненою сенсами. Нестерпно.

— Стань на коліна й схили голову! — повелів Давид.

Тієї миті закричав його осел, помазаний царський осел, він голосно кричав від голоду й утоми. Давид наче виринув з глибокого сну, ослячий крик мовби пробудив його і врятував, ніби сама дійсність волала з ослячої горлянки. Давид відступив на два кроки від царя Гануна, який покірно впав на коліна з похиленою головою, роззирнувся навколо, побачив нарешті Йоава й воїнів, які стояли біля кам’яного Молоха, побачив Авесалома й повіз з короною, побачив Амнона, який притулився головою до ослячого крупа, ніби до жіночого стегна; Давид звів догори плечі й вдихнув на повні груди, здавалося, за час розмови з Гануном він забув, як воно — дихати, став навшпиньки, струсив тілом і здійняв догори руки, розтер сплетеними пальцями затерплу потилицю. Так, цар Давид ніби й справді прокинувся від загадкового й зловісного сну, ніжно погладив шорстку морду осла, ніби хотів йому подякувати, вийняв з мішечка під плащем шматочок солоного в’яленого м’яса куріпки — цього він навчився, ще пастушачи у Віфлеємі: ніколи не виходь з дому без шматочка в’яленого м’яса.

Поспіхом, ніби читаючи священний текст, який давно знав напам’ять, Давид віддав Йоавові й воїнам необхідні накази: як вчинити з переможеним Гануном і з жінками та дітьми, як вирішити долю чоловіків, як вчинити з уцілілою худобою, як зібрати здобуте золото й срібло.

Потім він відвернувся від царя, наче Гануна вже не існувало, і швидкими кроками подався геть від палацу. Він узяв Раббу, він зробив те, чого від нього очікували.

На зворотній дорозі Давид глянув на дім, де раніше на порозі стояла жінка, схожа на Вірсавію. Але її не було, можливо, стала чиєюсь здобиччю.

Він вів осла за уздечку, позаду йшли Амнон і Авесалом. Авесалом наглядав за повозом з короною; Давидове військо грабувало Раббу, але цар того мовби й не помічав.

Давид і його сини. Давид гриз в’ялену грудку куріпки. Єдиним, хто мав вигляд переможця, був Авесалом.


* * *

Першої ночі, коли Давид з військом вийшов з Єрусалима, Вірсавія не спала. Щойно сон брав її в обійми, перед очима зринали жахливі картини: Давид поранений у груди, і з рани бухкає кров, Давид з відсіченим чоловічим єством, Давид з відрубаною головою.

Її кохання до Давида стояло біля дверей спальні озброєною до зубів сторожею.

Рано-вранці вона розбудила слугу, що стеріг її покій, і наказала підготувати повіз для неї та Мевібошета й осідлати мула для Севанії.

На розвидні, щойно попрокидалися вівці й вийшли на пашу, вони подалися у дорогу. Простували шляхом Урії. Мевібошет ще спав, слуги занесли його у повіз, то був критий повіз, якого цареві Давиду подарував цар Талмай, дід Авесалома по матері. Севанія заклякло й рівно сидів на мулі, він ледь умів їздити верхи, колись усього лише двічі, задля забави, проїхався Єрусалимом. Він позичив меча в Гуси, який вартував вино в льохах. То був мідний меч, більше схожий на ніж, з руків’ям у формі чоловічого прутня. Та все ж таки меч.

Вони переночували за річкою Йордан, у Ґілеаді, Вірсавія з Мевібошетом спали в повозі, Севанія примостився під розлогим сумахом.

Вірсавія думала, що вони прибудуть до Рабби на початку битви, що вона встигне зупинити Давида, перш ніж з ним станеться жахлива біда. Та коли валка піднялася на останній пагорб, перед ними з’явилось оточене мурами місто: ні людей, ні війська, ні битви. Сонце перейшло полуденний пруг, міські ворота стояли відчинені навстіж, і з-поза них лише час від часу лунали скрики й жалібні стогони, але ніяк не звуки військових труб і не роз’ярілі бойові вигуки; де-не-де вгору, в небо, в’юнилися дими від багать, ледь помітні на тлі сонячного сяйва, на дахах подекуди виднілися купки дітей та вдягнених у чорну одіж жінок.

Севанія їхав тепер попереду повоза, упершись руків’ям меча в сідло, вони поволі спускалися до міста. Вірсавія відчувала невпевненість і розгубленість, може, це не амонітська Рабба, а якесь інше чуже місто. Вони збилися зі шляху, коли вбрід переходили Йордан, бо ж дорога Урії ще цілком нова й незвідана.

В’їхавши у міську браму, — ніхто зі стражників їх не зупинив, та й стражників там, здається, не було, — побачили, що битва вже закінчилася, а може, й зовсім не відбулася: мертві тіла, щури, які шугали туди й сюди, заплакані жінки. Вони відчули запах тліну, але Давида і Йоава ніде не було видно.

Вірсавія, яка очікувала застати в Раббі збитих у клубок воїнів, котрі шалено рубали й сікли тіла одне одного, відчула страх, розчарування, і водночас її оповив приголомшливий спокій. І вона запитала Мевібошета, який обважніло лежав на подушках поруч із нею:

— Може, вони подалися уже далі?

— Нічого не знаю про те, як завойовують міста, — простогнав він. — Не питай мене!

Мевібошета без попередження взяли в мандрівку, і він не розумів — навіщо.

— Урія часто говорив про порубані груди й потоки крові, — пробурмотіла Вірсавія.

Вона провела пальцями по своїх сосках, завжди так робила, коли почувалася розгубленою і безпорадною.

— Розповіді воїнів нічим не відрізняються від пустопорожніх жіночих балачок біля криниці, — втомлено відповів Мевібошет. — Чутки й плітки біля уявної криниці! Брехні й вигадки — нічого більше.

Але Вірсавія мусила виправдати Урію, бо ж він колись належав їй. Чи радше вона належала йому.

— Урія був правдивою людиною! Його вуста не вміли брехати!

— Урія був як усі, — вперто відрізав Мевібошет. — Такий, як Йоав, і Давид, і Авесалом, і Асаель, і Ельганан, і Еліка, і Гелес, і Селек, і Їгал.

Вірсавія не промовила більше ні слова, ота лічба імен свідчила, яке сум’яття панувало в душі Мевібошета; душа Мевібошета була як світ іще до його Творення, Господь створив його до того, як відмежував живих істот від речей; усі ті мужі були цілком різними, жодний не схожий на іншого, люди не піддаються переліченню.

Їх можна полічити, але не перелічувати.


Отож Севанія їхав попереду. Біля другого від міської брами будинку, приземкуватого й нічим не примітного, стояла купка юнаків, вони сховалися, коли цар Давид зі своїми людьми проїжджав повз них, а тепер юрмилися під стіною, налякано й здивовано роззиралися навколо. В обшарпаному й брудному одязі, хлопці були одного віку з Севанією або й молодші, підпирали одне одного, обіймали за плечі, молодші ховалися за старших.

Севанія сидів у сідлі напружено, неприродно виструнчившись. Короткий меч стирчав у правій руці, схожий на збуджений прутень.

Юнаки не зводили з нього очей: меч і легкий рожевий плащ, широкий шкіряний пасок з жовтими камінцями, срібний обруч на голові. Подарований царем. Один з них усміхнувся йому.

Принаймні так здалося Севанії: один з них усміхнувся.

І він подумав: ворог насміхається.

Це навіть і думкою не було, радше відчуттям, яке накотилося разом з кров’ю у жилах, ударило в очі й розлилося усім тілом.

Ворог насміхається над ним!

І він зіскочив зі спини мула, зіскочив так квапно, аж поранив собі кінчиком меча горло, мул сахнувся, наче від удару нагая. Севанія підбіг до хлопців, які, побачивши його наближення, ще тісніше збилися купкою; він невправно й незграбно вимахував перед собою мечем, він уже не бачив та й не пригадував, хто саме з нього сміявся.

Першого заколов супроти власної волі, з жалем і туском у серці, увіткнув лезо між ребер так глибоко, аж торкнувся пальцями, які стискали руків’я, грубої одіжі, а потім рвучко його висмикнув.

Другого вдарив у горло, раз, удруге й утретє, доки той тримався на ногах. Туск уже не так сильно стискав серце, тепер це було радше збудження і здивування: виявляється, бути вояком не так вже й складно.

Хлопці навіть не намагалися втікати, лише перелякано чіплялися одне за одного.

Третього він заколов у спину, увігнав меча під ліву лопатку, там, де серце. Севанія відчував, як у нього наростає бойовий запал, піт виїдав очі.

На четвертого він напав з радісним шаленством, рот запінився — як же незбагненно легко битися і перемагати ворогів!

Руки охопленого священним шалом Севанії, які не знали досі нічого іншого, окрім сурми й кіннора, здавалося, налились несамовитою силою; його ноги рухалися жваво й спритно, спина й шия стужавіли міццю, про яку він у собі навіть не здогадувався.

Він нічого не чув і не бачив, а й далі проливав кров; не чув, як безперестанку кличе його налякана Вірсавія, а якби й чув, то вже не пам’ятав, що це його ім’я: Севаніє! Севаніє!


Побачивши повіз, Давид одразу його впізнав, той критий повіз йому подарував тесть, король Талмай з Ґесура; повіз стояв неподалік, майже під самою міською брамою.

Вірсавія! Вірсавія!

Він відкинув обгризену кісточку куріпки й кинувся бігти, важко, незграбно, та все ж доволі прудко. Авесалом, і мули, і повіз з царською короною, і Амнон швидко відстали. Мабуть, трапилося щось жахливе, подумав Давид. А може, то й не Вірсавія, а канцлер з тривожною звісткою про Вірсавію. Не треба було її залишати саму, майже саму, в Єрусалимі! Він важко сапав, стогнав, хитався й тупотів, наче оскаженілий бик, але однаково мчав щодуху, доки не дістався повозу.

Тут він побачив Севанію і землю навколо нього, вкриту тілами юнаків, яких він убив.

Заревівши від люті й великого подиву, Давид схопив бідолашного Севанію, вирвав меч з його рук, підняв його на витягнутих руках перед собою і щосили труснув, як струшують неслухняне дитя.

— Нещасний! Нещасний! — заревів він.

Цар не міг повірити своїм очам, як його хлопчина Севанія, м’який і ніжний Севанія, який пахнув медом, якого він узяв до себе замість Сафана, який з невимовною любов’ю, краще, ніж будь-хто інший, грав на кіннорі, міг учинити таке. Що скоїли ці амонітські діти, чим викликали у нього такий шалений гнів?

— Севаніє! — закричав він. — Севаніє! Сафане! Севаніє!

Давид вжахнувся і розгнівався не тим, що накоїв Севанія, а тим, що накоїв це саме він.

Його вчинок був несумісний з музикою.

Севанія мов онімів, ні слова не промовив на своє виправдання, сльози градом котилися з очей, у кутиках губ пінилася слина. Давид висадив його на спину мула, який сумирно стояв там, де його залишив Севанія, посадив у сідло, як садять злякану дитину, котрій вперше судилося їхати верхи.

А тоді нарешті з’явилася Вірсавія.

Вона не так вийшла, як випала з повозу, підповзла на колінах до царя, її обличчя було бліде й безживне, наче бронзова маска, вона не плакала, страх і радість переповнювали її по вінця. Вірсавія обхопила руками його ноги й натужно піднялася, тримаючись за його тіло, ніби то був стовбур дерева.


Їй було боляче думати, що вона так залежить від нього, навіть звестися і встояти на ногах не може без його опори.


Зрештою вона промовила, тихо й жалібно:

— Ти живий.

Він відчував, яким напруженим і закляклим було її тіло; вона боялася, щоб якийсь амоніт, один-єдиний, охоплений священним безумом, не вбив його; жодна з дружин ніколи не цікавилася, живий він чи мертвий, навіть Ахіноам, і він схилився до Вірсавії, мовби хотів вдмухнути життєдайний дух у її ніздрі.

— Не карай його, — прошепотіла вона. — Прошу тебе, не карай його!

— Кого?

— Севанію.

— За що я мав би його карати?

— За скоєне ним жахіття.

Отже, і Севанія зайняв місце в її серці, подумав Давид. Усі, хто опиняються поруч з нею, знаходять місце в її серці.

— Не маю за що його карати. Вони й так мусили померти.

Він мав на увазі, що рано чи пізно їх очікувала смерть. Він добре знав людську натуру.

— Це моя провина, — мовила Вірсавія, — що ти пішов на війну. І що Севанія пішов.

Севанія пішов на війну, подумав Давид.

— Ні, твоєї провини тут немає, — сказав цар, мовби бажаючи її переконати, що, попри все, існують такі обставини, за які вона не несе відповідальності.

І він погладив її голову й шию, відчуваючи, як кров спокійніше потекла в її жилах.

— Мевібошет спить, — сказала Вірсавія. — Спить у повозі.

— Мевібошет?

— Так. Не треба порушувати його спокій. Він ніяк до цього не причетний.

— Мевібошет?

— Я хотіла, щоб він був зі мною. Якщо мені спотребиться розрада.

Давид думав: Мевібошет?

— Ти не мала сюди приїжджати, — промовив він. — Твоє місце в Єрусалимі.

— Лише в Єрусалимі й ніде більше?

— Лише в Єрусалимі.

— Мене погнав страх, — виправдовувалася Вірсавія. — Мої зловісні сни.

— Сни треба тлумачити. Якщо Бог насилає на нас зловісні сни, то страх і жахіття — Його знамення. Нічого більше.

— Натан говорить інакше.

— Натан — балакун, очманілий від гри пальцями на своєму крихітному бубні.

Вірсавія відчула, як спокій поволі повертається до неї, як тіло знову наливається силою. Їй уже не треба було чіплятися за Давида, щоб утриматись на ногах. Коли вона уперлася долонями в його груди й відступила на півкроку, він слухняно випустив її з обіймів.

— Маля уже рухається у моїй утробі, — сказала Вірсавія. — Коли чує твій голос, піднімає голівку й наче прислухається.

Давид усміхнувся. Так і повинно бути, сини мусять рости й рухатися в її утробі й чути його голос, він обережно й чуйно відвезе її додому, в Єрусалим, він звелить слугам об’їжджати всі камені й вибоїни на шляху Урії.

Вірсавія роззирнулася навколо й побачила напівобгризені трупи тварин, порубані людські тіла, налякані обличчя у вікнах і хлопчиків, яких убив Севанія. Вона тихо й задумливо, ніби запитувала себе, а не когось іншого, зронила:

— Як Бог міг допустити, щоб таке сталося?

Але Давид відповів, мовби питання стосувалося його:

— Бог досконалий і добрий. Але він іще й Творець. А Творець не може бути добрим. Творячи, Він перестає бути досконалим і стає таким, як ми. Тоді може статися все що завгодно. Тоді Він однією рукою нищить, а другою створює. Так воно є.


Потроху й Севанія повертався до дійсності. Він сидів на спині мула, але не виструнчений і напружений, а скоцюрблений, з похиленою головою. Разом із притомністю до нього поверталася і його слабкість, він тремтів, наче в лихоманці, не зміг би тепер навіть підняти з землі меча.

Амнон і Авесалом стояли в очікуванні позаду царя й цариці. Авесалом тримав за вуздечку мула, впряженого в повіз із короною.

Амонітські юнаки, котрі врятувалися від меча Севанії, стояли тихо, не кричали, навіть не плакали, не прикликали свого бога, нічого не питали, мовчки тулилися докупи, ніби знали вже все, що належало знати.

Вірсавія сама дійшла до повозу. Давид хотів було взяти її на руки й занести, але вона того не помітила, не забажала помітити.


Довершити справи в Раббі можна було доручити Йоавові і воїнам, тож цар Давид віддавав тепер останні необхідні розпорядження: надати повіз для Мевібошета, цього сплюха; цар сам поїде з царицею; одного воїна, який вестиме мула Севанії і доведе бідолашного юнака додому; десятьох стражників для супроводу Амнона й Авесалома із завойованою короною; двох воїнів, щоб поховати вбитих Севанією хлопчаків, а ще жбан вина для Мевібошета — все необхідне, що в поспіху спало йому на думку.

Севанія попросив Сасака з роду Веніямина, який мав його супроводжувати, повернути меч. Давид згідливо кивнув: у тому хлопцеві таки жив якийсь дивовижний, загадковий, а може, й священний дух. Від’їжджаючи, Севанія озирнувся й полічив убитих ворогів.

Одинадцять.

Вони вийшли з міста й наближалися до першого порослого лісом узвишшя; попереду — повіз з короною, валку очолював Авесалом верхи на мулі. Дорогою Давид розповідав Вірсавії про царя Гануна.

— Бог полишив його, і чоловіча сила його полишила, він був сумирний, як жертовне ягня.

— Звідки ти знаєш, що його бог його полишив?

— Він сам сказав.

— І був як жертовне ягня?

— Так, мов ягня, якого ведуть на заклання.

Вірсавія надовго замислилася. Потім нарешті сказала:

— Ти справді впевнений, що Бог покинув його?

Але Давид нічого не відповів, він заснув, поклавши голову їй на плече. Голова була неймовірно важка.


В Єрусалимі залишилися самі жінки й хелефеї з фелефеями, які охороняли царський палац, та ще кілька царських слуг.

Почесної брами не зводили, але жінки стелили їм під ноги пальмове листя й розкидали гілочки мирту, храмові музики зустрічали їх біля Ґіонських воріт. Усі мали вигляд переможців: Авесалом з царською короною, Амнон із жбаном вина на сідлі поперед себе, Давид з Вірсавією, і Мевібошет у власному повозі, в одному з розкішних повозів царя Гануна, і Севанія зі своїм мечем.

Вірсавія відразу пішла до свого покою, вона квапилася змастити домашнього божка пахучим подячним єлеєм з маленької єгипетської пляшечки, подарованої Мевібошетом того ранку, коли Давид уперше залишився у неї на всю ніч і не пішов до жіночої обителі.

Згодом Давид пожертвував у Господній скинії вівцю, склав подячну офіру.

Цар повелів Йосафату, канцлерові, вирушити в Раббу й посприяти Йоаву у встановленні миру та ладу з амонітами. А тоді покликав до себе писаря.


Пиши:

> Господи, силою Твоєю веселиться цар, і спасінням Твоїм як він сильно радіє!

> Ти йому дав бажання серця його і прохання уст його не відмовив.

> Бо Ти його випередив благословеннями добра, на голову йому поклав корону зо щирого золота.

> Пиши:

> Нема переможця понад Господа.

> Цар має надію на Господа, у ласці Всевишнього не захитається він.

> Знайде рука Твоя всіх ворогів Твоїх, знайде правиця Твоя Твоїх ненависників.

> На час гніву Свого Ти їх скараєш огненною піччю, Господь гнівом Своїм їх понищить, і огонь пожере їх.

> Ти їх обернеш плечима до нас, на тятивах Своїх міцно стріли поставиш на них.

> Піднесися ж, о Господи, в силі Своїй, а ми будем співати й хвалити могутність Твою!

Кожній людині Ти дарував відміряну їй силу. І коли людина допомагає тобі в творенні Твоєму, коли піднімає меч свій на битву й коли звершує найбільші свої діяння та подвиги, тоді вона покидає свій прихисток і сподівається на Тебе.

А якщо завагається, то ніщо не підніме її, лише милість Твоя.

У страху, скорботі й горі шукаємо ми, діти людські, прихистку одне в одного. А треба на Тебе сподіватись, у Тебе шукати спасіння.


Господи, я відчуваю страх за Вірсавію. Вона не сподівається на Тебе, я не знаю, на що вона сподівається, може, і зовсім ні на що. Подавшись за мною у Раббу, навіть свого домашнього божка не взяла.

Може, її божок не годиться для битв. Він не має ні чоловічого прутня, ані жіночого лона.

Ні, цього не пиши.

Вона дружина мені й водночас не дружина, а ніби звичайна жінка. Я її не розумію. Щиро зізнаюся: я її не розумію.

Вона говорить зі мною, хоч я не велів їй говорити, вона приходить до мене непрошена, вона трапезує за моїм столом, мої слуги слухаються її наказів, я прошу у неї поради, вона сама бере з моєї скарбниці прикраси, які їй подобаються, велика золота прикраса у її волоссі колись належала Маасі, матері Авесалома. Вірсавія так наслідує Твого пророка Натана, що ми не годні стримати сміху: «Так каже Господь, Господь», — квакає вона, точнісінько як Натан, і вдає ніби грає на маленькому бубні, і витріщає очі, і здіймає до стелі руки, а ми ляскаємо себе по колінах, регочучи до сліз. Мені здається, що для неї не існує нічого святого.

Чому вона прийшла під стіни Рабби? Сумнівається у моїй силі?

Вона сподівалася застати побоїще, сама зізналася, сподівалася страшної битви. Справжньої битви.

Ні, цього теж не пиши.

Вона ще така молода. Її молодість — важкий тягар на мої старечі роки. Вона віку мого сина Авесалома. Авесаломові могла б бути за дружину.

Ні, Авесалом не міг би стати їй чоловіком. Ніхто, крім мене, не може бути їй за чоловіка.

Якщо вона велить тобі прийти, щоб ти записав її слова, іди не гаючись. Ти будеш писарем і цариці.

Ага, а я і не знав, що між вами вже все склалося; бачу з твоєї усмішки і твого кивання, що ти вже став її писарем.

Ні, цього теж не пиши.

> Цар має надію на Господа, у ласці Всевишнього не захитається він.

> Знайде рука Твоя всіх ворогів Твоїх, знайде правиця Твоя Твоїх ненависників.

> На час гніву Свого Ти їх скараєш огненною піччю, Господь гнівом Своїм їх понищить, і огонь пожере їх.

Ці слова Севанія покладе на музику, це — наказ, укладе музику, щоб грати її на кіннорі, і будуть її співати в Господній скинії.


* * *

Коли Вірсавія народила другого сина, цар Давид дав йому ім’я Натан, що означає «дар Божий».

Однак пророк Натан стривожився: мовляв, для нього велика честь, що царський син буде носити його ім’я, але, на його думку, це не дуже добре й навіть небезпечно; до імен пророків чіпляються небесні видіння, священне безумство з піною з рота — все те, від чого царському роду треба утримуватись і чого уникати. Всі мали б пам’ятати ганьбу царя Саула, коли той одного разу впав у шал у присутності пророків.

Тому Натан нарік царського сина Єдідієм, улюбленцем Господа.

А Вірсавія назвала його Соломоном.


Вже у віці одного року Соломон почав вести розмови з Мевібошетом і Севанією.

У два роки він умів співати сім укладених батьком пісень. Голос мав чистий і дзвінкий, хіба, може, трохи пронизливий на високих тонах. Севанія підігравав йому на кіннорі.

П’ятеро слуг, годувальниця, два вчителі, пекар і кухар дбали й піклувалися про нього. Годувальниця походила з халдейського племені, її Мевібошет виграв у кості й подарував цареві, сама вона стверджувала, що не має імені. Соломон називав її Деборою, Медовою Жінкою. Ще й у десятирічному віці він ссав її груди, хоч молока в них давно не було.

Коли Соломонові виповнилося три роки, Вірсавія веліла писареві записувати найважливіші синові слова.

Перший запис був такий:

«До душі мені така розкіш».

Щороку Вірсавія народжувала йому нових братів. Народжувала, бо так годилося, так було правильно й необхідно, хоча їй достатньо було й самого Соломона, він був для неї Сином. Цар Давид давав їм імена, годувальниць і своє благословення, а потім про них забував. Зі східного боку палацу, поблизу дому Амнона, перед ставками, він звелів збудувати п’ять нових осель, там жили їхні з Вірсавією сини. Але для Соломона Вірсавія забажала облаштувати два покої відразу поруч зі своїм покоєм, для цього розділили стіною комірчину Мевібошета й зайняли один з двох покоїв літописця.


Йоав з військом перебував на амонітських землях ще чотири роки. Стільки часу тривало остаточне завоювання краю і встановлення миру, треба було взяти ще дванадцять міст, упокорити пустельних кочівників, обкласти податями овечі отари, знищити села й мости, зруйнувати мури, випалити оливкові гаї, зрівняти з землею виноградники, а бранців обернути на невільників і послати в копальні Едома.

А всю здобич, золоте, срібне й мідне начиння, вино, оливу, килими й висушені овечі сири, і вичинені шкіри, й огранені камені треба було посортувати, обміряти, полічити, зважити, запакувати й повантажити на спини ослів та рабів і відвезти в Єрусалим. Йоав усім цим порядкував, іноді гарячково й сердито, але здебільшого з належною терплячістю. Ретельність і лад завжди складаються з нетерпіння і терплячості, казав цар, наймогутніші войовники завжди є великими миротворцями.

Та ще того дня, коли Давид узяв Раббу, Господній ковчег повернувся у свою скинію у царському місті.

У Єрусалимі постійно будували комори для припасів, цар скликав будівничих з Сидона й Зарефата. То були прості будівлі з глиняною підлогою, з цегляними стінами, кам’яними порогами й перемичками над дверима, під коморами викопували льохи для зберігання вина й оливи.

Вірсавія часто спостерігала за роботою невільників, які виготовляли цеглу; легке й зрозуміле творення цеглин припало їй до душі. Коли цеглини виймали з форм і складали високими штабелями, вона ніби віднаходила таємничий намір або знання про мудре вміння поєднувати матерію в цьому ремеслі; потім невільники в широкій шкіряній упряжі на спинах носили цеглини до робітників-хананеїв, а вже ті зводили стіни. Але Вірсавія не могла ясно висловити, що ж саме заворожувало її, що саме вона пізнавала про життя і світ завдяки цим задумливим спостереженням.

На будівництвах молилися до різних богів. Усі робітники — й невільники, й наглядачі — прихопили з собою своїх богів, у декого їх фігурки висіли на мотузочках на шиї, інші ставили їх біля себе під час роботи, ще інші мали їх при собі лише у формі знання чи імені, їхні боги були нічим іншим, як словом і звуком. Навіть військові полонені з Рабби не покинули свого бога на батьківщині, вони далі молилися Молохові, хоч він їх і зрадив, хоч і зник у порожнечі.

Якщо траплялася біда чи якась прикрість, якщо завалювалася недобудована стіна, чи хтось защемлював палець, чи балка ламала комусь ногу, — тоді будівничі зверталися до всіх богів водночас, до великого згромадження богів, і годі було розрізнити окремі імена, голоси зливалися в суцільний рик і виття. Вірсавія думала, що цей різнобійний, клекотливий хор людського болю, ці хаотичні пронизливі звуки, можливо, і були істинним ім’ям єдиного Бога.


У надвечірній час, перед трапезою, цар збирав своїх високих чиновників, Вірсавія теж приходила. Ніхто не знав, коли це стало звичкою, можливо, тоді, коли цар одного разу попросив її прийти й дати пораду, лише того одного разу, але відтоді Вірсавія завжди бувала присутньою при бесідах. Раніше жодна з дружин не з’являлася на зустрічах з канцлером, писарем чи священниками, навіть Ахіноам. Вірсавія сиділа біля вікна, напіввідвернувшись від мужів, показуючи своїм поводженням, що вона не завада їхній раді, що її присутність випадкова й не має жодного значення. А коли Давид про щось її запитував, завжди просила вибачення за те, що не прислухалася до розмови, — вона проста собі жінка, яка нічого не тямить у царському правлінні, — і просила царя повторити запитання.

А тоді відповідала ясно й без тіні вагання, а писар негайно записував її слова.

Іноді вона уникала відповіді, не хотіла, аби наближені до царя бачили, що вона може відповісти на всі запитання, а бувало, запитання царя звучали завуальовано й лукаво, ніби він намагався виявити лакуни в її думках або ж хотів задемонструвати перед своїми чиновниками її слабкості. Запитання і відповіді, вал запитань і відсутність відповідей були складниками їхньої гри одне з одним, полюбовної гри, бо ж кохання — це двобій, де кожна відповідь і кожне запитання, кожне слово й кожний жест треба тлумачити, надавати йому значення.

Про військо і Йоава вона перші роки не зронила й слова.

Але мистецтвом лічби опанувала ліпше за царя, ба ліпше за самого канцлера. Вірсавія знала таємниці числа шість і числа десять, цього навчив її Урія, числа — єдине, на чому Урія більш-менш знався, тож вона могла обернути слова на числа, а числа — на слова; своє число існувало для Давида, й своє — для кохання, і своє — для Соломона, і для Бога — число один; у всьому всесвіті все мало своє число. Вірсавія могла вирахувати розміри й вагу, могла вказати час і відстань, і робила це без зусиль і лише подумки; за все своє життя вона не написала жодної літери й жодного числа.

Вона часто просила Мевібошета проіспитувати її — придумувати загадки й ребуси, але розум її був такий меткий, що Мевібошет ще й запитання не вимовив, а вона вже знала на нього відповідь. І він важко зітхав і стогнав від зачудування, сам же лише з натугою міг відрізнити число два від числа три, навіть одиницю — число Господа — знав невпевнено.


Той, хто прийде після мене.

Іноді цар вимовляв лише ці слова й замовкав. Решта теж мовчали, навіть обережно чи вагаючись не вільно було про це говорити, навіть Натан не відважувався у стані пророчого шалу зачіпати цю тему. Вірсавія схилилася до вікна, мовби її увагу привернуло щось на подвір’ї палацу, щось дивне й тривожне, таке, що зацікавило її більше, ніж пересічне запитання: хто прийде після нього. Вірсавія знала, що вибір поміж царськими синами залежить не від слів і помислів, усе надзвичай важливе й доленосне вирішується діяннями і вчинками, зовсім не словами й плинними думками.

Той, що прийде...

Іноді він казав:

— Амнон — добра людина, він не потребує нічого понад міру. Він задоволений, коли має вдосталь вина і може час від часу вибрати собі нову дружину. Він міг би стати правителем світу.

Або ж казав:

— Авесалом має в собі царствену сутність, він поводиться як обраний, він промовляє, як обраний, уся його постава — постава обраного. Але він такий самотній, він не має друзів, він не має радників, я навіть не знаю, чи Господь прихильний до нього.

Раніше рішення і веління текли з уст Давидових, мов звуки кіннора в руках співця, часто він зі здивуванням завважував, як легко, наче завиграшки, злітали з його уст і вихоплювалися з горлянки вимоги й накази, а нинішня невпевненість і вагання були чимось новим, майже лякали його, навіть пекли фізично шкіру, нізвідки з’являвся свербіж, яскраво-червоні плями проступали на обличчі й на внутрішніх боках стегон.

І він сказав до Вірсавії:

— Господь ніколи мене не покине. Але Він наче заслоняє світ перед моїми очима, утруднює мій зір і думки, ніщо не є таким певним і несхитним, як раніше, Він позбавляє речі й людей їхньої несхожості.

— Так завжди було, — відповіла Вірсавія. — Усі люди завжди були схожі чимось одне на одного, і речі — теж. Але ти цього не помічав.

— Ти хочеш сказати, що, коли напружуєш зір, видимість вкривається паволокою?

— Так, саме це я маю на увазі.

— Скільки тобі років, Вірсавіє?

— Двадцять сім.

— І ти вже кажеш: людей годі розрізнити, речі й живі істоти переходять одні в одних без видимих меж?

— Так, саме це я кажу.

— Ти в це віриш чи кажеш просто так?

— Я вірю, що все містить в собі щось іще, — мовила Вірсавія. — Під усім видимим ховається щось інше, не видиме нам.

— Ти ніколи не могла б ухвалювати рішення. І ніколи не змогла б віддавати накази.

Ці слова він промовив швидко й без вагання.

Вона ж відповіла як лиш могла обережно.

— Я завжди намагаюся у своїх вчинках не виходити поза межі необхідності.

І тоді він завершив розмову, роздратовано й суворо:

— Усе таке, як воно є, ні більше, ні менше. Ніщо не відходить від своєї сутності, сутності, визначеної Творцем. Усе має очевидну й недвозначну природу. Так і повинно бути. Все таке, яким ми його бачимо. І Бог — це Бог.


Часто писар тільки те й робив, що записував одні й ті самі слова:

«Той, хто прийде після мене».

Далі думка царя вперто просуватися не бажала.

І його нерішучість позначилася у царському палаці на всьому.

Навіть Мевібошет не встояв перед нею.

— А що, як вибір випаде мені! — налякано запитав він Вірсавію. — Сама подумай, царице! Я ж, попри все, царської крові. Я походжу зі священного сімені Саула.

— Так, — дуже серйозно відповіла Вірсавія. — Ти був би добрим і м’якосердим царем.

— Я смиренно ніс би ношу, покладену на мене Господом.

— Так, під твоїм правлінням ми всі почувались би в безпеці.

— Найбільше страшуся гніву й ненависті, без якої годі уявити собі царя. Коли намагаюся викликати в собі гнів чи ненависть, відчуваю лише смуток.

— Господь дарує цареві силу гнівитися і ненавидіти.

Вірсавія мусила відвернутися, щоб Мевібошет не помітив, як вона ледь стримує сміх.

— Може, я виросту й стану величнішим, — промовив він замислено. — Може, мої ноги одужають. Коли нянька, несучи над головою, впустила мене додолу, моя царственість, мабуть, добряче гепнулася.

— Ні, ліпше зоставайся таким, як є, — запевнила його Вірсавія. — Мусиш бути тим Мевібошетом, яким є тепер. Але все ж царського роду.

— Не знаю, чи це можливо, — жалібно зронив Мевібошет і додав: — Цар повинен мати величний вигляд. Бо сутність його — між Богом і людьми.

— Я теж могла залишитися тією, ким є тепер.

— Тією, що тепер?

— Дружиною царя.

— Але коли я стану царем, теперішній цар уже не житиме!

— Я могла б стати дружиною нового царя.

— Моєю дружиною?

— Так, твоєю дружиною.

Нарешті Мевібошет збагнув, що Вірсавія кепкує з нього, його червоні очі наповнилися слізьми, він погрозив їй стиснутими кулаками й крикнув:

— Вірсавіє! Вірсавіє! Не маєш ти до мене співчуття!

Душа Вірсавії знітилася, вона вже й сама не знала, що казати.

А Мевібошет далі хлипав:

— О, кохана моя паво! Як ти можеш говорити до мене так, ніби я всього лише блазень і мавпа вавилонська!

Вона глянула на нього й справді побачила перед собою вавилонську мавпу, побачила, як він плаче від образи, і її сміх обернувся на смуток і жаль, і вона спробувала його втішити.

— Я не хотіла тебе скривдити. Не мала наміру глузувати й насміхатися з тебе.

— Ти ображала мене так звабливо, що я став перед тобою зовсім безборонним.

— Пробач мені, — прохально промовила Вірсавія. — Ніхто з нас нічого не знає напевно. Можливо, десь глибоко в твоєму єстві живе цар.

Мевібошет знову заговорив. Його голос був тихим, але твердим, він перехопив її розгублений погляд, його очі налилися болем.

— Я звичайна людина, Вірсавіє, я тебе дуже кохаю. І обличчя, і щоки, і губи, і очі в мене, як у звичайної людини. Хіба не бачиш, який я невимовно прекрасний. Я кохаю тебе, Вірсавіє!

І коли Вірсавія зрозуміла, що він каже те, що в нього справді лежить на душі, вона теж заплакала. Отож він узяв над нею гору.


А Севанія, переконаний, що саме Вірсавія вирішить, хто прийде після Давида, розмовляв з нею мудро й прохально.

— Я щодня молюся Господові, щоб Він дозволив обрати Амнона. Я навіть приніс на офіру голуба. Амнон наповнить царський палац піснями й танцями і врятує тих, хто страждає під гнітом, бо самому йому не властиво когось пригнічувати, і щовечора гратимуть для нього сім десятків струнних інструментів!

— Чому сім десятків? — здивувалася Вірсавія.

— Це — єдине число, яке я знаю, — зізнався Севанія.

І Вірсавія згадала побоїще в Раббі: якби Амнон став царем, Севанії віддали б під його оруду військо.

— Кажу тобі, що цар Давид буде жити й правити ще тридцять років, — сказала Вірсавія. — Не менше тридцяти років!

— Не розумію, — промовив Севанія. — Скільки це — тридцять років?

— Він сильний і дужий, мов юнак. Навіть сильніший, бо має ще й витривалість і самовладання, даровані в зрілому віці. Він мов жеребець в упряжі фараона і як стовбур старого кедра. Ще довго ніхто не заступить на його місце!

Севанія мовчав, а потім озвався:

— Так, ніхто, окрім тебе, не може знати, який він насправді дужий.

— Воістину так. Ніхто не знає ліпше від мене, який він насправді дужий. Щовечора суджено мені знову й знову пізнавати його силу й міць.


Але то була не зовсім правда.

Тепер Давид часто лежав поруч з нею, не кохаючись, навіть у її чисті дні; він клав між ними на ложе свій меч, і вони заколисували себе розмовами, іноді він читав їй свої псалми, які поставали в його голові, а вона допомагала лічити склади, або добирала якісь особливо величні слова, або наспівувала до віршів якісь мелодії.

Іноді він підводився на лікті, дивився на неї, і в його очах вона могла відчитати гордовите запитання: бачиш, яку неймовірну пісню я склав!

Коли померла Ахіноам, Давид два місяці не входив до жінок, він встановив час скорботи й утримання для себе й усіх своїх мужів. Ахіноам була його першою дружиною, яка народила йому сина, і він прагнув, щоб вона в мирі й спокої відійшла в царство мертвих, не хотів, щоб на її останньому шляху ставали на заваді обійми й пристрасні зітхання живих.

Але Вірсавія думала:

Ахіноам була не така, вона не дивилась би на любощі живих з гіркотою чи докором, вона б лише вознесла хвалу Господові за те, що їй самій уже не треба докладати для цього зусиль.

Вона померла на четвертий рік після взяття Рабби, померла від старості, лише на два роки молодша за Давида.

Багато років він уже не жадав Ахіноам, вона постаріла, їй вільно було ходити палацом, коли й де заманеться, беззуба стара жінка з перлистим сивим волоссям. Чимало молодих жінок навіть не здогадувалися, що вона була царевою дружиною. Але тепер, після смерті, Ахіноам ніби знову возз’єдналася з Давидом, він уклав для неї скорботну пісню: Таж я втихомирював і заспокоював душу свою, як дитя, від перс мами своєї відлучене, як дитина відлучена, в мене душа моя!

І Давид розповів Вірсавії, як одного разу, в молодості, амеликитяни, войовничі, дикі кочівники, украли в нього Ахіноам. Тоді він ще жив у Секелазі. Ахіноам була вродлива, як місяць, і осяйна, мов сонце. Давид переслідував орду кочівників через усю південну пустелю; спершу з ним було шістсот воїнів, але вони швидко втомлювалися; коли він нарешті наздогнав викрадачів, чотириста його мужів відстали від погоні, а він убивав амеликитян і їхніх верблюдів, так, навіть верблюдів, усю ніч і весь день тільки те й робив, що рубав голови ворогам і верблюдам, а коли знову настала ніч, зачав з Ахіноам третього сина. Вірсавія почувалася дитиною, якій розповідає казки старий дід.

Амнон так важко тужив за матір’ю, що вдягнувся у мішковину з козячого хутра і посипав обличчя попелом, кілька місяців не мився і пив лише верблюже молоко. Сквашував його в той спосіб, якого Ахіноам навчилася у кочівників і згодом навчила його, від того туга ставала стерпною, ба майже солодкою.

І Давид мовчки дивувався його душевній силі в скорботі, його гідній м’якості й мужній суворій усмішці.

Той, хто прийде...


На той час Давид почав сивіти й лисіти, можливо, все почалося у дні, коли Ахіноам помирала в домі Амнона, коли всі зрозуміли, що її старіння — смертельна недуга, а можливо, у місяці скорботи. Сивину важко було розгледіти в дуже світлому волоссі царя, однак Вірсавія її помічала й іноді вечорами намащувала долоні мигдалевою оливою і жовтою сурмо́ю, яку непомітно втирала в його голову; вона фарбувала цареві волосся, щоб уберегти його від старості.

Ахіноам була не єдиною з померлих дружин, жінки в’янули й чахли, старість поширювалася в жіночій обителі, мов чума. Вірсавія благала й заклинала Давида зовсім відмовитися від тих вечірніх відвідин; дружини, здавалося, більше не тужили за любощами, ті нечисленні, котрі ще мали щомісячне очищення, жили тихо й відлюдно у внутрішніх покоях, діти зникли, старі жінки збиралися невеличкими зграйками, мов пташки в зимову студінь, і розмовляли лише про гнилі зуби, подагру, потріскані судини, жіночі недуги, погані сни, мозолі, утруднене дихання і про Бога.

Цар не завважував, що дружин ставало дедалі менше, раніше їх число безупинно зростало, вони мали все, бо були частиною решти його постійно примножуваного багатства й тішили його марнославство. Тепер же він заплющував очі на ці втрати.

Жіноча обитель майже ніколи не бувала чистою, бо ж смерть нечиста.

За сім років після взяття Рабби, окрім Ахіноам, померли також Міхаль, бездітна донька царя Саула, Мааха, мати Авесалома, і ще десятеро інших дружин. Давид оплакував їх з дедалі легшим серцем.

Єрусалимські жінки постійно говорили про час; збираючись біля криниці, вони безперервно бубоніли про збіглі дні, місяці й роки, більшість не вміли їх полічити, навіть назв їхніх не знали; знали хіба назви тих місяців, коли ставалося щось надзвичайне — зачаття або народження; ця непевність і сплутаність обертала час на щось загадкове й страшне, час пожирав їхню шкіру й плоть, вони не могли захиститися від нього; час позбавляв чоловіків сили, а дітей — тендітності, час був отвором на дні буття, через який витікали відміряні дні, радість і краса; усе нестримно вичерпувалося, витоншувалося і спорожнювалося, аж доки, врешті, від людини нічого не зоставалось, як від води в уявній криниці.

І жінки чудувалися, коли розуміли, куди їх завели роздуми про час — до виснажливого, небезпечного усвідомлення: так, криниця порожня, завжди була порожньою, нічого з неї не зачерпнути, окрім порожнечі.


* * *

Писарю, я не можу їй сказати: без тебе, Вірсавіє, я не витримав би, ти збадьорюєш мою душу, ти ведеш мене правильним шляхом, ти змащуєш мою голову єлеєм.

Я ніколи не зможу їй цього сказати, бо весь перебуваю у її руках, а якщо скажу, то віддамся їй так, як віддається священникові жертовне ягня, і тоді я уже покладатимуся не на її кохання, а на її милосердя.

Мені, царю Давидові, треба з кимось порадитися щодо Вірсавії. Але мої радники не розуміють подібних страждань, вони не знають, де серце стрічається з плоттю. Йоав? Мевібошет? Гусай? Ні! Єдиною порадницею тут змогла б стати Вірсавія. Але не можна питати поради про Вірсавію у самої Вірсавії.

Тому мушу сказати Вірсавії:

Ти ніколи не повинна забувати, що я цар, ти ніколи не смієш дозволити собі принизити мене перед тобою, ти повинна шанувати мою велич, ніколи не бути тобі єдиним моїм прихистком, пам’ятай, що Господь обрав мене і нікого іншого, будь покірною мені, бо ти єдиний мій прихисток.

Але я ніколи не зможу змусити свій язик сказати ці слова Вірсавії.

У молодості я мав друга, такого близького, як тепер Вірсавія, звали його Йонатан, син царя Саула, батько Мевібошета.

Ми змішували нашу кров так само, як Вірсавія і я змішували нашу тілесну вологу, ми жили як брати в домі його батька, ми разом билися з філістимлянами, разом співали пісні.

Він намагався примирити свого батька Саула з думкою, що я буду його наступником, ні, не з думкою, а зі знанням. Він прагнув миру поміж нами, він гадав, що я вичікуватиму свого часу, не буду квапитися, а з радісною впевненістю чекатиму, що мій день таки настане.

Якою жахливою ношею була моя дружба з Йонатаном! О, ні! Не дружба — любов!

Та любов — виснажлива недуга. Вона нетерпляча й докучлива, сповнена заздрості й гордині, непорядна, й самозакохана, і несправедлива. Вона брехлива, вона сподівається на все, однак нічому не вірить і нічого не терпить. Коли Йонатан загинув на горах Ґільбоа, сповнився я скорботою, що вмила мене рясними сльозами, і радістю спасіння, що спонукала мене плакати й співати водночас.

І попадали лицарі посеред бою!.. Йонатан на пагірках твоїх ось забитий!

Тужу за тобою, Йонатане, мій брате! Я дуже любив тебе, любов твоя розкішнішою для мене була від кохання жіночого!


Хотілось би мені, щоб Вірсавія була такою, як була Ахіноам. Ахіноам ніколи не намагалася проникнути мені в душу, завжди залишалася зовні. Вона дотримувалася вірності мені, а я — їй. Ми прожили наше життя в непорушній вірності.

Запах Ахіноам змінився, вона перестала пахнути жінкою, це сталося тоді, коли Мааха народила Авесалома.

І я їй сказав:

— Ти втратила пахощі пристрасті.

— Бо в мені вже згасла пристрасть, — відповіла Ахіноам. — Моє єство вже не жадає любощів.

— Ти сама відмовилася від своїх пожадань?

— Я втомилася відчувати жагу. Проміняла жагу на розсудливість і душевний спокій.

Її слова зігріли мене, ба навіть розпалили.

— То все ж ти відчувала жагу? — запитав я.

— Я була спрагла тебе, як подорожній у пустелі спраглий води.

— Усім своїм єством?

— Моя плоть постійно думала про тебе, моя плоть будила мене ночами і казала лише одне: Давид.

— І як ти собі вчиняла?

— У своїй самотині я створювала собі Давида, я сама собі була Давидом. Опісля я знову могла спати.

А потім іще сказала:

— Але я часто замислювалася: як прекрасно, мабуть, бути собі самому Давидом, відчувати свою шкіру й кості, наповнені собою, бути тим, ким є. Ніколи не могла збагнути, навіщо тобі йти до інших, якщо ти маєш самого себе?

— Я завжди мав себе понад усяку міру. Тому мені завжди треба було вилитися у когось, — відповів я і запитав Ахіноам: — А як ти витримуєш постійну виповненість розсудливістю і душевним спокоєм?

— Я думаю: я — це я. Цього небагато, але хоч щось. Це не те саме, що бути наповненою Давидом, але й не цілковита порожнеча.

— Цілковита порожнеча існує лише в царстві мертвих, — мовив я. — Усе сотворене наповнено непорушним станом і змінами, появою нового й буттям. Господь не створив лише одного — порожнечі.

— Так, — промовила вона. — Хвала Господу!

— Так, — сказав я. — Хвала Господу!

Потім я запитав:

— Ти вже не хочеш, щоб я приходив?

— Я ніколи не змушувала тебе приходити до мене.

— Я дав тобі обітницю перед Богом.

— Чого вимагає від тебе Господь, я не знаю. Я ж, Ахіноам з Ізреелю, нічого від тебе не вимагаю.

— Нічого не вимагати — це, по-твоєму, і є розсудливість і душевний спокій?

— Так, — відповіла Ахіноам. — Саме так.


Вірсавія гаряче пахне жагою. Усі, що опиняються поблизу неї, відчувають її запах, це видно з чоловічих облич, їхня шкіра напинається, їхні очі розширюються, їхні ніздрі тріпочуть. Чоловіки, котрі вчувають її пахощі, мимоволі випрямляють спини, прочісують пальцями волосся, нерішуче притупують ногами, пригладжують свої бороди й важко дихають. Пахощі жаги дражнять їх, мов звуки сурм.

А я, коли бачу таке, сповнююся страху.

Ні, не того страху, я не боюся, що хтось її в мене вкраде. Я боюся безумної пристрасті.

Мені здається, що її пристрасть не має ні мети, ні мішені, це жага, як вона є. Жага, якою вона поціляє мовби списом, і несе перед собою, мовби щит.

Я хотів би, щоб вона жадала святості й Господа, але вона цього не вміє, та й не лише цього не вміє. Таку жагу здатний відчувати лише чоловік.

Я боюся, що вона жадає владарювати, а вона ж не знає, що таке владарювання. Я боюся, що вона згорить. Хто надто близько підступається до влади, не завоювавши її по-справжньому, спалахує і обвуглюється від її пекельного жару. Владу треба здобути, а тоді зберегти або від неї відмовитись.

Якщо вона загине, загину і я.

Вона повніє. Її груди стають важчими, її живіт тепер завжди округлений, хоч і не носить в утробі сина; коли вона простягає руки, я бачу ямочки на її ліктях, я бачу ще й складку на її шиї, якої раніше не було.

Я велю пригощати її ласощами, всім, чим повниться мій дім і мої комори.

Я бажаю, щоб вона обросла товщем. Бо ж крізь товщ не проб’ється жага, пристрасть замурується в ній усередині, під розповнілим тілом.

Мушу замкнути її за засувами, оточити її мурами, валами, озброєною сторожею, хитрістю, коханням, тесаним каменем і товщем.

Бо мушу зберегти Вірсавію на віки вічні.


* * *

Мааха, мати Авесалома, подарувала Давидові ще й доньку, Тамар. Тепер вона виросла й стала однією з найвродливіших жінок Єрусалима. Коли впала Рабба, їй виповнилося чотирнадцять років. Вона була стрункою і витонченою, але з важкими грудьми й широкими стегнами; волосся ніколи не заплітала косами й ніколи не вплітала в нього стрічок, воно було довгим і кучерявим, темним, мов сердолік; вона ніколи не підфарбовувала обличчя і не носила прикрас — усе це лише псувало б її красу.

Одного ранку Давид помітив її на подвір’ї палацу; сонце й вітер гралися її волоссям, схожим на лискучих змій, а змії священні, бо уособлюють вічність, і він запитав її, хто вона.

— Я — Тамар, наймолодша донька Маахи, коханий батьку!

І цар Давид повелів їй переселитися в царський палац, щоб вона прикрашала його своєю присутністю. Він відчував гордість і радість, а водночас і полегшення, коли Тамар розповіла, хто вона: вродлива жінка, у яку не було потреби закохуватися, у яку закон Божий забороняв закохуватись, а тому цар міг безборонно й безсоромно милуватися нею. Вона ніколи не стане для нього випробуванням.

Тамар була тихою і мовчазною, з чоловіками розмовляла, лише коли її про щось запитували, з жінками теж була малослівною, що іноді можна витлумачити як скромність, а іноді — як загадковість.

Але вона вміла танцювати. Не так, як справжня танцівниця, а як Вірсавія ще до народження синів.

Вірсавія і Тамар.

Вони й самі бачили, як схожі між собою. Не в дрібницях, не волоссям, чи очима, чи вигином шиї. А в цілості, в невидимій цілісності.

Присутність Тамар тривожила Вірсавію.

Коли вона бачила цнотливу, незайману Тамар, то мимоволі обмацувала своє тіло, груди, які вже почали втрачати свою пружність, пухкий обвислий живіт, розповнілі стегна, схожі на курдюки по боках мулів, і думала: це сини спотворили мене, це через них моє тіло розтовстіло й втратило стрункість.

Після падіння Рабби вона народила Давидові п’ятьох синів, не враховуючи Благословенного. Їй виповнилося двадцять сім років. Вона пішла до пророка Натана й сказала:

— Не хочу більше бути плідною.

Натан мовчки дивився на неї, не розуміючи її слів.

— Моє життя марнується, — сказала Вірсавія. — Я народила Соломона й іще чотирьох синів. І народила Благословенного. Мої дні минають.

Натан усміхнувся, ні, він так і не збагнув, до чого хилила Вірсавія.

— Ти встигнеш народити ще десятьох або й більше, — промовив він.

Натан не знав іншого числа, після десяти йому було відоме хіба лише число сімдесят.

— Я хочу позбутися своєї плодовитості.

— Щоразу народжуючи сина, ти звільняєшся від невеликої частки плодовитості.

Натан далі всміхався, але тепер у його погляді майнула підозра.

— Постійні вагітності руйнують мою плоть, пожирають мене зсередини.

— Десь же повинно проростати чоловіче сім’я. Ти — виноградник священних соків.

— Я не лан. І не борозна в полі.

— Плідність — дар Божий.

Натан задумливо перебирав пальцями по своєму бубні.

Тоді Вірсавія мовила ясно, без натяків.

— Я хочу, щоб ти й Господь позбавили мене плодовитості, яка мене вимучує. Коли Сарі було дев’яносто, Господь дав їй плідність, і вона народила Ісака. Тож так само Він міг би й забрати плідність.

Нарешті у пророка запінився рот. Вірсавія розуміла, що мусить довести його до священного шалу.

— Ти паплюжиш святе ім’я Господа! — закричав Натан. — Той, хто паплюжить Господнє ім’я, буде скараний на смерть!

— Плідність теж провадить до смерті, — спокійно відповіла Вірсавія. — Якби Ахіноам не народжувала так багато, старість не пригнула б її так рано до землі. Вона й донині була б живою. Навіщо мені народжувати зайвих синів, яким немає місця на землі?

— Кожна людина, яка прийшла на світ, має своє призначення! — горлав Натан. — Усі твої сини створені Богом!

— Нічого про це не знаю, — відповіла Вірсавія. — Знаю лише, що їх зачав цар Давид.

— Твої сини стануть відважними воїнами, й священниками, і князями! Ненароджені — теж! Ти залишишся у пам’яті людей завдяки своїм синам і нікому іншому!

— Одному з них, четвертому, ми дали ім’я Натан, — стиха промовила Вірсавія.

Раптом шаленство пророка вляглося, при згадці свого імені він охолонув.

— Заклинаю тебе, — сказав Натан, — вижени ці думки зі своєї маленької душі. Я не знаю, чим тут можна зарадити.

— Ти ж пророк Господа, тож напевно можеш знайти правильний спосіб.


Зрештою, він таки вчинив, як вона просила, з Натаном завжди так було, його треба було змушувати й спонукати; він помастив її єлеєм, яким зазвичай виганяв злих духів з пияків та ненажер, єлей випадково опинився у нього під руками, і зовсім це не було складно чи неприємно, і голос Господа у ньому мовчав.

Опісля Вірсавія більше не народила жодного сина.

Все, що вона думала про тих синів, що вже жили на світі, і про того, хто мав би стати наступником Давида, звіряла лише своєму писареві, а це те саме, що нікому не звірятися.


Цар ніколи не дозволяв собі торкатися Тамар. Він не довіряв своїм рукам, він не раз бачив, як вони вчиняли те, що він їм забороняв. Коли Тамар була поблизу, він тримав їх коло грудей, складені, мов до молитви, а Тамар вважала, що то його звичка, — він ніби молився до неї.

Він казав їй сідати так, щоб бачити її обличчя, і слуги часто переставляли каганці й свічки, щоб світло падало їй на очі й на губи: найбільше він любив дивитися на її губи.

Іноді цар велів їй проходжуватися покоєм, просто ходити від однієї стіни до другої, а сам милувався її литками й пружними п’ятами, і округлістю стегон, і ворухкими грудьми, і повільним погойдуванням рук, і обережними доторками пальців до ніг і живота.

Він дивився на неї і важко зітхав, мов в’язень у кайданах.

Він постійно випитував служниць Тамар, чи вона чиста, чи складала необхідні офіри, чи не забувала про омовіння; він завжди знав, коли в неї мають настати дні очищення, і казав сам до себе: сьогодні вона буде в мене від ранку до вечора, бо завтра доведеться її уникати. Завтра і ще сім днів.

Але він ніколи не розмовляв з нею, боявся слів і не довіряв їм так само, як рукам, а якщо іноді Тамар розтуляла рота, мовби хотіла щось сказати, він кричав служницям, щоб вони просили її мовчати, він боявся, що якісь нечистоти злетять з її губ або ж вона змусить його до розмови, він з жахом думав, що одне може потягнути за собою й інше — слова, руки, плоть.

Те, що Давид ніколи не розмовляв з Тамар, було єдиною втіхою Вірсавії. Якби почали говорити, Вірсавія вирішила б, що вона остаточно зневажена.

Ні, Давид спілкувався лише з Вірсавією.


* * *

Писарю, я, цариця Вірсавія, обрала Авесалома. Він подарував мені Корбана — голуба-павича.

Ні, не так, зовсім не так!

Ти вважаєш, ніби кожне моє слово істинне і має бути записане, але ти мене не знаєш!

Я гадаю, що він обраний. Лише не знаю чому.

Він такий гарний, він підморгує мені, витягає до мене шию, ніжно туркоче мені просто в серце, він красується переді мною і співає, щоб я ні на мить не забувала про нього.

Ні, не Авесалом! Голуб!

Він такий сором’язливий, шляхетний і водночас владний, у його рухах нема вагання чи боязні, він міцний і стрункий, як палацова колона, він завжди насторожі, як стражник на спостережній вежі.

Ні, не голуб! Авесалом!

Він єдиний наважується обернутися спиною до царя Давида. І лише йому це дозволено. Розмовляючи з царем, він завжди стоїть біля вікна, пильнує, щоб їхні погляди не зустрічалися, він споглядає Єрусалим так, ніби місто вже належить йому. І його відповіді на цареві запитання короткі й упевнені, його голос тихий, глибокий, але ясний. Одного разу я чула, як він сказав царю: коли прийде мій час...

Саме так: коли прийде мій час.

Здавалося, це само собою зрозуміло: колись настане його час, його і нічий інший.

Але я думаю, що самої лиш обраності замало, йому треба допомогти.

Я забула сказати, а отже, воно не записано: він найвродливіший з усіх чоловіків, яких я бачила.

Тамар — його сестра.

Їхня мати, Мааха, донька царя Талмая з Арам-Ґесура, кажуть, була найвродливішою з-поміж усіх дружин Давида.

Я бачила її лише раз, коли вона вже втратила волосся й зуби і обличчя вкрилося струпами, а невдовзі вона померла й була бридкою на смертному ложі.

Доки він не зустрів тебе, Вірсавіє, не було в нього дружини, прекраснішої за Мааху. Так мені кажуть. Усі мені так кажуть.

Авесалом сам поклав у бою десятьох амалекитян поблизу Сели в Ідумеї. Маючи в руках лише одного меча. А вони ж також були озброєні мечами. Він привіз їхні голови й привів їхніх верблюдів до Єрусалима. Сам каже тепер: нікого не залишилося з роду Амалека. Я не знаю...

Мені хотілось би знати, чому я обрала Авесалома.

Він мій одноліток. Я — жінка, яка народила п’ятьох синів. А він іще молодий чоловік, у нього ще все попереду.

Його стегна вузькі, плечі кремезні, він носить золоту сережку в правому вусі, але її видно лишень тоді, як відгорне пишне волосся, часто носить плащ на руці або перекинувши через плече; з одягу на ньому лише шкіряний черес, і це неймовірно звабливо; його шкіра темніша, ніж у Давида.


Той, що прийде.

Ні, не Амнон. Амнон цілком звичайний чоловік. Якщо стане тим, хто прийде, палац наповниться прислужниками, всі чоловіки стануть радниками, у нього ж така щира душа. Ніхто не має стільки друзів, як Амнон. Він ненаситний, якщо йдеться про друзів та дружин. І не має ворогів. Цар повинен мати ворогів. Без ворогів не можна владарювати. Вороги дарують владу.


Іноді серед друзів Амнон казав: мій друг. Тоді він мав на увазі Йонадаба. Йонадаб був другом, решта — приятелі.

Йонадаб був волоцюгою, ніхто не знав, де він живе. Та він того і сам не знав, найчастіше ночував у домі Амнона. Він — син Давидового брата, Шім’ї.

Він лискучий, мов мідне дзеркало.

Чому я так кажу?

Бо він завжди лисніє від поту. Він не має ніяких характерних ознак, його душа мов відполірована, позбавлений будь-якого норову, він наче глина перед тим, як рука надасть їй певної форми. Він такий, яким його хочуть бачити, тому він ніякий, дивно, що взагалі має ім’я. Ніколи не скажеш: ось таким є Йонадаб.

Саме таким і є Йонадаб.

Він — друг Амнона. А його друг — Севанія. Амнон довіряє свої найпотаємніші думки Йонадабові, а той — Севанії.

Моєму Севанії.

Бідний Севанія. Він уже давно не юнак. Але не сміє стати чоловіком. Він затримався у розвитку тієї миті, коли в Раббі чоловіча сутність вирвалася з нього смертельною лихоманкою. Його голос став глибоким, басовитим, їхні з Давидом голоси доповнюють одне одного в співі, його щоки поросли бородою, він ходить до блудниць. Так каже Мевібошет.

Але сам Севанія досі каже:

«Я — отрок, який грає царю на кіннорі, я — отрок, який утішає царя Давида».

Він пиячить з Йонадабом. Іноді теж гостює в домі Амнона. І все, що розповідає Амнон Йонадабові, Йонадаб розповідає Севанії, а Севанія розповідає мені. Він мусить це комусь розповісти, він напивається співучасті, як інші напиваються вином чи водою, він вважає, що п’яні теревені мають у собі щось дивне й доленосне.


Ось що я забула сказати про Йонадаба: він пітніє від страху. Як земля щоранку вмивається росою, боячись прийдешнього дня, так Йонадаб постійно вмивається потом. Він боїться людей. Тому намагається всіх переконати в своїй любові.

Тому насправді мусить любити всіх.

Він носить на шийному ланцюжку божка, божка без обличчя, то може бути який завгодно бог. З ким би він не говорив, завжди каже:

Так. Це мій бог. Це — Бог.

Може, справді, Бог. Не знаю.


Амнон розповів Йонадабові, Йонадаб — Севанії, а Севанія — мені: який Авесалом з жінками.

Авесалом ходить до жінок лише з необхідності, бо йому треба звільнитися від жаги. Жадає єдиного — спасіння від своєї хіті й більше нічого. Отримавши бажане, відразу підводиться з ложа, йде геть, не подякувавши, не зронивши привітного слова, відвертається і квапиться піти.

Такий він.


Чуєш, як він кличе?

Бачиш, як тремтить від збудження напружена шия? Бачиш, як він пишниться?

Ні! Не Авесалом!

Голуб!


* * *

Амнон стояв на даху, коли вперше по-справжньому побачив свою сестру Тамар. Вона вийшла на задвір’я царського палацу, саме покупалась і витиралася великим лляним рушником, її волосся розвівалося на вітрі. Він умить завважив, яка вона несамовито гарна, раніше дивився на неї лише як на доньку свого батька, на свою сестру, котру цар взяв до себе як прикрасу царського палацу.

Він відразу покликав Йонадаба.

— Бачиш її? — запитав він.

— Так, — відповів Йонадаб. — Це твоя сестра, Тамар.

— Я бачу не сестру, я бачу жінку.

І Йонатаб з ним погодився: звісно ж, вона жінка.

— Дивовижно, — промовив Амнон. — Я навіть не знаю, чи має вона чоловіка.

— Цар Давид заборонив їй мати чоловіка, він хоче, щоб вона залишалася незайманою до кінця свого життя.

Амнон зблід, уся кров, здавалося, відлила від обличчя, він тремтів, мов у лихоманці.

— Бачиш?

— Так, бачу.

— Її волосся наче стадо кіз, яке скочується униз з гірських вершин Ґілеада.

— Так.

— Її зуби, мов отара щойно пострижених овець.

— Так.

— Її щоки схожі на половинки багряних гранатів.

— Так.

— Я мушу нею оволодіти.

Тепер затремтів і Йонадаб, але від страху, лише від страху. Великим і вказівним пальцем правої руки потер свого божка на шиї, піт струмками полився з його чола, застилаючи очі.

— Чи твоє кохання завжди мусить бути хіттю? — запитав він.

— Іншого кохання не буває.

— Тобі змішати б своє кохання з осторогою і страхом. Тоді й жаги ніколи не було б, — обережно спробував угамувати друга Йонадаб.

— Страх, жага й кохання, — промовив Амнон. — Мені не під силу їх розрізняти. У моїй душі немає такого ладу. Іноді я починаю тремтіти від лихоманки, ото й усе.

— Господь забороняє такі стосунки, — скиглив Йонадаб. — Він знищить тебе.

— Господь не може бути злим, — жалібно пробубонів Амнон. — Мудрість Господа — це любов.

Він не зводив очей з Тамар, доки та витиралася рушником.

— Цар велить тебе каменувати.

— Мій батько милосердний. Ніхто не знає так багато про кохання, як він.

— Саме тому, — простогнав Йонадаб. — Саме тому.

Незрозуміло було, що він хотів тим сказати.

Нарешті Тамар обтерлася, загорнулася рушником і зникла в палаці.

Раптом Амнон відчув, як йому підігнулися ноги, друг обняв його за плечі й повів, а радше поніс до покою, жага так знесилила Амнона, що він ледве тримав голову, його руки тремтіли, він натужно й хрипко дихав.

Йонадаб вклав друга на ложе, подав йому чашу вина, присмаченого живицею мирри. Спорожнивши чашу, Амнон розридався.

Він плакав так надривно й розпачливо, що нічого не чув навколо й навіть слова вимовити не міг.

Тоді Йонадаб пішов до Севанії і розповів, що трапилося.

А Севанія подався до Вірсавії.

Вірсавія відразу збагнула: те, що сталося з Амноном, може мати доленосні й благотворні наслідки.

Вона не квапилася. Севанія, Йонадаб і Амнон потребували негайного скерування і підтримки, може, Тамар теж потребувала її допомоги. Думкам, які щасливо прийшли їй до голови, треба було влитися у дійсність і подіяти життєдайно, як діє вода, потрапивши в борозни на ниві.

Вона не могла завадити своїй душі подумати: Авесалом.

— Він лежить без руху, мов у безтямі, — сказав Севанія. — Його очі почервоніли й запалися, він виплакав усі сльози. І він білий, наче верблюже молоко, він схожий на прокаженого, уся його кров зібралася в одному-єдиному місці.

— Йди до скинії Господньої і проси пожертвувати найгарніше ягня для Амнона, — веліла Вірсавія. — То буде покаянна офіра. А ще козу й три паляниці на подячну пожертву.

— Подячну пожертву?

— Так. Грудиною слід помахати перед Господом, а нирки й товщ спалити.

І Севанія усе виконав, як йому повеліли, бо Вірсавія ніколи не хитрувала й не обманювала його.

Таким було його життя: діяти за когось, відчувати за когось, ставити себе на чиєсь місце — брати участь у вчинках інших.

Коли перед Вірсавією поставали труднощі або ж великі спокуси, вона часто йшла до Мевібошета. Зараз він спав, лежав горілиць із широко розплющеними очима й роззявленим ротом. Вона зраділа, бо й у бадьорому стані він заважав її думкам, завжди вторував її словам своїми розмислами й меланхолійними спогадами. Та коли спав, вселяв у неї такий бажаний спокій, що зброджувався у її єстві; його відкрите, беззахисне обличчя було схоже на ландшафт, де погляд міг вільно блукати й знаходити собі поживу, воно було зношене й спустошене і водночас багате й незавершене своєю виразністю. Там, сидячи перед сонним Мевібошетом, який безтямно хропів, вона придумала необхідний план.

Це вперше Вірсавія так хитро й виважено придумувала майбутні великі події, ба придумувала доти нечувані події, це було значніше й змістовніше, ніж просто сказати цареві: «Так, ти повинен взяти Раббу!» Чи сказати Соломонові: «Ні, не пий більше солодкого вина!» Це було вправлянням у думанні — священнодійством.

Обернувшись, щоб іти, вона раптом побачила Соломона, який прослизнув услід за нею до Мевібошета, взяла його за м’якеньку, однак чіпку маленьку ручку й пішла до свого покою.


Коли Севанія повернувся, подбавши про необхідні пожертви, вона йому сказала:

— Поєднання Амнона й Тамар невідворотне. Його життя під загрозою, гарячка жаги може спалити його, його душа потоне в сльозах незбутньої пристрасті, його плоть скисне й всохнеться від безнастанного ядучого збудження, спершу скисне, а тоді всохнеться.

Севанія кивнув: так воно й буде.

— Звісно, Тамар його сестра. Але не зовсім і не цілковито, їх поєднує лише царське сім’я. А царське сім’я таке незвичайне, що воно ніколи не скисає, не згортається, як молоко ослиць, ні, його можна змішувати, і від того не настане хворості чи прокислості. Так, деякі царі взагалі не допускали змішання свого сімені з іншим, царським синам не дозволено брати собі за дружин чужих жінок, лише сестер. Так відбувається у Єгипті.

Справді, так відбувається у Єгипті.

— Завдяки цьому, — вела далі Вірсавія, — і постає чиста царственість, нерозріджена й незаплямована обраність, котра, урешті-решт, може призвести до зачаття богів. Якщо Амнон візьме собі сестру, то ступить лише ще один крок на шляху обраності.

Вірсавія сиділа на єгипетському ослоні біля узголів’я свого ложа. Корбан, голуб-павич, тихо куняв у своїй клітці. На її колінах сидів Соломон, хлопчина вже давно був у тому віці, коли сини не сидять на колінах матерів.

— А як же Господь? — сторожко запитав Севанія.

Але Вірсавія подумала й про Господа.

— Господа завжди можна вмилостивити, — відповіла вона. — Земля повниться Господньою милістю. Амнон пожертвує вівцю. Або дванадцять овець.

— Той, хто оголить тіло доньки батька свого, приречений своїм народом на вигнання, — ледь не плачучи, пробелькотів Севанія. — І жодні пожертви не допоможуть.

— Що не дозволено народові, дозволено царським синам. Уся царська родина обрана й священна. Господь не вдихнув би жагу в плоть Амнона, якби це було під забороною.

Севанія не зводив з Вірсавії очей. Вона мала впевнений і безтурботний вигляд. Незворушний. І раптом він побачив, раніше не завважував, хоча щодня перебував поруч із нею, а тепер побачив: її тіло втратило стрункість, вона вже не була юною дівчиною, схожою на стеблину лілеї; вона розповніла й обважніла, плечі розрослися вшир, наче для важкої чоловічої ноші. Він і помислити собі не міг, що вона колись зміниться. Думав, що назавжди залишиться такою, якою була тієї першої ночі, коли він стеріг її сон у домі Урії.

Несподіване відкриття, що й тіло Вірсавії стало тілом цариці, заспокоїло його, але й засмутило.

— А цар? — запитав він.

— У душі він знає, що йому доведеться втратити Тамар. Така краса не повинна марнуватися. Чого варта краса без належного застосування?

— Я гадаю, що вона для нього святість, — промовив Севанія глухим від ляку голосом. — А від святості цар ніколи не відступиться. Він уб’є Амнона й поверне її собі.

— Ти не знаєш царя. Не знаєш його так, як знаю я, — заперечила Вірсавія. — Він захоплюватиметься відвагою Амнона. Потрібна неабияка відвага на діяння, заборонене Богом. Сам цар уже втратив таку відвагу.

— Усім своїм єством я знаю, що це призведе до біди й смерті, — здушено простогнав Севанія. — Я хворий від страху, як Амнон хворий від жаги.

Він і справді трусився всім тілом, аж мусив опертися об одвірок.

— Ти назавжди зостанешся отроком, який грає на кіннорі, — мовила цариця, і в її словах вловлювалася м’яка й ласкава, а можливо, й поблажлива насмішка.

— Так, — відповів Севанія. — Маю на це надію.


Потім Вірсавія пояснила Севанії, що він повинен сказати Йонадабові, а той — Амнонові. То була не просто добра й доброзичлива порада, ні, їм належало виконати те, що було єдино можливим і невідворотним.

Хай Амнон не встає з ложа. Навіть якщо вогонь у його нутрощах згасне, мусить лежати. Хай передасть цареві через гінця, що в нього, мовляв, смертельна гарячка, яка висмоктує його дух і кров, і він хоче востаннє побачити свого вітця, узяти в нього благословення, останнє напутнє слово, перед тим, як зійти в царство мертвих. Хай Амнон скаже: ти не повинен забувати про моє право первістка.

Вірсавія задумливо гойдала на коліні Соломона, який бавився її товстим золотим ланцюжком на шиї, а вона тулилася щокою до його кучерів і говорила, мовби звертаючись до нього:

— Коли прийде цар, хай Йонадаб прикриє Амнона так, щоб видно було хіба лиш його бліде обличчя, він повинен не допустити, щоб цар побачив, до якої саме частини тіла прилила вся кров. Амнон мусить сказати своєму батькові, що він очікує смерті як спасіння, життя ніколи не дарувало йому істинної радості, він почуватиметься на своєму місці серед тіней царства мертвих, він уже почав звикати до безкровності й прозорості. А коли цар неохоче, але з батьківської спонуки покладе долоню на його чоло, Амнон має зітхаючи сказати: останньою втіхою перед моїм відходом з життя було б побачити Тамар, ти ж знаєш Тамар, сестру Авесалома, оту з чистим голосом і уникливим поглядом, твою доньку. Хай прийде до мого смертного ложа й випече для мене хліб з пшениці та ячменю, щоб я взяв собі в дорогу.

Цар не відмовить Амнонові.

А коли згодом Тамар прийде до нього, коли вона спече хліб і подасть йому, тоді він візьме її і покладе на своє ложе. Жінка, яка подає чоловікові свіжоспечений хліб, безборонна, розпалена від роботи й жару печі, її серце тане від ласки й любові. Вона ляже до нього, покладе голову на його руку, і вони розділять одну хлібину на двох.

— І це все? — запитав Севанія.

— Так, це все, — відповіла Вірсавія.

— І що буде потім?

— А потім нічого більше не буде. Потім вона належатиме Амнонові. Цар утішиться, що син його одужав. І подумає: Господь уберіг його.

— Вберіг?

— Усе, що буде обрано, спершу треба зберегти. Те, чим зневажують, ніколи не оберуть. Хай Йонадаб скаже Амнонові ще таке: спершу захист, потім — обраність.

І Севанія пішов до Йонадаба, а Йонадаб пішов до Амнона. Той лежав на ложі, не пригубив вина, поданого другом, навіть хліба не попросив. Але уважно вислухав хитромудрий задум, переказаний йому Йонадабом.

— Без твоєї дружби мені це було б не під силу, — промовив він.

— Ти оточений друзями більше, ніж будь-хто з відомих мені людей, — відповів Йонадаб.


Цар Давид відразу здогадався, яка хворість напала на Амнона, йому вона була знайома, незгірш як прокаженому знайомі біла, наче вкрита інеєм, шкіра і гнійники.

— Хто вона?

— Ніхто.

— Ти повинен сказати мені, хто вона. Ти матимеш її, я подарую її тобі, ким би вона не була.

Вона — тінь Господа. Тінь, яка панує в царстві мертвих.

— Тінь Господа?

— Так.

— Тінь Ягве?

— Так.

— Певний, що все так і є?

— Так, батьку, саме так.

— Вона Господь? — обережно, з неприязню в голосі запитав Давид.

— У царстві мертвих ми всі стаємо тінями, — втомлено й байдуже пояснив Амнон. — І Господь — також.

— Я приніс тобі перепічку з родзинками й мед.

— Дякую, батьку. Та я ситий від страждань.

— Кілька крапель меду, може? — припрошував Давид.

— Ні, навіть краплини не здужаю.

Щоки Амнона втратили свою колишню пухкість, а жирові складки під очима стали борознами, у яких великими перлинами збиралися сльози.

— Я постив, — озвався цар. — Але постив голодуючи, бо саме голод сповнює піст побожним змістом. Того, хто не голодує, Господь не зміцнює постом.

— Йонадаб приносив чашу вина. Але вино мені не п’ється.

— Поститися без голоду й спраги марна справа, — запевняв цар. — Однаково, що їсти й пити.

— Мені й жити не хочеться, не те що їсти, — відповів Амнон. — Моя душа прагне лише прохолоди смерті.

І цар усвідомив своє безсилля й вирішив піддатися йому, сили на це йому ще вистачить, він боявся того, що скаже Амнон, коли він таки змусить його назвати ім’я жінки, яка накликала на нього нестримну жагу; йому бракувало відваги почути це ім’я.

І цар нахилився над ложем, сповнений задушливої нехоті, поклав долоню на чоло Амнона.

— Ти нічого більше не бажаєш? — запитав він.

— Окрім твого благословення?

— Моє благословення маєш.

— Окрім нього? Ні, нічого.

— Нічого?

— Хіба що тобі на догоду міг би вигадати якесь бажання, — здушено простогнав Амнон.

— То вигадай.

— Тоді мені хотілось би хліба. Звичайної круглої хлібини в дорогу, з пшениці та ячменю.

Він говорив повільно, через силу, мовби підбирав слово за словом.

— Слухаю тебе, — мовив Давид.

— Якби Тамар, моя сестра, а твоя донька, а ще більше сестра Авесалома, прийшла сюди й спекла хліб, це, можливо, стало б для мене недовгою розрадою.

Почувши ім’я Тамар, цар здригнувся і миттю забрав долоню зі спітнілого чола Амнона.

Треба було змусити його назвати ім’я, думав цар. А я дозволив йому зробити це з власної волі, майже безневинно. Я безсилий.

— Хай би вона спекла хліб у мене на очах. Може, я востаннє в житті насолодився б запахом збродженого тіста, намилувався б її руками, які його вимішують.

— Хліб в останню дорогу повинен бути прісним, — сказав цар, який виразно відчував жагу, приховану в сумному голосі сина.

— Короткий цей шлях, — боронився Амнон. — Для мене — це лише крок до царства мертвих.

— Я пришлю її до тебе. Негайно. І борошно пришлю. І борошно, і закваску. Нічого для тебе не пожалію.

Цар підвівся і вийшов, прихопивши з собою перепічку й мед, залишивши по собі лише благословення.


Та перш ніж відіслати Тамар до Амнона, він навідався до Господа в скинію, щоб запитати в Нього поради. Але Господь відповів, як завжди:

— Усяка обіцянка царя дана перед Богом.


* * *

Севанія розповів Вірсавії про все, що відбулося, його голос звучав тихо й сторожко, він почувався зніченим, хоча її передбачення збулися; деякі слова він приховував, кахикаючи й затинаючись, уникав жестикуляції, такої звичної для нього.

Тамар замісила тісто біля ложа Амнона, увесь покій сповнився пахощів борошна й закваски, її пальці, вправні, ніжні й сильні — здавалося, що непорочні й водночас на диво досвідчені пальці, — привертали увагу недужого; вони замішували тісто впевненими, ритмічними рухами; коли Тамар занурювала їх у тісто, воно тихо пихкало, а коли виймала, тісто зітхало й плямкало, соковите й вологе. Вона уривчасто дихала в такт своїм рухам, її щоки зачервонілися, мов гранати.

— Розумієш?

— Так, розумію. Далі!

І ось вона сформувала хлібину, круглу хлібину з м’якою, глибокою ямкою посередині, поклала її на деко й понесла до печі на задвір’ї Амнонового дому. Амнон на ту мить так розхвилювався, що зомлів. Йонадаб скроплював його чоло алое, а я розтирав груди єлеєм, але він отямився лише тоді, як повернулася зі спеченим хлібом Тамар. І вона запитала:

— Переломити тобі хлібину?

Її голос був тихим і хрипким, вона все ще важко дихала.

— Так, переломи, — попросив Амнон.

Вона зняла хлібину з дека, розламала її навпіл і запитала:

— Покласти хліб на тацю біля тебе?

— Ні, — відповів Амнон, — подай зі своїх рук.


— Потім він звелів нам залишити їх наодинці, його й сестру його Тамар, — вів далі Севанія. — Ми вийшли від нього, Йонадаб і я, ми направду вислизнули з покою, бо відчували, що й нас ось-ось охопить соромна гарячка. Якщо продовжувати розповідь чи радше закінчити, то те, що відбулося потім, годі пояснити.

— Так, я знаю. Я знаю тебе, Севаніє. Продовжуй!

— Вона підійшла до його ложа, тримала переломлений хліб у правій руці, а лівою стягнула на грудях свою одіж, хліб простягала, як простягають їжу хижому звіру в клітці. Хліб пахкотів, мов нива зі збіжжям на полуденному сонці.

— Підійди ближче, — попросив Амнон. — Підійди й сядь біля мене.

Тамар послухалася, але сиділа сторожко, ніби будь-якої миті готова була підхопитися на рівні ноги.

— Ти справді помираєш? — запитала вона.

— Уже ні, бо ти поруч.

— Але помирав?

— Так, я міг померти.

— Чому ж уже не вмираєш?

— Ти прийшла до мене з хлібом життя.

— Але ти навіть не скуштував хліба.

— Ляж біля мене! Ми з’їмо його разом.

І він притягнув її до себе так, що вона лягла горілиць поруч нього. До його обличчя повернулася кров, руки знову налилися силою. Тамар тримала хлібину перед собою, мов щит.

— Ти вихований священниками, знаєш закон Божий, хіба Господь не забороняє цього? — запитала вона.

Тамар жбурнула в Амнона іменем Господнім, наче мідним списом.

— Ні, у законі Божому немає ані слова про таке.

— Правда?

— Така ж правда, як те, що Бог існує, сестро. Жодного слова!

— Я ще незаймана.

— Так, ти зберегла свою цноту заради мене. Я тебе обрав. Спершу збережена, потім обрана.

— Моя незайманість надає моєму життю цінності. Якщо позбудуся непорочності, втрачу й свою особливість.

— Для мене ти завжди будеш незайманою сестрою!

— Мій батько зречеться мене.

— Усі батьки зрікаються своїх доньок, коли ті втрачають цноту.

— Я волію залишитися чистою.

— Це станеться дуже швидко. Ти не встигнеш стати нечистою.

— І навіть Господь не захистить мене.

— Я захищатиму й оберігатиму тебе все життя. Ти станеш моє царицею. І буду я навіки проклятий, якщо не стану тобі захистом і могутнім муром до глибокої старості!

Він жадібними руками здер з неї одіж, оголив її лоно, пригорнув до себе й оволодів нею, гарячково, судомно, незграбно; вона плакала й скімлила, але він того не чув, усе відбулося так швидко, що він заледве чи й усвідомив її стогони. Скажи мені царице, чи існує насправді різниця між коханням і наругою?

Не існує ніякої межі між коханням і наругою.

Потім він зіскочив з ложа, блідості на обличчі й сліду не залишилося, він був голий і лискучий, мов молодий олень, миттю взявся до хлібини, яку Тамар впустила на підлогу. Господь воістину сотворив диво! І він сказав:

— Ти сука, Тамар! Ти сука, як і всі інші!

— Все пропало! — заскімлила Тамар.

— Так! Ти отримала те, чого хотіла, те, про що мріяла все своє дівоцтво! Я більше не маю чого тобі дати!

— Ти ж обіцяв захищати й оберігати мене!

— Я був хворий. Я помирав. Я марив.

— Ти повинен взяти мене за дружину. Цар подарує мене тобі.

— Ти мені огидна. Твій хліб чудовий, але сама ти наче тісто і смердиш збродженим тістом. Забирайся геть! Не хочу тебе бачити!

— Кинувши мене, ти вчиниш більший злочин, ніж наруга.

— Господь віддав тебе під мою владу. Що я міг вчинити?

— Ти міг би любити мене братською любов’ю.

— Я так і любив. Я любив тебе любов’ю, якою сповнив мене Господь.

— Ти це напевно знаєш?

— Так, напевно.

Тамар довго мовчала, лише тихо плакала. А потім промовила, схилившись до колін, ніби запитувала себе, своє тіло:

— Який же той Господь?

— Чому питаєш?

— Я питаю не тебе. Просто запитую.

— Я ніколи Його не бачив, — сказав Амнон. — Знаю Його лише за ділами Його. Але він начеб страшний. Страшний і всемогутній, — і додав: — Він такий примхливий, що я вже перестав Його боятися.

— Ти зовсім Його не знаєш. Лише користуєшся Його іменем задля кривди й власної розваги.

— Ти схожа на Авесалома, — промовив Амнон. — Раніше я цього не помічав. Але тепер бачу. Ти собі уявила, ніби Господь зробив тебе своєю обраницею! Ніби він у своїй безмірній доброті має намір вивищити саме тебе.

— Авесалом обраний! — скрикнула Тамар. — Він обраний, а не ти!

— Забирайся! — зарепетував Амнон. — Забирайся геть і більше ніколи не потрапляй мені на очі! Обраний я чи ні, не знаю і не бажаю знати, я просто хочу бути статечною і вільною людиною!

Тоді Тамар підвелася з ложа, поквапливо надягнула свою довгу до п’ят одіж. Вона й далі була прекрасна, ми з Йонадабом не завважили якихось змін. Вона взяла під руку закривавлене простирадло і вибігла з покою. Більше вона нічого не сказала, навіть не плакала, поспішила сюди, у палац Давида й заховалася у покої Мевібошета.

— Це все?

— Так, усе.

— Йди до Тамар і скажи їй, щоб вона переселилася у дім Авесалома, хай розірве свою одіж і осипле попелом своє надто вже блискуче волосся. Хай скаже, що вдовольниться тісною комірчиною, бо більше не гідна жити в людській оселі. Хай усе розповість Авесаломові.

— Добре.

— Потім ви з Йонадабом підете до царя. Скажете, що ваш візит стосується царства й того, хто прийде після нього, розповісте цареві щиру правду про його доньку Тамар і про Амнона, його сина.

— Йонадаб лежить недужий, ридає в Амноновому домі, — сказав Севанія. — Не має сили встати з ложа, не те що переповідати будь-яку правду.


Севанія виконав повеління Вірсавії.

Цар похитав головою. Він сидів з маленькою сопілкою в руках; слухаючи Севанію, неймовірно зблід, дихання стало важким, як у барана під час стриження; він пальцями переламав навпіл сопілку й наостанок сказав те, що мусив сказати:

— Я безсилий.

Потім скрадливо роззирнувся навсібіч, ніби хотів упевнитися, що ніхто, крім Севанії, його не чує, і прошепотів:

— Нічого не кажи Вірсавії! Вона не витримає цього, у неї замало сили, щоб нести безсилля, її бідолашне жіноче серце може розірватися у грудях!

Але потім він сказав — і це прозвучало так, ніби він невиразно згадав, що й Вірсавії треба спокутувати якусь несповідиму вину:

— Ні! Йди до Вірсавії і скажи їй правду! Навіщо її щадити! Вона не має права стояти осторонь! Ніхто серед живих не буває праведним або невинним. Змусь її вислухати все!


* * *

Писарю, можливо, ці рядки стануть піснею.

Благословенний Господь, моя скеля, що руки мої Він навчає до бою, пальці мої до війни! Він моє милосердя й твердиня моя, фортеця моя та моя охорона мені, Він мій щит, і я до Нього вдаюся, Він мій народ підбиває під мене!

Господи, що́ то людина, що знаєш її, що́ то син людський, що зважаєш на нього? Людина стала до пари подібна, її дні як та тінь проминуща!


Тамар. Моя донька Тамар. Будь-хто міг би її викрасти в мене. Вона була ягням, яке ніхто не стеріг. Я був її пастухом. Але я її не стеріг, бо надто її любив. Тепер я втратив її навіки. Я віддав її в жертву.

Писарю, допоможи мені запам’ятати: я мушу принести в пожертву ягницю задля Амнона, повинну пожертву задля того, хто вчиняє гріх, забираючи собі те, що присвячено Господові.

Я вже не дотримуюся належно офірувань. Допоможи мені це запам’ятати, писарю. Можливо, коли почав бачити межу своїм рокам, я подумав: пожертвував за життя достатньо. Ця думка відволікає мене, і я забуваю про пожертви. Вірсавія каже: Ти маєш усе, тож тобі немає потреби приносити офіри. Я пожертвував би всім на світі, щоб знову стати молодим. Як Амнон. Чи Авесалом.

Я не покараю Амнона. Це понад мої сили. Господи, молю Тебе, не карай його!

Лише Тобі вільно карати його. Господи, вбий його гнівом Твоїм, якщо немає іншого виходу!

Господи, нахили Своє небо й зійди, доторкнися до гір, і вони задимують! Пошли з висоти Свою руку, й мене порятуй, і визволь мене з вод великих!

І Авесалому теж не вільно карати брата за те, що вчинив наругу над Тамар. Авесалом — той, що карає. У його житті немає ні краплі брехні чи обману, він ніколи не вагається у своїх рішеннях. Я мушу пам’ятати: треба заборонити Авесаломові піднімати меч на Амнона!

Вірсавія не прийде на трапезу, переказала, що залишиться у своїх покоях, печалуватиметься про Тамар, і про Амнона, і про Авесалома. Вона зостанеться з Соломоном.

Соломон умовляв мене подарувати йому паланкін з акацієвого дерева й слонової кістки.

Ні, я не сміюся. Цей жахливий звук, який ти, на нещастя, помилково тлумачиш, постає в мені всередині, це мою горлянку стискає судомою від горя й безсилля, це мій язик вібрує від усвідомлення всіх суперечностей, які не здатні поєднуватися, а все ж без упину поєднуються, які Господь водно сплітає між собою. Прошу тебе: забудь про це!

Я мушу обернути на милосердя свою ненависть до Амнона. Я мушу його простити. Він просто здійснив мій вчинок. Це я у ньому зганьбив Тамар. Ах, як я ненавиджу свого коханого сина-первістка! Як ненависть і любов затьмарюють мою душу!

Господи, заблищи блискавицею і розпороши пітьму любові й ненависті!

Нечисту Тамар не бажаю більше бачити. Мушу сказати самому собі: вона мертва. Моє серце скам’яніло в грудях, я печалуюся, мовби вона моє найкоханіше дитя. Вона і є моїм найкоханішим дитям.

Коли спаде ніч, я спатиму на голій землі, наче дикий звір або нещасний пастух. Я пастух, який втратив свою найдорожчу ягничку.


Щоб були сини наші немов саджанці, виплекані в їхній молодості, наші дочки немов ті наріжні стовпи, витесані на окрасу палати! Повні наші комори, вони видають найрозмаїтіше, котяться тисячами наші вівці та кози, десятками тисяч по наших подвір’ях розплоджуються і ситі наші бики!


...немає пригод, і немає хвороби, і на вулицях наших нема нарікань!

Блаженний народ, що йому так ведеться,

блаженний народ,

що Господь йому Бог!


Так, писарю, ось і склалася пісня!


* * *

Авесалом навчив Вірсавію стріляти з лука. Між двох стовпів на задвір’ї свого дому він нап’яв лев’ячу шкуру. Іноді Натан або Мевібошет прокрадалися туди, щоб поспостерігати за ними, Мевібошет — у паланкіні, який насправді належав Вірсавії. Вони дивувалися, навіщо вона вправляється у такому безглуздому мистецтві.

Авесалом стояв позаду неї і викрикував короткі вказівки. Ліву ногу більше вперед! Правий лікоть вище! Відхили голову назад! Лише два пальці клади на тятиву! Ні, піднеси лук на висоту очей! Він ніколи не цікавився, нащо їй ця наука, велів подовгу стояти непорушно з натягненим луком, щоб побороти тремтіння рук. Він і лук їй подарував, дерев’яний, обплетений крученими лляними шнурами, з тятивою із баранячих жил і стрілами з бронзовими наконечниками.

Та коли Тамар прийшла в його дім і вони з Севанією у подробицях розповіли йому все про Амнона, наступного ранку він не навчав Вірсавію, сам став на її місце. Вірсавія приголомшено спостерігала, як він посилає стрілу за стрілою в око натягненої лев’ячої шкури, жодна не пролетіла повз ціль; Вірсавія чудово знала, у чиє око насправді цілився Авесалом, чию шкіру бачив перед собою.

Лев? — думала Вірсавія. А мав би на його місці бути осел.

Ні, Амнон — не лев. Авесалом — лев.

А потім, коли він десять разів спорожнив свій сагайдак і вдосталь настрілявся, коли він повісив лук через плече, вона запитала:

— Коли це вчиниш?

— Я ніколи не кваплюся. На все свій час, — відповів Авесалом.


При Давидові ніхто не вимовляв імені Тамар. Зате Амнона згадували постійно, він далі був живий і здоровий у царевих думках, але йому було заборонено приходити в царський палац, його більше не запрошували на трапези, він більше не супроводжував царя до Господньої скинії. Тамар стала ніким, а він зберіг своє ім’я.

У коморі Авесаломового дому, де вона жила, Тамар народила сина, зачатого Амноном. Але маля відразу в неї забрали й імені йому не дали, йому судилося навіки залишитися нечистим і навіть обряду обрізання не вчинили. Авесалом велів слузі віднести вночі немовля в долину Гінномових дітей і віддати Молохові, нічній подобизні Господа, пожирачеві дітей — у нічній пітьмі від Бога залишався хіба лиш гнів і жорстокість, ні, син Тамар ніколи не належав світові живих.


Соломон підростав, він був мовчазний, тихий і майже завжди всміхався. Коли йому виповнилося одинадцять років, цар подарував йому отару овець і двох пастухів, і він помандрував з Мевібошетом у Хеврон, щоб побачити своїх овечок, він сам полічив їх: сто. Соломон єдиний з царських синів знав лічбу й міг назвати одним числом кількість овець в отарі.

Усі царські сини мали свої отари, подаровані Давидом. Соломон знав, що все повертається до своїх витоків, може, колись його сімені судитиметься вернутись з Єрусалима на пасовиська поблизу Віфлеєма, царська доля схожа на кохання жінки, тож хай вівці зачекають, щоб його сім’я не загинуло від голоду.

Важливо було, щоб царські сини мали власну худобу й могли приносити її в жертву на вівтар Господа.

Коли надходив час стригти овець, усі царські сини сідали на своїх ослів, об’їжджали отари, щоб приглянути, чи все до ладу, чи не брудниться і не марнується руно, чи належно промарковані вуха річних ягнят. Вони їздили від отари до отари разом зі своїми слугами, на повозах везли вино, фрукти й музичні інструменти, іноді навіть танцівниць; в останній кошарі святкували закінчення роботи: стригли і зважували своє волосся, волосся Авесалома завжди було важче за волосся десятьох інших; потім пекли на вогні ягня, пили вино, випивали все вино, яке пощастило довезти, свято завершувалося, коли слуги вкладали царських синів на спорожнілі повози й відвозили їх додому, в Єрусалим, а ті вже й не пам’ятали, ні що чули, ні що бачили. Звідти й взялася примовка: «знати щось так, як сини Давидові знали своїх овець».

Раніше цар завжди святкував стриження овець разом зі своїми синами, але не тепер: хоч і любив овець так само, але вже не сприймав вина.

Вірсавія часто просила Давида відпустити її з синами, вона могла б допомогти в лічбі, запам’ятовувала б усі числа, підсумовувала б прибутки, вона могла б поїхати на царському ослі й бути всім за матір, ба сама могла б почуватися одним з царських синів. Однак Давид не погоджувався. Відколи вона перестала народжувати йому синів, він дедалі більше боявся за її життя і здоров’я. Ще й Натан сказав йому, що її безпліддя — то знак Господній, Господь зберіг і обрав Вірсавію з певною метою, яка небавом відкриється, а для ясновидця вже відкривається.


* * *

Писарю, хочу поговорити про велетня Ґоліафа.

Я, цариця Вірсавія, не зовсім знаю, що й думати про Ґоліафа.

Ось що розповів мені про нього Давид:

Він стеріг під Віфлеємом отари свого батька, три старші його брати вирушили в похід на філістимлян з царем Саулом у долині Теревінф. Батько Єссей послав його з хлібами й смаженими колосками для братів і десятьма головками сиру — для воєначальника.

Доки він був у війську в братів, з рядів філістимлян вийшов Ґоліаф — філістимляни й ізраїльтяни саме стояли фронтом одні до одних, — і Ґоліаф глумився й обзивав народ Ізраїлю, викрикуючи:

— Ось я стою тут сам! Чи знайдеться серед вас хоч один чоловік, який відважиться стати зі мною на бій, чи всі ви боягузливі ослята й налякані ягнята? Якщо хтось із вас здатний перемогти мене, ми всі вам упокоримося, не лише я, мертвий, але й усі живі впадуть ниць перед вами! Ви — немовлята, молокососи і євнухи!

І народ ізраїльський відсахнувся у страху від самого лише його вигляду й громового голосу.

І сказали вони Давидові:

— Так чинить Ґоліаф щодня!

Давид на той час був іще зовсім хлопчиськом, як Севанія, часто казав він; його борода ще не засіялася, і він іще не знав жінки.

Ґоліаф направду жахав своїм виглядом.

Мав сім ліктів зросту, мідний шолом на голові міг би правити за казан, у ньому вмістились би двоє козенят, його обладунки важили, як двоє коней, держално його списа було завбільшки з колону в царському палаці, а щит могли підняти хіба троє чоловіків.

Побачивши, як військо втікає від Ґоліафа, Давид сказав:

— Якою буде винагорода за перемогу над Ґоліафом?

І йому відповіли:

— Саул віддасть переможцеві свою доньку Міхаль, а батьків дім переможця звільнить від податей у царську скарбницю.

Саулова донька Міхаль.

Але старший брат мовив:

— Я тебе знаю, Давиде, твою зарозумілість і пиху. Ти прийшов сюди лише заради того, щоб побачити, як нас тут порубають. Негайно забирайся додому, до своїх овечок в пустелі.

Давид розгнівався.

— Я стану на бій з Ґоліафом і здолаю його! Біля своїх овець я убивав і левів, і вовків, і ведмедів. Так, я хапав лева за гриву й убивав голими руками. То чи мені боятися необрізаного філістимлянина?

На Давида вдягнули обладунки царя Саула, але вони були надто важкі й волочилися по землі, він ледве міг переступати ногами.

— Ні, — промовив Давид, — я пастух і як пастух зустрінуся з цим нечестивим бараном!

Він узяв свою пращу й костур, який теж був пращею, і вийшов до Ґоліафа.

Ґоліаф рикнув щосили:

— Гадаєш, я якийсь шолудивий пес, що ти виходиш на бій зі мною з костурами!

Від його громового голосу перелякалося все ізраїльське військо й відступило на сім кроків.

Але Давид вийняв з торби камінь і жбурнув його пращею в Ґоліафа, жбурнув з відстані сорока кроків, камінь поцілив велета в голову й застряг у чолі, наче ріг. Ґоліаф повалився оглушений на землю. Тоді Давид підбіг до нього й добив, схопив за бороду й відсік голову. А філістимляни втекли.

Троє Давидових братів узяли голову Ґоліафа за волосся, поволокли її до царя Саула й поклали йому до ніг.

Давид забрав собі його меч і шолом, шолом віддав пралям, які перуть у ньому великі простирадла.

А коли мужі ізраїльські та юдейські побачили мертвого велетня Ґоліафа, переможно заволали й погнали філістимлян аж до воріт Екрона. Екрон — філістимська столиця на межі з Юдеєю, у горах.


Сім ліктів зросту?

Невже направду існують такі чоловіки?

І спис, як колона в царському палаці? Чи не зручніше було б велетневі, — якщо існують велетні, — скористатися звичайним списом, якого можна кинути з удесятеро більшою силою, ніж у звичайних людей?

Та й пращу Давидову він мав би помітити, хіба ні? Навіть філістимський велетень не може бути таким неуком, щоб не розпізнати пастушу пращу й не знати, що нею можна вбити навіть великого хижого звіра!

Чому він навіть щитом не затулився?

Невже необрізаному чоловікові й справді бракує хитрості й розсудливості?

Коли цар Давид уперше розповідав мені про Ґоліафа, я відчувала страх і гордість за нього. Удруге я слухала уважніше, бо ж знала, чим закінчиться та історія, і подумала:

Слова ті самі, тільки розміри трохи збільшилися, там на чверть, тут — на палець.

Потім я здогадалася: Давидова царственість змушує все навколо нього набувати більших розмірів, навіть оповідки; його велич не дозволяє зображувати події такими, якими вони були насправді.

Можливо, Ґоліаф був незвично високого зросту, але, скоріш за все, цілком звичайним чоловіком, бо ж меч його викували набагато пізніше, вже після його смерті, щоб підтвердити поголос про велетенський зріст. Ґоліаф був огрядний і незграбний. Давид поцілив у нього каменем з пращі доволі зблизька, тож рука його не схибила. Але то зовсім не було дивом Господнім і ніяким не подвигом пастуха з Веніамінового роду, той вчинок цілком був під силу Давидові.

Отак я тепер часто думаю про Ґоліафа, страхітливого велетня з Ґата.


Авесалом напав би на нього з мечем. Можливо, вбив би його, а може, й ні.


* * *

Вірсавія востаннє вправлялася з луком в Авесалома. Тепер вона могла пробити подвійний шар шкур з тридцяти кроків; коли стріляла, руки й пальці більше не тремтіли, вона вже не замружувалася, натягуючи тятиву.

Був день напередодні стриження овець, вони розмовляли про Амнона, і вона сказала:

— Ось уже й два роки минуло.

Але Авесалом нічого на те не відповів.

— Не розумію твоєї терплячості, — вела далі Вірсавія. — Терплячість може перетекти в забуття.

Авесалом мовчав.

— А забуття — у прощення. Мине трохи часу, і ти, диви, запросиш його до свого столу.

Авесалом мовби й не чув.

— Тамар марніє. Вона блукає твоїм домом, наче тінь, Авесаломе. А пам’ятаєш, якою розкішною і вродливою вона була? Твоя сестра Тамар?

Якийсь час вона чекала на його відповідь з натягненим луком у руках.

— Не можна просто вичікувати нагоди, Авесаломе! Ми самі повинні її прикликати!

— Підніми плечі! — велів Авесалом. — І лук на долоню вище!

Вірсавія випустила стрілу, стріла зі свистом пролетіла в повітрі й поцілила в левове око. Потім вона опустила лук, і аж тоді її руки й пальці затремтіли, і вона замружила очі.

Авесалом.

Він нічого не сказав, але вона відчувала тепло його тіла, він стояв позаду неї, обраний, стояв так близько, що її потилиці торкався його подих і пекучий погляд, а коли у ворота дмухнув легкий вітерець, почула, як густе волосся Авесалома затріпотіло, зашелестіло; до її ніздрів долетів запах його шкіри й просякнутого потом череса на стегнах.

Авесалом!

Один-єдиний крок назад, і вона опинилась би в його обіймах.

Нарешті він міг би торкнутися її, а вона оперлась би на його груди.

Лише один короткий крок.

Та коли вона, зрештою, таки зробила той крок, коли не могла вже себе стримувати — ніби поточилася чи відсахнулася, — того, що собі уявляла, чого так жадала й боялася водночас, не сталося.

Ні, він уперся долонями їй у лопатки й відштовхнув від себе, ніби якусь мертву річ, ніби даючи зрозуміти, що ніяка опора їй не потрібна, що її тіло викликає у нього спротив і відразу.

Він зневажив нею.


Вона кинула лук додолу, обернулася до нього, намагалася глянути йому в вічі, але не змогла, лише невиразно бачила його обличчя, благодатна пітьма опустилась на її очі, рот наповнився слиною, горло зціпило судомою. Її охопила несподівана безпорадність, вона вчепилася в Авесаломове обличчя, яке ніби втратило всі притаманні йому риси й стало гладким та рівним, лискучим дзеркалом; вона вчепилася в нього судомними, скарлюченими пальцями, нігті глибоко проборознили шкіру й плоть. Він не захищався, віддав своє обличчя їй на поталу, мовби готовий був пожертвувати ним задля неї, і лише тоді, як уже не міг більше терпіти болю, вирішивши, що вона вже достатньо покарала його, перехопив її руки й відсторонив від себе. Кров заливала обличчя й очі, а він міцно тримав Вірсавію, доки її тіло врешті обм’якло, а з очей полилися сльози.

Зневажена цариця.

Так вони стояли якусь мить, розгублені й налякані, якась невідома сила жбурнула їх у це протистояння, може, то було священне хвилювання, і обом тепер треба було навпомацки знову повернутися до початку, треба було отямитися. Зрештою, Авесалом відпустив Вірсавію, ступив два кроки назад, а тоді поволі рушив до лев’ячої шкури, щоб зняти її й згорнути сувоєм; крок його був твердий і розмірений, як завжди; якби не кров на обличчі, ніхто й не здогадався б, що з ним трапилося щось незвичайне, а може, й фатальне.


Вірсавія побігла в палац, наказала принести води, вона мусила відмитися дочиста, раз по раз омивала очі й губи, терла й шкребла долоні та нігті, мовби їх з Авесаломом залило нечистим потоком; вона милася мочалкою і витиралася лляним рушником, аж доки шкіра забула Авесалома й почала пекти, наче вогнем.


Потім вона покликала Севанію, хотіла принести в жертву Корбана, голуба-павича. Веліла віднести клітку з птахом до священників і сказати їм, що то голуб цариці.

Але Севанія вагався.

— Ти ж його дуже любила, — несміливо промовив він.

— Він сміховинний і дурний, — відповіла Вірсавія. — Ще й старий, до того ж. Якщо я його не пожертвую, він скоро помре від старості.

— Я ще ніколи не бачив такого гарного птаха, тобі бракуватиме його співу.

— Він не співає, лише туркотить — ото й усе. Цар Давид мав у молоді роки птаха, який умів передавати звук заточування меча й бриніння натягнутої тятиви.

Вона сказала це, ніби щоб повідомити, що існують птахи для будь-яких потреб і випадків, але Корбан не той птах, який їй нині потрібний.

— Він для жертовного спалення? — запитав Севанія.

— Так, для жертовного спалення, — кивнула Вірсавія і додала: — Жертва-обітниця. Необхідні молитви я промовлю сама, наодинці з собою.

Севанія вийшов з покоїв Вірсавії, притискаючи голуба до грудей, мовби хотів його захистити, у якийсь таємничий спосіб зберегти його для Вірсавії. Вірсавія звернулася з молитвою до Господа, піднесла вгору руки долонями до стелі — часто бачила, як молився Давид, — і попросила в Бога, щоб Авесалом зазнав того, на що заслужив, щоб нізащо не став обраним, а якщо й обраним, то так, як голуб-павич Корбан. Вона заплющила очі й промовила: він брехливий і ненадійний, ніколи не покладайся на нього, він отруйна гадюка, яка обернулася на патерицю.


Авесалом пішов до царя Давида, один із синів завжди мав за обов’язок запитати: чи поїдеш з нами на стриження овець?

А цар відповів, як відповідав останні десять років:

— Ні, я залишуся у своєму місті.

Авесалом сказав, як належало йому сказати:

— Ми благаємо, щоб провадив нас, царю! Задля плодовитості отар і блиску вовни в овець.

Цар відповів, як і належало йому відповісти:

— У моїх синах моя плодовитість.

І більш нічого не сказав.

Авесалом дивився на Давида: той напівлежав на короткому тапчані за однією з ширм, які слуги ставлять навколо нього; на ширмах вишиті птахи, фруктові дерева й звинні змії, ніхто не знав, від чого вони мали б захищати царя, його брезклий живіт важко звисав на козяче покривало, він мружився до Авесалома, наче від яскравого світла, його права рука й плече ледь тремтіли від напруження, він насилу втримував своє тіло в такій позі. Авесалом з задоволенням подумав, що батько невпинно старіє; щоразу зустрічаючись з ним, він помічав нову зморшку на його обличчі, нові обвислі мішки шкіри під очима і в кутиках губ, іще одну старечу пляму на дедалі сухішій шкірі. Його очі щораз глибше западали в очниці, на його обличчі щораз частіше з’являвся неуважний або апатичний вираз, можливо, він вправлявся у роздумах і збайдужінні, щоб легше витримати вичахання й смерть.

— Що сталося з твоїм обличчям? — запитав цар.

Авесалом провів долонею по подряпинах на щоках, кров уже встигла підсохнути.

— Я їхав через чагарник диких рож, волосся зачепилося за гілки терпентинного дерева. Осел налякався колючок і помчав напролом.

— Та рожа мала кігті, як розлючена фурія, — промовив цар. — Таку рожу треба оминати.

— То лише в юності так гасають, — сказав Авесалом.

— Треба викопати ту рожу з корінням і пересадити в свій квітник.

— Я її знищу. Вирубаю своїм мечем, — сказав Авесалом, а потім запитав, мовби хотів змінити розмову: — Пошлеш з нами мого брата Амнона?

— Амнона?

— Так, Амнона.

Цар лежав непорушно. Авесалом не бачив очей Давида, однак відчував на собі його погляд.

— Прошу тебе, царю, — знову заговорив Авесалом. — Якщо сам не хочеш їхати з нами, то відпусти натомість Амнона!

— Амнона замість себе?

— Так.

Цареві видалося таке прохання незрозумілим, такої заміни він уявити собі не міг. Як, він — цар, а замість нього послати Амнона, сина, котрий вчинив наругу над своєю сестрою? Чому б тоді замість себе не послати осла чи скаженого бика, чому не послати засмердженого трупа? І він закричав на Авесалома, випростався на тапчані й закричав так, що черево нависло над козячим покривалом, мовби шатро в негоду:

— Амнон! Смердючий кабан! Чумний гнійник, який заражає нечистю все навколо! Ніхто не може заступити мене! Якщо не я, то ніхто!

Авесалом, сповнений гідності й самовладання, вийшов з царських покоїв. Він завважив іще один добрий знак: викричавшись, батько дихав хрипко, зі свистом, так часто дихають старі люди, коли вже не мають сили дихати глибоко й кашлем очищувати горло. Ніхто не може мене заступити... І він повернувся у свій дім, щоб обмити рани й приготуватися до стриження овець.


А Давид пішов до Вірсавії, час вечірньої трапези ще не настав.

— Де твій голуб-павич?

— Я подарувала його Господові.

— Принесла в жертву?

— Так.

Цар не забажав розпитувати її, якою саме офірою став Корбан, може, вона хотіла досягти ще більшої чистоти або ж попросити плодовитості, найчистіші люди завжди прагнуть стати ще чистішими, подумав він. Давид взяв у долоню пасмо її волосся й поклав собі до рота — останніми роками у нього з’явилася звичка смоктати її волосся; вона лежала, коли він прийшов, волосся розсипалося на подушці.

— Він не мав ніяких вад?

— Ні, не мав, якщо не вважати вадою старість.

Про старість цар нічого не сказав.

— Треба віддавати в жертву те, що нам найдорожче, — лише промовив він. — Так ми засвідчуємо свою любов перед Господом.

Вірсавія запитала, ніби щиро хотіла знати, ніби Бог був для неї незнаний:

— Невже Господь справді потребує нашої любові?

— Він спраглий її, як пустеля спрагла дощу.

Пустеля.

Цар повів далі:

— Він створив у нас любов, щоб ми її дарували Йому.

— То любові не існувало в порожнечі, до створення світу?

Вірсавія промовила ті слова тихо й замислено, але цар не помітив тужних ноток у її голосі.

— Ні... У своїй самотині Бог міг би любити лише себе самого.

— Надто багато любові Він нам дав, — промовила Вірсавія. — Любов вирує, мов буря в пустелі.

— Так, — спокійно відказав цар, ніби й не завваживши її схвильованості. — Любов схожа на східний вітер, який змітає все на своєму шляху. Але, зрештою, вона здіймається угору, зрештою повертається до Бога.

Вірсавія подумала: як йому все просто й зрозуміло. Він повчає мене й так само повчає своїх синів, і радників, і священників; хто зуміє пояснити, який Господь; коли він помре, невже й Господь зникне, помре тієї ж миті, що й цар Давид?

— Авесалом бажає, щоб Амнон поїхав замість мене, — сказав він до Вірсавії, промовив якось поспішно й наче байдуже, щоб з’ясувати, чи помітить вона безбожне блюзнірство в цьому зумисному намірі; він хотів влаштувати їй іспит.

Але вона відповіла:

— Жодна людина не може замінити іншу, людей не можна заміняти, як звичайні камінці на перли чи м’ясо на шкуру. Однак, — вела вона далі, і тепер її голос звучав ласкаво й ніжно, — Амнонові таки варто було б поїхати з братами. Всі відвернулися від нього, він живе мов полонений у своєму домі.

— Він має Йонадаба, — заперечив цар.

— Йонадаб — ніхто.

— А й справді... Йонадаб — ніхто.

— Амнон стає чужим для своїх братів, — сказала Вірсавія. — Ґвалтітвник сестри й нічого більше.

— Так, нічого більше. Осел і ґвалтівник.

— А він же з сімені твого.

— З мого сімені?

— Так, з твого сімені.

— Чому ти так кажеш?

— Усе не так просто, як ти собі думаєш. Ганебне кохання — також кохання.

— Ти намагаєшся обвести мене довкола пальця й у чомусь переконати, — промовив цар.

— Я боюся спокою і незмінності. Все, що застигло, спинилося, заціпеніло, лякає мене.

— Так, Вірсавіє, твоя правда. Я вже збагнув твою суть.

— Боюся чоловіків, яким не дають діяти. Чоловіків, замкнених у своїх оселях. Вчинків, яким не судилося статись. Днів, відкладених на завтра.

— А ще зупиненого занепаду й смерті?

Тут Вірсавія усміхнулася.

— Відколи ти таким став, царю Давиде? Коли почав боятися погибелі й смерті інших?

— Мабуть, потроху таким стаю.

Вірсавія замовкла, нічого не хотіла казати про те, яким він, імовірно, стає, та й не про нього бажалося їй поговорити, цариця боялася його старіння, бо його старість була чужаком, вона непокоїла її й лякала. І водночас манила й спокушала, як усі чужаки.

Зрештою, Вірсавія таки озвалася.

— Мусиш наказати Амнонові поїхати разом із братами.

Він не висловлював заперечень і не шукав відмовок, навіть не попросив пояснити її розмисли про необхідність руху та змін, лише важко зітхнув на знак згоди, так наче їй пощастило пояснити йому його відповідальність перед Господом.

Та коли Вірсавія запропонувала послати в дім Амнона одного з прислужників Соломона з царським наказом, Давид спротивився.

Стражниками при Соломоновому ложі служили євнухи. Хлопчик був такий гарний і милий, що Вірсавія з царем не відважилися приставити до нього повноцінних мужів, які б оберігали сон сина. А таке доручення було настільки важливим, що майже межувало з обраністю й святістю, його виконання ніяк не годилось доручати євнухові. А от Севанії можна. Так, хай піде Севанія.


Коли вони знову зосталися самі, коли Севанія, схвильований і радісний, поквапився з царським велінням до Амнона, Вірсавію раптом охопила несподівана гаряч. Вона розпустила свою одіж і скинула додолу, гаряч ішла, здавалося, з грудей, вона вивільнила руки з широких, гаптованих золотом рукавів, вона не носила паска.

Час трапези все ще не настав.

Давид не відразу усвідомив, що вона лежить поруч із ним гола, його думки крутилися довкола Авесалома й Амнона і стриження овець. Та, простягнувши в задумі руку, щоб намацати пасмо її волосся, несподівано наткнувся на теплу й спітнілу шкіру. Він рвучко відсмикнув руку, начеб його опалила її гаряч.

Давид намагався згадати, коли він востаннє кохався з Вірсавією, але не зміг.

І він подумав: я мушу.

Цього не уникнути.

Він сів на ложі, скинув з пліч плащ, розпустив пасок на стегнах, натужно й незграбно звільнився від одіжі, що сягала колін.

Вірсавія подумала: я розпалила в ньому жагу.

Потім він ліг до неї, осідлав її, як старигани осідлують ослів. Але тільки й зумів, що притиснути її своєю непомірною тушею, хоч вона щосили й намагалася звабливо вигинатися під ним, — його чоловіче єство так і не прокинулося. І вона прошепотіла йому на вухо:

— Думай про іншу жінку! Подумай про свою нубійську рабиню, про танцівницю Неємію, подумай про Тамар!

Але це не допомогло, лише дихання ставало дедалі важчим й уривчастим. Зрештою, він скотився з неї, знесилений, розм’яклий і зневірений.

Вона взяла в долоні його прутень, м’який, теплий і в’ялий, обережно пом’яла його, і він начеб ожив, заворушився, їй навіть здалося, ніби відчуває у ньому биття його серця, однак потім зрозуміла, що ті порухи були наче в мертвої пташки, коли дитина дмухає на її крильця.

І вона раптом усвідомила, яке глибоке й печальне її кохання до нього.

Усвідомила, що він, мабуть, думає: Господь покинув мене.

Давид і далі важко сапав та хрипів, мовби невдача позбавила його останніх сил, не тілесне безсилля і велика напруга, а, власне, невдача.

Урешті Вірсавія сказала:

— Не думаю, що Він покинув тебе.

— Хто?

— Господь.

— А Він повинен був мене покинути?

Голос царя звучав гостро, він сів на ложі й глянув на дружину. І вперше за дуже довгий час вона змогла зазирнути йому в вічі.

— Ні, — виправдовувалася вона. — Ти ніколи не повинен відкривати свою душу таким підозрам!

— Ти підозрюєш, що Він покинув мене? Ти ж віддавна вважаєш, що Господь, мій Бог, покинув мене! — скрикнув Давид.

Вона намагалася зберігати спокій, вона бачила, як розхвилювався його дух.

— Мені таке ніколи навіть на думку не спадало!

— То Натан щось сказав?

— Ні, Натан нічого не казав.

— Але про це пліткують у моєму палаці! Шепочуться і народ, і невільники, і священники: Господь відвернувся від нього!

— Ніде й ніколи я не чула й слова, яке можна було б так витлумачити!

Вірсавія сказала це м’яко, дуже покірно. Та, мабуть, не достатньо покірно.

— Ти хочеш засіяти невіру в мою душу! Але Господь нізащо не відвернеться від мене! — нахилившись, закричав їй у вухо Давид. — Навіть якщо зраджу Його, Він не відверне від мене Свою десницю! Куди б я не обернувся, бачу Його лик! Де я, там і Господь!

— Так, — смиренно й налякано прошепотіла Вірсавія. — Я знаю, що ти належиш Господові, а Господь належить тобі.

Але бурю в царевій душі вже годі було погамувати.

— Він живе в моєму серці і в повітрі, яким я дихаю; коли я рухаюся, це Він рухається у мені, у моїх руках і ногах — Його сила!

Тоді Давид підійшов до Вірсавії і оволодів нею у своєму гніві, тепер його чоловіче єство не підвело, вона знову відчула себе юною дівчиною, вона тремтіла від страху й тішилася за нього.


Уранці царські сини подалися на стриження овець, попереду їхав Авесалом, останнім — Амнон. Ніхто не захотів триматися поруч нього, окрім Йонадаба. Зате Амнон тепер був серед народу, серед мужів царських синів.

Доки Авесалом стриг овець, померла Тамар. Доки брат був з нею в одному домі, вона брала силу від його близькості, від звуку його кроків, від його голосу й дихання.

Залишившись наодинці з собою, вона вже не мала поживи для душі й померла від марноти. Слуги Авесалома, котрі не поїхали з ним на стриження, поховали Тамар. Давид і Вірсавія не знали, що вона померла, довідалися набагато пізніше.

Авесалом сказав:

— Вона мусила зникнути, інакше й бути не могло.

А ще Авесалом наказав у разі смерті сестри поховати її без плакальниць, без співів і тризни, у невпізнаваному місці.

Ось чому ніхто не знає, де вона похована. Існує гробниця Тамар, але несправжня.


* * *

У всі часи мусить існувати Тамар, яку надто пристрасно люблять не ті чоловіки, що треба. Ось чому знову й знову давали це ім’я новонародженим дівчаткам. Останню доньку Давида теж назвали Тамар. Одна з Авесаломових дружин народила Тамар, яку батько несамовито любив, ім’я означає «пальма», а пальма — дерево життя. Доньки Авесалома теж народжували доньок, яких називали Тамар, і понині сестер і доньок нарікають цим іменем.

Однак в Авесалома не було жодного сина, який би вижив після народження, всі помирали під час пологів.

Доки інші сини стригли овець, цар Давид подарував Соломонові першу дружину. Соломон був надто самотній, і надто безтурботний, і надто дитинний. Його дружину звали Орпа, і вона народила йому доньку Тамар.


Коли царським синам настав час повертатися після стриження овець, до палацу прибув посланець, один з дванадцяти вірних мужів Амнона. У його мула від скаженого бігу розірвалися легені, і він стік кров’ю з ніздрів перед сходами царського палацу.

Цар велів посланцеві сісти, бо того не тримали ноги, і посланець розповів Давидові й Вірсавії таке: це трапилося в Гаваоні, всіх овець уже постригли, навіть Авесаломових, а їх у нього було найбільше. Отож усі вівці пострижені, а чоловіки п’яні, тривав другий день святкування. Тоді Авесалом, серце якого не піддається чарам вина, сказав своїм мужам:

— Вони так захмеліли, що їм байдуже до життя. Візьміть ваші мечі й порубайте їх!

І слуги Авесалома вбили всіх царських синів і половину слуг, зістрижена вовна просякла кров’ю, ми, хто ще зостався живим, вилізли на наших ослів та мулів і втекли, лише мені пощастило дістатися до Єрусалима, щоб повідомити тобі погану звістку.

І всі помітили з виразу обличчя царя, що саме такого розвитку подій він і очікував, його не охопив розпач, він не ридав; посланець з однаковим успіхом міг би виринути з його власних підозр та передчуттів, як і з гаваонських земель, він цілком міг би бути однією з примар Давидового батька в плоті. Обличчя царя збліднуло, плечі опустилися, ніби ще одна важка ноша пригнула їх додолу, але він не кричав, він мовчав; може, Вірсавія, стоячи поруч, вловила слабкий стогін, який, проте, міг бути й посвистом у його грудях. У цілковитій тиші Давид розірвав на собі одіж.

А Вірсавія подумала: Соломон живий!

І ще подумала:

Але Давид іще здатний черпати силу з порожнечі, Господь іще здатний позбавити його старості, яку Він вдихнув у його плоть, Давид не відає послуху й смирення, він наповнить жіночу обитель новими дружинами й знову зачинатиме синів, я ж безплідна, не мине й року, як у нього знову народиться шість десятків синів. А я неплідна.

Прибіг Натан, рвав на собі волосся і завивав, як плакальниця, підбіг до царя, ніби хотів обійняти, та коли Давид відштовхнув його, впав на коліна, б’ючись раз по раз чолом об кедрові мостини підлоги, і без упину кричав:

— Я знав це! Я знав це! Я знав це!

Мевібошет також ридав, чужий плач часто мовби заражав його, щоки обвисли потворними складками, нижня губа вип’ялася назовні, сльози текли з очей, з носа витікала вода, яка, ймовірно, також була сльозами, він стогнав і примовляв по-смішному гугнявим голосом:

— Дім царя Давида віддано на поталу долі, жнець нажав повний оберемок царських синів, який же Ти, Боже, хто з’явиться у прийдешні часи й спасе нас від ворогів!

Глибоко в серці Вірсавія не розуміла, що трапилося. Авесалом наважився на вчинок, який своєю жорстокістю перевершив усі її очікування, але мій син живий, думала вона, Соломон серед моїх синів. Вона притулилася до царя й прошепотіла:

— Ти ще маєш Соломона!

Але він не чув її слів, бо саме тоді, саме тоді, як вона пригорнулася до нього, слуги закричали, що їде ще один посланець, до того ж на свіжому, не виснаженому ослі.

То був Йонадаб.

Ніщо на його обличчі не свідчило, що він везе новину, йому наче ні́чого було повідомити.

— Амнон мертвий, — сказав він. — Авесалом велів своїм мужам убити його під Гаваоном.

— А що було потім?

— Потім усі царські сини розбіглися. Повтікали до Рами. Скоро вони повернуться до царського міста.

— Ти сам це бачив?

— Так, я все бачив.

І всі зрозуміли, що Йонадаб каже правду. Цар, і Вірсавія, і Натан, і Мевібошет, і всі слуги подумали: саме таке розгортання подій ми й передбачали.

Уже не треба було печалуватися за долю всіх синів, можна вдовольнитися оплакуванням самого лиш Амнона.

Тоді Натан, пророк Господа, промовив:

— Я знав це.

— А що Авесалом?

— Він утік до Ґесура, до батька своєї матері, царя Талмая.

Давид запитав суворо й спокійно:

— Амнон дуже мучився?

— Він був безтямно п’яний. Навіть ім’я Господа не встиг викрикнути, все відбулося так швидко, що він, мабуть, досі вірить, що живий.

— Хай би скільки часу було йому відпущено, він ніколи не звернувся би до Господа, — понуро мовив Давид.

Давид відіслав усіх геть, подавши рукою знак Вірсавії залишитися, він хотів побути наодинці з Господом. Бо так воно було: у цьому непоєднуваному й неможливому він відчував справжню присутність Господа: коли змушений був сумувати й торжествувати водночас, коли — ось так, як зараз, — мусив оплакувати Амнона й Авесалома й торжествувати, що решта його синів живі. Вірсавія залишалася при ньому, жаліла його, голубила, хвалила й возвеличувала.


І цар Давид повелів, щоб Авесалом більше ніколи не повертався в Єрусалим, він убив Амнона, котрий, попри все, мав прийти після нього. Авесалом учинив те, на що сам не смів би відважитися, лише Господь мав на таке право.

Тому Авесалом залишився у Ґесурі, материн батько збудував для нього дім. Авесалом узяв собі нових дружин, які народили йому доньок. А Натан провістив, що Давид і Авесалом ніколи більше не зустрінуться за життя.

За той короткий час, що він уже подумки поховав своїх синів, від царя відступила старість. Давид ураз наче помолодів; бентежна думка про те, як заповнити втрату синів, спонукала його знову ходити до жіночої обителі — зарано ще дружинам ганьбити свою голову вдовиним покровом.

Цар Давид знову повернувся до звичних відвідин Господньої скинії, ніби згадав, що Господь належить не лише йому самому, але й народові, і що сам він — священник священників, єдиний намісник Бога на землі. Він дозволив понизити себе й принизити, а потім знову вивищити, увінчав короною свою голову, а священники одноголосно підтвердили, що його влада священна, як свіжі води, що витікають з джерела джерел — від Бога, і Господь дарував йому життя вічне; на святкуванні приходу нового року він грав на цимбалах і литаврах, витанцьовував шалені танці, розсипав прах і попіл і кадив кадилом — усе виконував, що треба, аби продемонструвати одвічну різницю між порожнім Ніщо і світом створеним, злом і добром, загибеллю і воскресінням, царством мертвих і царством живих, так, він качався у цих святощах, як бик качається у свіжій соломі, і голос його лунав молодо й грімко, коли він проголосив перед народом, що Господь знову зійшов на Свій престол й оновив Свої обіцянки дощу, плодючості, й запашних медів, і перемоги над ворогами. І він сам брав участь у святкуваннях молодого місяця, зі сходів палацу цар вітав появу молодика, який запалював сріблистими іскрами свіжі паростки на полях і сповнював усіх живих істот солодкою жагою до життя.

І Вірсавія хвалила його одіж, сповнену гідності поставу й жестикуляцію, якої він вправлявся наодинці з нею, і захоплювалася загадковими й стародавніми словами, які він напівголосно бурмотів сам до себе, щоб вони осіли в його пам’яті: він був зворушливо статечний і здитинілий; вона давала йому поради й вказівки, допомагаючи створювати ще величніший та могутніший образ царя, і думала собі: Соломон.

І суд вона допомагала йому чинити, він засуджував, вона милувала. Багато років цар Давид відмовлявся виносити присуди більшості прохачів, які просили в нього допомоги, милості чи справедливості, хелефеї і фелефеї проганяли їх від брами, а тепер цар знову відчинив свій дім для безкінечного потоку ошуканих і ошуканців, голодних вдів та сиріт, жінок, вражених чарами, посварених торговців, зганьблених дівчат та їхніх сплаканих матерів, обкрадених скотарів і покинутих дружин. Вірсавії дуже до душі було судочинство, вона легко опанувала прадавні закони, які, здавалося, часто ставали прадавніми тієї ж миті, коли їх запроваджував цар. Він сидів на улюбленому низькому ослоні, скріпленому ременями, його він привіз іще в юності з Секелаґа, ослін правив йому за трон; Вірсавія сиділа на подушках поруч, але трохи позаду, так що легко могла нахилитися до його вуха й нашепотіти поради.

Цар приймав прохачів, і тих, хто благав про помилування, і несправедливо обійдених. Одного разу він зітхнув:

— Ах, мій незліченний народ!

— Ні, — заперечила Вірсавія. — Твій народ не є незліченний. Лише не перелічений.


* * *

Писарю, миррою, алое й касією пахтить моя одіж, царицею стою я по праву його руку.

Якщо Авесалом ще житиме в Ґесурі, коли помре цар, він повернеться сюди й буде помазаний на того, хто повинен прийти опісля. Хай же потриває царева старість ще на один вік, хай же Господь подарує йому вічну старість.

Син мій, Соломон, оволодів мистецтвом письма. Тепер він сам собі писар. Що він пише, я не знаю. У нього замислена усмішка. Від інших людей його відрізняє лише те, що він — мій син, це єдина його відмінність.

Дослухаючись до свого серця, я розумію, що нічого не знаю про Соломона. Гадаю, ніхто й ніколи насправді нічого про нього не довідається. Він майже завжди при мені, але я його не знаю. Він вичікує свого часу. І це дуже мудро. Лише одне мені відомо про мого сина Соломона: він розумний у якийсь таємничий спосіб. Йому п’ятнадцять років.

Його батько, цар, подарував йому меч. Срібним ножичком він вистукує на тому мечі такт, коли грає Севанія. І ні на що більше не бажає використовувати меч.

Севанії, юнакові, виповнилося тридцять.

Соломон стане тим, хто прийде. Навіть він це знає. Але про це ніколи не мовилося уголос. Навіть тут. Таке не можна вимовляти вголос. Той, хто скаже це, втратить право бути тим, хто прийде.

Авесалом часто говорив так про себе.

Авесалом. Він є, і його немає. Він очікує свого часу в Ґесурі. Добре було б виманити його звідти. Доки його немає поруч, він надто явно присутній у думках царя.

Навіть Натан, і Мевібошет, і Йоав вважають, що Авесалом повинен повернутись. Але цар каже: я не терпітиму братовбивцю у своєму домі.

Хто здатний вмовити його прийняти Авесалома?

Йоав.

Я, Вірсавія, не можу просити царя, він одразу про все здогадається. Він знає, про що я постійно думаю, — про Соломона. Він відчитує його ім’я на моєму обличчі.

Іноді я думаю: мій коханий синочок Давид. Сама не знаю, чому так думаю.

Мій син Соломон товстун. Він любить солодке вино та фіґи. А цей харч сприяє плодовитості, розманіженості й ожирінню.

Якби ж Авесалом повернувся у Єрусалим! Тут він сам накличе на себе погибель. Він переповнений святістю. Але його святість не божественна й не смиренна. Така святість, як вогонь, пожирає і знищує.

Так сказав Натан. Ми разом так сказали. Натан мовив: так, ти правильно кажеш про Авесалома й святість.

Йоав і військо вже давно мирно таборують. Вони не можуть збагнути цього нав’язаного їм миру. Негоже воїнам стерегти мирні кордони! Вони кажуть: може, Авесалом!

Я щось запропоную Йоавові. Йоав мусить поговорити з царем.

Іноді я замислююся: чи можливо, що хтось стане наступником Давида?

Давид подарував Господові місто, де Він може жити, — Єрусалим. Доти Господь був неприкаяний і безхатній. Чуєш, писарю: і цього я навчилася!

Так, колись Господь не знаходив притулку навіть у власному Творінні, Він мав дві іпостасі, до яких допасовувався почергово.

Часом Він був Богом народу, Всевишнім, тим, що об’явився у пустелі, іноді в образі вогню, іноді грізним хмаровищем, іноді блискавицею з неба, Він провадив свій народ через небезпеки й жахіття.

Тоді Він називався Ягве. Дехто називав Його Обителлю.

Часом же був Він Богом життя, Богом неба й землі, Творцем Усесвіту, який удмухнув свій дух у наші душі, який поселився у людських серцях.

Тоді він називався Шалом. Дехто називав його Щастям.

Але Давид спонукав Бога поєднатися з самим собою. Він був сином, який спонукав Бога примиритися з самим собою. І сказав він Богові: тут, у моєму місті, можеш перебувати віки вічні, тут буде милість Твоя від віку до віку.

І тепер Бог є Господом.

А Давид — син Божий.

Мій домашній божок усього лише цяцька. Я змащую його священним єлеєм тільки для того, щоб він не струхлявів. Бо люблю його.

Той, хто прийде після Давида, не буде сином Божим, а лиш Давидовим.

Усі його сини знають — щоб догодити цареві, треба водно запитувати: який Він, Господь?

Ніхто не запитує так часто, як Соломон.

Одного разу, коли Соломон був іще маленьким, він безневинно запитав: а який Господь сьогодні? Тоді цар дуже розгнівався.


Цар Давид — раб Господній.


Йоав мусить вдатися до хитрощів, мусить відшукати слабину, так, як він зазвичай відшукує слабке місце в мурах ворожого міста, слово «ворог» вжито тут зовсім не в значенні «ворога»; якщо царя не перехитрувати, він залишиться несхитним у своїй волі. Це я вже збагнула.

Я сказала йому, що він повинен полічити свій народ.

Той, хто володарює над людьми, мусить їх знати. Єдине мислиме знання про народ — його кількість. Коли людей перелічують, вони втрачають свої особливі риси й стають народом. Цар потребує свого народу й нічого більше.

Соломон запитав мене, чи нас також порахують.

Ні, нас рахувати не будуть.

І я пояснила йому: ми належимо до Давидового дому. Я теж належу до Давидового дому, відтоді як Урія покинув мене. Я розповіла Соломонові про Урію, іноді мені здається, що саме Урія — батько Соломона, але далекий і втрачений батько, далекий пращур. Коли Урії не стало і мною став піклуватися цар Давид, щойно тоді я почала належати лише йому. А потім мене взяли в царський палац. Належність до Давидового дому означає вивищення. Дім Давидів — храм Господа. Так сказав Натан. Царський дім — це тіло з власним духом, духом, якого ми не знаємо, але часом він промовляє нашими устами й нашими вчинками. Так сказав цар. Не можна водночас належати Давидовому дому й бути народом. Полічити нас означає принизити нас і зганьбити.

Соломон засміявся, він усе зрозумів.

Я даю поради цареві лише тоді, як він попросить. Часто він просить поради, яку я вже йому подарувала. Я завжди стою по його праву руку.


* * *

Писарю, це я, цар Давид, велів полічити мій народ. Так мені сказав учинити Господь.

Пророк мовив:

— Господь покарає тебе!

Але я відповів:

— За що Йому мене карати? Він сам доніс до мене думку полічити народ, щоб знати його число!

— Існує знання, належне тільки Господові. Украсти його — однаково, що відсікти шматок Божої плоті.

Але я відповів:

— Ми — Божа подоба. Всякими способами повинні шукати знання. Наша подобизна з Богом вивищує нас над іншими живими істотами.

— Гадаєш, Бог рахує частки в своєму Творінні?

— Так, — відповів я. — Я вважаю, що Він — Бог, який рахує, і Він тішиться, бачачи, як усе помножується.

— Ні, — заперечив Натан. — Бог не рахує. Він тішиться, але не рахує.

— Знання ненавидять лише телепні, — мовив я. — Жодні знання не є такими надзвичайними, щоб стати нам непосильною ношею.

— Людина, котра скуштувала плоду з дерева знання, мусить померти, — наполягав на своєму пророк. — Усе можеш полічити — майно, й худобу, і фіґові дерева, лиш не людей.

— Я — один, — вперто торочив я. — Вірсавія — два, Соломон — три.

Чому я назвав Соломона? Не знаю.

— Так-так, — сказав Натан. — Ось так сидить Веліар, і панує над злом, і рахує нас! Лічба — це одне з його зол. Саме за це Бог скинув його в пітьму підземного царства.

— Це ти прагнеш пітьми, — огризнувся я. — Чому ви, пророки, страшитеся світла? Тобі хочеться, щоб ми залишалися в заковах неуцтва й забобонів.

— Чому ти ганиш мене? — обурено запитав Натан.

— Це не так, — заперечив я. — Але що більшими знаннями володіємо ми, люди, то вимогливішими повинні бути ви, пророки, у своїх провіщеннях.

— Господь зробив твоє серце жорстоким.

— Час покаже, за ким із нас правда, — мовив я.

— Так, — з погрозою в голосі сказав Натан. — Час і Господь являть нам істину.

Я наказав Йоавові провести перелік народу.

Але Йоав запротестував:

— Народ священний!

Він підніс руки вгору, крутив і м’яв свою косицю, як завжди, коли бував розгублений.

— Народ, і його примноження, і його кількість — усе це святощі, — сказав він.

— Так, — погодився я. — Народ у своїй святості належить Богові.

І я склав пісню.

> Ті, хто надію покладає на Господа, вони як Сіонська гора,

> яка не захитається, яка буде стояти повік!

> Єрусалим, гори круг нього,

> а Господь круг народу Свого відтепер й аж навіки!

> Не спочине-бо берло нечестя на долі тих праведних,

> щоб праведні не простягли своїх рук до неправди.

> Зроби ж, Господи, добре для добрих

> та для простосердих!

> Тих же, що збочують на свої манівці,

> нехай їх провадить Господь разом із беззаконцями!

> Мир на Ізраїля!

— Якщо Господові потрібний багатотисячний народ, — промовив Йоав, — ти зможеш побачити його на власні очі. — Яке задоволення для тебе в тому, щоб порахувати кожну голову?

Ми переглянулись, не розуміючи одне одного. Раніше, в юності, такого між мною і Йоавом ніколи не бувало.

— Задоволення? — перепитав я, начеб не знав такого слова. — Задоволення?

І я повелів йому йти, йому і його воєначальникам, і пішли вони за Йордан у Ліванську долину, а звідти — в Ґілеад і далі — до Сідона.

І народ дозволив себе полічити. Навіть жінки юрмились у багатьох місцевостях і вимагали, щоб їх теж полічили, вони боялись, що коли їх не порахують, то вони перестануть існувати. Мої мужі часто змушені були жорстко розганяти їх юрби.

Від Сідона Господь провадив їх у гори, до прикордонних фортець поблизу Тіра, звідти через країну ашерів і Ізреельську рівнину, через Шарон і Аялонську долину в Юдею. І Господь тримав свою руку над ними й давав силу їхнім душам складати числа, які невпинно росли.

Доки тривало обчислення народу, я відсвяткував дев’ять молодиків на небі.

А тоді повернувся Йоав.

Вісімсот тисяч мужів, здатних тримати в руках меч, в Ізраїлі і п’ятсот тисяч — у Юдеї.

Число мене неймовірно вразило. Почувши про оті сотні тисяч, я розплакався.

Кількість люду вразила мене, мов правиця Всевишнього.

Людському серцю не підвладно усвідомлення такої кількості людей. Люди на таке не здатні. Серце на таке не здатне.

І я зрозумів, що згрішив перед Господом, націлив свого списа на царство Боже.

Я приніс у жертву десять овець, надто мізерну провинну офіру.

Вранці прийшов пророк. Його послав до мене Господь.

— Так, — сказав я Натанові. — Я був дурнем, що звелів порахувати свій народ. Володар, який обертає людей на числа, не заслуговує ні на що інше, як смерть. Скажи, яка мені належить кара.

— Сам мусиш обрати, — відповів пророк. — Чи голод на сім років у твоєму царстві. Чи будеш три місяці втікати від переслідування ворогів, які візьмуть над тобою гору і виженуть з твоїх володінь. Чи три дні гинутиме твій народ від чуми.

Я відповів:

— Обираю чуму, бо тоді все буде в руках Божих, — і додав: — Бо немає нічого гіршого, як упасти в руки людські.

І прийшов чумний янгол, і знищив усі обчислення, зруйнував кожне число в перерахунку населення, мовби вийняв з піхов ножа й повирізав дощенту кожний знак, вирізьблений рахівниками. І Йоав мовив:

— Хіба ж я не казав...

І лише на третій день янгол спинився біля току Аравни. Я бачив, як він там стояв, бачив його могутню постать на тлі вечірнього неба. Десять днів мій народ, мій не перелічений народ, ховав мертвих.

Я відкупив тік в Аравни, заплатив п’ятдесят сікелів сріблом і спорудив там подячний жертовник, під п’ятою янгола, на тому місці, де він стояв.

Вірсавія стверджує, наче мій син Соломон сказав:

— Там постане храм Господній.

Видно, Господь часто присутній у його думках. Зі мною він розмовляє лише про Господа. Це мене втомлює.


Вірсавія каже про чуму, яка впала на мій народ:

— Не розумію, чому Господь тебе покарав.

— Господь спонукав мене полічити народ. І Він же заборонив мені це, — відповів я. — Це ж Він вів моїх мужів і давав силу розчепірювати пальці, щоб вони могли порахувати кожну голову. Саме у цій двоїстості я впізнаю Господа. Йому властиві розмаїтість і суперечність. Спонука й заборона. Спокуса й відповідальність. Обіцянка й присуд. Непоєднувані протистояння увінчують його голову.

Вірсавія запитує:

— Але чому Він тебе покарав?

— Щоб явитися мені. Якби не покарав, я не зміг би Його побачити.


Авесалом досі в Ґесурі. Я вирішив так: мине два роки, і я дозволю йому повернутися сюди, в Єрусалим. Йоав спонукає мене до цього. А може, і Вірсавія. Авесалом був їй як син або брат, як син або брат, не більше. Вони вмовлятимуть мене. І я дозволю їм себе вмовити.


Писарю, Господь триматиме опіку над Своїм народом віки вічні.

Мир на Ізраїля!


* * *

Давид почав слухати людей. У молодості він був одержимий бажанням обернути всіх навколо на слухачів. А можливо, вислуховував інших просто з утоми.

Вірсавія теж змушувала його вправлятися у мистецтві вислуховування.

Усе, що він робив у час, який йому ще залишався, брало свій початок у слуханні, душа мовби перемістилася іззовні його істоти — від рота, горлянки й рук — усередину, у досі порожнє місце між вухами.

Зараз він слухав стару жінку з Фекої. Вона уникала його погляду, була вдягнена в плащ з чорної мішковини, що виказувало скорботу, або бідність, або те й те. Вона належала до роду кочівників з окраїни Юдейської пустелі.

— Я вдова, — сказала жінка. — Мої обидва сини ненавиділи одне одного, і один убив другого. І тепер люди вимагають, щоб того єдиного сина, який убив брата, каменували. Вони хочуть погасити єдину іскорку, котра могла б залишитися після нас із чоловіком.

— Можеш іти додому, — відказав цар; він усвідомлював, що її справа нелегка, її не вирішити в одну мить. — Я мушу подумати, передам тобі своє рішення.

— Провина моя, — промовила жінка. — І карати треба мене.

— Якщо хтось хоч торкнеться тебе, скажи: цар звільнив мене від злочину сина. І приведи до мене того, хто тобі докучатиме.

— А якщо вони вб’ють мого сина?

— Найважливіше — продовження життя, — сказав Давид. — І волосинка не впаде з голови твого сина, його життя святе, дрібку життя у сімені твого чоловіка треба пронести крізь час.

Жінка трохи помовчала, а тоді озвалася:

— Чи дозволиш, царю, мовити ще кілька слів?

— Багато людей чекають на сходах палацу. Говори, але коротко.

І жінка з Фекої сказала:

— Ти сам маєш сина, який убив свого брата. І ти прогнав його з дому. Ми всі помремо й будемо як вода, вилита на землю, — її годі зібрати. Але Бог бажає, щоб іскра життя і далі жевріла, навіть тоді, коли нас не стане, навіть коли ми у вигнанні. Як можеш ти, котрий все чує і все бачить, котрий мудрий, мов Божий янгол, бути таким сліпим, що не дозволяєш своєму синові повернутися до тебе?

І тоді Давид зрозумів, у чому річ, що не так з цією жінкою, з її синами і оповіддю про її горе.

— Хто тебе послав? Вірсавія? Чи пророк? Чи Йоав?

— Йоав.

— А твоя розповідь про сина, який убив брата? Брехня?

— Ні. Не брехня. Це — притча.

— Йоав вигадав притчу про Авесалома?

— Йоав уклав слова в мій рот, одне за одним, — відповіла стара жінка з Фекої.

Давид дав жінці на дорогу стегенце куріпки. А тоді послав по Йоава і повелів Йоавові повернути Авесалома з Ґесура. Але Авесаломові заказано було приходити в царський палац, він не мав права навчати Вірсавію стрільбі з лука, мав триматися осторонь Соломона — той, хто раз скуштував братової крові, легко може знову відчути таку спокусу; Авесаломові повеліли жити мирно й тихо у своєму домі.

Так Авесалом повернувся у Єрусалим, його привіз Йоав, і ті, хто так хитромудро підготував його повернення, доклали купу зусиль лише для того, аби Авесалом сам подбав про свою погибель.


Так Давид став першим слухачем у цілому царстві.

Двоє радників за останні роки стали йому ближчими, ніж будь-хто, майже такими близькими, як Вірсавія: Агітофел з Ґіло, якого ввела в царський дім Вірсавія, і Гусай з Вефеля.

Саме ці два радники й Вірсавія дали цареві пораду відіслати велетенську амонітську корону назад, у Раббу, корону, яку ніхто не міг носити і яку неймовірно любив Авесалом. Тим часом царем у Раббі став син Гануна, Собі. Для нього корона була святинею, а в Єрусалимі всього лише зайвою, громіздкою річчю. Ніщо, сказала Вірсавія, ніщо не може бути ціннішим за приязнь царя, небагато чого можна здобути за таку мізерну ціну.

Давид справді відіслав корону в Раббу, закріпивши у такий спосіб мир з амонітами, мир, який установив своїм мечем Йоав.

Агітофел був батьком батька Вірсавії, вона хотіла мати поруч хоч крихту свого минулого, живу плоть, засіяну сіменем її роду. Він був старшим за Давида, зазвичай заплітав свою поріділу бороду здвоєною петлею, під якою ховалася зморшкувата шия, а коли говорив, заплющував очі, показуючи, що не має ніяких підступних помислів.

Гусай, який служив цареві ще від часів, коли Давид змагався з Саулом за царський трон, був одним із наближених до царя. Він важко кульгав, розтрощив одне коліно, коли впав зі свого осла, утікаючи від Саула в Нобі. Іноді цар сумнівався у його мудрості, його міркування бували чудернацькі, їх було важко витлумачити, але обійтися без нього не міг, бо Гусай належав до тих виняткових людей, які постійно спілкувалися з Богом. Їхні зустрічі відбувалися у снах Гусая, він бачив Бога своїм внутрішнім зором, пам’ять про сновидіння зберігалася в його очах. Гусай єдиний умів просто і ясно відповісти на запитання: який же Він, Господь?

— Він схожий на царя, сидить на обтягненому шкірою ослоні, Його черево звисає на коліна, Його обличчя нагадує старого мудрого птаха, Він сповнює мене страхом і радістю.

— Але що Він каже?

— Він мовчить. Я думаю, Він вислухав би мене, якби я міг спромогтися на слово. Але мої губи ціпеніють, коли я бачу Його.

Тому Давид відчував ласкаву прихильність до Гусая, людини, яка могла спілкуватися з Господом, не згораючи дотла й не стаючи пророком.

Тож було так: до пророків цар прислухався щораз менше, їхні висловлювання завжди важко було тлумачити, їхні верескливі голоси й постійне шаленство не йшли йому на користь, Давид лише дратувався, думав важкі думи й погано спав.

Він звернувся до Агітофела й Гусая, а також до Вірсавії:

— Мене хитрощами змусили повернути Авесалома, братовбивцю, додому, в Єрусалим. Жінку з Фекої, котра переконала мене так вчинити, послав Йоав. А хто послав Йоава?

Давид хотів продемонструвати їм своє ясновидіння.

— Авесалом — убивця й шкідник, — вів далі Давид. — Він поширює навколо себе руйнацію, наче чумний янгол. Якби Господь не спинив його, він би сплюндрував увесь мій рід. Хто прагнув його повернення? Хто таємно його спланував? Не Господь! — цар зиркнув на Гусая. — Ні, не Господь! Якщо погибель ляже на мій рід, якщо Авесалом винищить нас усіх, хто найближче опиниться до трону? — і сам відповів на своє запитання: — Мевібошет. Мевібошет перехитрував мене, він останній з Саулового роду, це він розставив тенета й притягнув його сюди. Коли я зійду в царство мертвих, він візьме трон.

Говорячи, цар Давид весь час усміхався. Саме цю усмішку, недоречну ні в часі, ані в місці, намагався наслідувати Соломон.

Вірсавія і батько її батька, Агітофел, уже не могли далі стримуватися, вони вибухнули сміхом, навіть Гусай реготав голосно, наче мекав по-овечому.

Сміх Вірсавії був сміхом полегшення і звільнення.

Досхочу насміявшись, вона сказала:

— Невже ти такий сліпий, царю? Невже глухий і сліпий, невже не бачиш, як дні й роки поглинають, пожирають усіх людей у твоєму домі. Як усі ми старіємо й сходимо нанівець?

Давид звів погляд на Вірсавію.

І тієї миті, саме тієї миті він, уважно глянувши на її обличчя, побачив, як воно змінилося: краса минула.

Але Давид зволікав з відповіддю. Тож Вірсавія продовжила:

— Мевібошет уже не спроможний укладати ніякі плани. Іскра його душі втопилася й погасла у вині. Його очі дивляться, але не бачать. Він насилу може згадати своє ім’я. Він не здатний на іншу думку, окрім тієї, яка може довести його руку до чаші з вином.

Ось до чого докотився Мевібошет.

І вона запитала:

— Він щодня їсть і п’є за твоїм столом. Чи можеш згадати, коли востаннє розмовляв з ним, обмінювався думками?

— Ні, не пам’ятаю такого.

Цар уже не запитував, хто розставив тенета, щоб повернути Авесалома додому. Його погляд зупинився на Вірсавії.

Дні, подумав він. Роки.

Авесалом домагався зустрічі з царем. Він посилав Йонадаба. Він посилав Севанію. Але батько Давид відмовлявся розмовляти з ними про свого сина.

Тоді Авесалом послав по Йоава. Однак Йоав не прийшов, де там, він був надто заклопотаний, військо треба муштрувати перед незабарною війною, бо воєн ніколи не уникнути, він відвідував і зміцнював прикордонні укріплення, наглядав за зброярами. Ні, часу для Авесалома він ніяк не мав, хай зачекає, хай зачекає.


Там минуло майже два роки. Навіть Вірсавія не сміла заводити мову про Авесалома.

Зрештою, Авесалом велів своїм слугам випалити пшеничну ниву Йоава, яка межувала з його полем, відразу за східцями до джерела в Хевроні.

Йонадаб, котрий переніс тепер свою невиразну дружбу з мертвого брата на того, що, попри все, був живим, дав Авесаломові таку пораду. Цю пораду він отримав від Севанії, а той — від Вірсавії.

Тоді Йоав нарешті прийшов до нього.

— Навіщо ти велів спалити моє збіжжя? — запитав він.

— Щоб змусити тебе прийти в мій дім.

— Якби ти не був царським сином, я не прийшов би, а просто наказав своїм слугам пов’язати тебе.

— Я заплачу за шкоду вдесятеро більше. Навіть устократ більше.

Ні збіглі дні, ні роки не змінили Йоава, він залишався таким, яким Авесалом пам’ятав його з дитинства, його коса була так само чорною й лискучою, спина рівною, плечі не зсутулилися.

— Має бути дуже вагома причина, щоб спалити мою ниву, — сказав Йоав. — Сім’я, яке росте, священне. А найсвященніше те, яке достигає.

— Я мушу побачитися з царем, — промовив Авесалом. — Ти єдиний, хто може звести нас разом.

— Я забрав тебе з Ґесура. Хіба цього не досить?

— Доки царський дім зачинений для мене, мене мовби й не існує. У мене зв’язані руки. Я не можу нічого планувати, не можу плекати нових намірів. Мої дні минають без мети й сенсу. Я наче тінь, яка видовжується і блідне.

— Чим може зарадити тобі цар?

— Визнати моє існування. Може дати мені снагу піднятися. Ба навіть створити мене заново.

— Створити?

— Так, створити. Таке під силу батькам синів. Створювати їх. І нищити.

Тоді Йоав пішов до царя Давида.

І Вірсавія мовила:

— Не помічати існування людини, доки вона ще жива, жорстокіше, ніж убити власними руками. Гіршої муки годі собі й уявити: жити й не існувати.

— Так, — погодився Давид. — Можливо, твоя правда.

— Людина повинна жити серед живих, — вела далі Вірсавія. — І залишатися мертвою серед мертвих.

— Візьми його в свої обійми, — порадив Агітофел. — І благослови його!

Давид довго мовчав, а тоді, врешті, сказав:

— Приведіть до мене Авесалома. Я визнаю, що він усе ще живий.


Тоді Вірсавія послала Севанію по Авесалома.

Біля дверей він упав ниць, сім разів ударив чолом об поріг, потім, не підводячи голови, доплазував до царя, мов сліпець, намацав його ноги й обхопив їх руками.

Цар нахилився до сина, підняв його голову й поцілував у праву щоку біля вуха.

Але вони не мали що сказати одне одному.


* * *

З дивовижним спритом Авесалом зайняв своє місце серед живих. Уже вранці першого дня він сидів на своєму мулі біля воріт Ґіона й викрикував до всіх, хто проходив повз нього:

— Дивіться, ось я стою перед вами, син царя, і я вас не рахую! І ти, і ти, і ти! І ніхто не рахований! Ні, коли прийде мій час, жодна людина не втратить свого імені, не стане безіменним числом!

Він спиняв усіх чужинців, які прямували до царського палацу, щиро й приязно розмовляв з ними, запитував, які клопоти привели їх у Єрусалим. Він багатослівно розповідав про всі ті ласки й справедливі рішення, якими обдарує народ, якщо стане царем. На жаль, казав він, цар Давид надто старий і втомлений, не має більше снаги піклуватися про людей, Вірсавія і Господь — єдині живі істоти, які ще мають місце в його серці, що дедалі більше всихається. На доказ своїх слів він говорив: «Я — його син, але він відрікся від мене, стер моє ім’я зі скрижалів світу, вкрав світло моєї душі! Ледве пощастило мені зберегти своє життя!»

І він зібрав мужів свого віку — а на той час йому виповнилося сорок років. Мужі ходили містом і хвалили Авесалома, однак поширювали брехню й наклепи про царя Давида. Іноді він велів возити себе вулицями в колісниці, запряженій четвіркою коней, тоді його мужі бігли перед колісницею і вигукували: Розступіться! Звільніть дорогу Авесаломові, обраному! Скоро настане його час, у нього тьма справ, ніщо не може ставати йому на заваді й затримувати його поступ!

Авесалом носив гаптовану золотом одіж, яка підкреслювала його вроду, його наплічники були зі срібла; іноді він зупиняв колісницю і сходив на вулицю до людей, люди юрмилися довкола нього, прагнучи, щоб він потиснув їм руку й обійняв.

Авесалом нагадав народові про царя Давида й коней: коли Давид переміг царя Гадад’есера, він велів підрізати жили на ногах усіх його коней, окрім сотні, він не розумів, що коні священні! Він нагадав про численних чужинців на царській службі, всіх іноземних мужів, котрі будували йому місто. І Авесалом сказав: гляньте на надмірний достаток у його палаці, подивіться на Вірсавію, його дружину! Куди б вона не йшла, її супроводжує сотня служниць! Гляньте на її одіж, гаптовану золотом, гляньте на паланкіни, подаровані їй царем, і на рабів, котрі несуть її всюди, куди лиш їй заманеться!

Якось Вірсавія побачила його з вікна. Можливо, Авесалом умисне вибрав той шлях, щоб вона його побачила. Вірсавія дивилася на колісницю з двома величезними мідними колесами й четвірку коней — то були ассірійські скакуни з заплетеними гривами, — і подумала: Авесалом, вочевидь, не має майбутнього, але коні вічні й непереможні, так, майбутнє належить коням!

Авесалом мовби обрав сам себе. Він був несправжнім царем.

Але ніхто не наважувався ганити царя Давида так, як ганив Авесалом. Ні Агітофел, ні Гусай, ні Йоав. Ніхто з радників чи священників. Вони боялися Давида й боялися Авесалома.

Зрештою, Вірсавія і Севанія все розповіли царю.

— Ти мусиш послати проти нього своїх воїнів, — сказала Вірсавія. — Доки ще не пізно.

— Вони ж його уб’ють! — промовив Давид.

— Вони його схоплять, візьмуть коней за вуздечки й відвезуть твого сина в його дім.

— Я не можу пожертвувати своїм сином. Батько, який жертвує своїм сином, знищує самого себе.

— Навіть якщо жертвує задля блага всього народу?

— Так! Навіть тоді.

— Ти мусиш загнуздати своє милосердя, — сказала Вірсавія.

— Милосердя? — перепитав Давид. — Наймилосердніші батьки, може, й пожертвували б своїми синами. Ні, це втома. Втома, змішана з побожністю і пошанівком перед Богом упродовж усього довгого життя.

Довелося Вірсавії починати від початку.

— Хіба не розумієш, що це — бунт? Твій син учиняє заколот, щоб скинути тебе з престолу!

— А навіть якщо так? Може, народ хоче його за царя? Він молодий і вродливий, мов єгипетський бог.

— Ти помазаник Господній, — наполягала Вірсавія. — І таким залишишся, аж доки підступиш до брами царства мертвих. А, можливо, й за нею.

— Саул теж був помазаником Господа, — відповів Давид. — Але помазання йому не допомогло супроти моєї сили й прагнення перемоги.

На зморшкуватому обличчі Давида розпливлася дивна усмішка, яку Вірсавія ніколи не могла збагнути.

Севанія мовчки стояв поруч з Вірсавією, тримаючи під пахвою кіннор, він ніколи не заходив у покої царя без кіннора, хоча музика дедалі менше цікавила Давида. Певно, Севанія думав, що маленький кіннор надавав йому право перебувати біля царя.

— Ти теж був помазаний на царя, — вела своє Вірсавія. — Ви обидва були обранцями й помазаниками.

— Так, — кивнув Давид. — Помазання проти помазання. Але моє помазання було молодшим, ніж його.

— Народ не бажає іншого царя, окрім Давида, — наполягала на своєму Вірсавія. — Добре було б, щоб ти вийшов у місто й показався народові. Свят коронування, і нового року, і настання молодого місяця замало. Тобі треба їздити вулицями верхи на ослі, розмовляти з людьми, треба їздити в колісниці й давати злиденним подаяння зі своїх рук! — вона говорила запально й переконливо. — Тоді вони забудуть про Авесалома. Його образ зблідне, як місяць перед сонцем!

— Ти не знаєш цього народу! А я знаю його так, наче це паростки мого сімені.

— Нікого народ не любить так, як тебе!

— Народ не знає, що таке любов. Не знає любові між чоловіками й дружинами, батьками й синами, братами й сестрами. Ні, народові любов чужа. Можна добитися його захоплення, але любові — ніколи!

Вірсавія уже не знала, що казати далі.

А Давид звернувся до Севанії.

— На чиєму ти боці, Севаніє? Чий вірний слуга ти в серці своєму — мій чи Авесалома?

Спершу здалося, що Севанія не зрозумів запитання, його обличчя обвисло від несподіванки й розгубленості. Тож цар повторив:

— Чиїм співцем, чиїм маленьким співочим пташком ти хотів би бути?

Тоді щоки Севанії дивно підтягнулися, мовби раптом зіжмакались, він всмоктав губи й почав жувати їх до крові, він не міг видушити з себе жодного слова й упав ниць, обхопив руками цареві коліна, мовби коліна були єдиною опорою у світі, що руйнувався на очах. Маленький бородатий отрок середніх літ мов онімів від ридань, з його губ зривався лише стогін і крик, страшний і неприродний для вух Вірсавії — по-чоловічому глухий і водночас по-дитячому пронизливий.

Давид погладив його по голові, провів тильним боком долоні по щоках. Він думав: а чого ще я міг сподіватися? Він так і мав відповісти на моє безглузде запитання.

Коли Севанія нарешті заспокоївся, Давид звернувся до Вірсавії, він говорив тихо, повільно, задумливо:

— Пригадуєш Авесалома маленьким хлопчиком? Він завжди був самотнім серед своїх братів. Окремо Авесалом й окремо — решта.

— Так, Авесалом і решта.

— Коли брати стріляли з луків, він віддавав перевагу мечу. А коли вони рубалися на мечах, він ховався від них, щоб спокійно постріляти з лука.

Як Вірсавія могла таке пам’ятати? Коли Авесалом був дитиною, вона теж була дитям, дуже маленькою дівчинкою з Ґіло!

— Так, — відповіла вона. — Дуже, на диво, яскраво бачу це в своїх спогадах. Іноді він муштрував військо своїх братів, верховодив ними, захоплював уявні фортеці й перемагав уявних ворогів!

— Так, дивовижно.

— Так! Дивовижно!


Але ще того ж вечора — після закінчення вечірньої трапези, коли Мевібошета вже віднесли до його покою і коли Вірсавія веліла змайструвати для нього ноші з ручками, щоб можна було їх нести, на яких він міг їсти, спати, жити й померти, — Севанія подався до Йонадаба й переказав усю розмову між ним, Вірсавією та царем. Це стурбована Вірсавія спонукала його піти до Йонадаба: він єдиний друг, не можна залишати його осторонь, сказала вона, було б правильно й справедливо, щоб він довідався про нашу маленьку балачку з царем.

І Йонадаб миттю поквапився до Авесалома.

Авесалом вирішив, що більше не може чекати свого часу. Давид не лише наймилосердніший, але найнещадніший з усіх, кого він знав; тепер мусить з’ясуватися, чи готовий Господь подарувати йому обраність, якої він прагнув, ба підсвідомо жадав.

Давид спокійно й безтурботно спав, цієї ночі він заснув в обіймах Вірсавії з пасмом її волосся у кутику рота. Все так чи інакше станеться, Господь приведе його життя до очікуваного й досконалого завершення. Він усміхався уві сні, і в душі його витало невиразне, мов в імлі, сновидіння, ніби спить він в обіймах Господа.


* * *

У Хевроні, високо в горах Юдеї, праотець Авраам спорудив вівтар Господові, можливо, цей вівтар був першим з усіх, які бачив Господь; це сталося ще до того, як з’явилися міста, й люди, і царі; вівтар був збудований з живого каміння, яке Бог сам вирубав і склав на землі, у кутку прикрасив його рогами з гострих кам’яних уламків. Вівтар стояв на околиці міста, у гаю дубів і терпентинових дерев, і гай той називався Мамре.

Там, у Хевроні, поховали Авраама. І там жив Ісус, подорожанин. Сім років правив Давид з Хеврона Юдейським царством.

Рано-вранці Авесалом розіслав гінців до своїх воїнів. Ідемо на Хеврон!

Потім він прийшов до Давида.

— Хочу принести офіру на вівтар у гаю Мамре, — сказав він. — Подячну жертву Господові за те, що дозволив мені повернутися сюди, в Єрусалим. У дім мого батька.

І Давид відпустив його в Хеврон. Але подумав: чи справді то був Господь?

Біля току Аравни, де цар Давид збудував вівтар, Авесалом зупинився, полічив своїх воїнів: дві сотні. А тоді дав їм вказівки, якими дорогами вони повинні добиратися, кожний подався своєю дорогою, згодом вони мали зустрітися і рушити далі під його проводом у Хеврон. Це неважко, всі в Юдейському царстві знали, що Господь живе в Хевроні.

Трохи від’їхавши від Ґіло, Авесалом завважив, що поруч з ним їде верхи дуже старий чоловік з бородою, завитою подвійною петлею навколо шиї.

— Агітофеле! — вигукнув він. — Звідки ти тут узявся?

— Донька мого сина, Вірсавія, мене послала, — відповів Агітофел.

— Ти найстаріший і найвірніший після Гусая радник царя. Ти справді його покинув?

— Ви обидва з царем потребуєте радника, — сказав Агітофел. — Давид залишив собі Гусая. Ти ж матимеш мене.

— А якщо я відішлю тебе назад?

— Поради, які зможу тобі дати, варті більшого, ніж тисяча вояків з мечами.

— Усі знають, що ти радник царя.

— Але всі також знають, що я друг Урії, якого Давид велів убити. І всі знають, що я батько батька Вірсавії, яку він украв собі, як злодій викрадає з отари ягня.

— Як я можу довіряти тобі? Тобі, котрий усе своє життя скеровував учинки царя Давида?

— Поради — це не те, що ти думаєш, — промовив Агітофел. — Поради ніколи не можуть стосуватися однієї-єдиної людини. Поради — це поради. Вони незалежні й незаперечні, а часто й жорстокі.

— Радники мусять бути такими, яким можна вірити і на яких можна покладатися, — вперто торочив Авесалом. — Ти повинен покладатися не на мене, а на Господа. Але й мусиш уважно прислухатися до моїх слів. Мудрий той, хто приймає поради, мудрість же дається з благоговіння перед Господом.

— Я уже таке чув, — мовив Авесалом.

— Так, твій батько, Давид, весь час так говорить.


* * *

Народ, здавалося, давно чекав на бунт, народ — чоловіки при мечах — завжди чекає на бунт, щоб підтримати його або придушити, бунти схожі на землетруси й затемнення сонця: вони відбуваються. Так сказав Агітофел. Невдовзі Авесалом мав уже під Хевроном сім тисяч своїх прихильників, мужів з Юдеї, і число їх неухильно росло.

Авесалома проголосили царем біля Авраамового вівтаря, він сам вигукнув рішучі слова, після яких уже не було вороття:

— Дивіться, Господь помазує мене князем над Своїм спадком!

Авесалом здійснив офірування, священники помазали його священним єлеєм і прикликали над ним дух обраності, і він велів сурмити в сурми.

Коли Давид почув, що Авесалом став царем у Хевроні, він обхопив руками голову й заплакав, бо не зміг вигадати нічого більш доречного й благочестивого; від Хеврона до Єрусалима військо може дістатися за два дні, честолюбне військо під проводом щойно проголошеного й захланного царя може здійснити перехід за один день; таким воїнам віє у спину вітер спокуси, і цар подумав: завтра він буде тут, я зустріну його на східцях царського палацу, Господь покинув мене.

Наче в дзеркалі, він побачив те, що сталося у Раббі: царя, який зняв з себе одіж і святість; Авесалома, який підняв корону й пригорнув її до грудей; розмову царя Гануна з Богом, з тим Богом, який покинув його.

Так відбувається завжди: те, що було, є тим, що буде; те, що вже сталося, є тим, що станеться.

Господь чекає на Авесалома, думав Давид, я бачу Його. Він сидить на ковчегу Заповіту під крилами херувимів і чекає на нього. Якщо я зійду в скинію, то відчую себе хіба що злочинцем. Господь більше не зі мною.

І ще він подумав: чому Він так дивно всміхається?

Але Вірсавія вгадала його думки.

— Він не покинув тебе, — сказала вона.

— Хто?

— Господь.

— Ні, покинув. Він так дивно всміхається, а коли закликаю Його, відвертає від мене Свій лик.

— Якщо ти залишишся тут, Авесалом зі своїми воїнами захоплять Єрусалим, уб’ють усіх, знищать і спалять усе, мовби у вражій країні, вони сотворять те, що ти сотворив у своїй юності з містами язичників, — те, що було, є тим, що буде.

— Авесалом мені не ворог, — промовив Давид. — Він лише той, хто прийде після мене.

— Обраний?

— Зараз він обраний.

Вірсавії здалося, ніби він натякає: обраність плинна й непостійна, кому під силу упіймати й втримати в долонях повів вітру?

— Ти мусиш утікати, — сказала Вірсавія. — Можливо, воїнам доведеться змусити тебе до втечі, можливо, хелефеям і фелефеям доведеться зв’язати тобі руки й ноги і силоміць винести з палацу, можливо, тобі доведеться втікати зганьбленим і общипаним, але втікати треба!

— Хіба сторожа не зрадила мене?

— Ні, всі чужоземні воїни залишилися вірними тобі.

— Батько твого батька, Агітофел, приєднався до Авесалома?

— Він вважав, що Авесалом теж потребує радника.

— То хай же Господь оберне всі його поради на величезну дурість, — промовив Давид, і Вірсавія відчула пекучу гіркоту в його словах. — А Гусай?

— Він у Вефелі зі своїми синами, бо ж зараз час збору мигдалю.

— Йоав?

— Збирає твоє військо. Тих воїнів, що не пішли за Авесаломом у Хеврон.

— За царем Авесаломом, — повчально наголосив Давид.

— Ні, за заколотником Авесаломом, — виправила його Вірсавія. — За нечестивим Авесаломом. За зрадником.

— Він таки мій син.

— Так! І ти повинен утікати від нього, він зазіхає на твоє життя.

І Давид вирішив покинути Єрусалим, вони обоє вирішили покинути Єрусалим, Давидове місто, щоб Авесалом не винищив мечем його мешканців.

Вірсавія покинула Єрусалим разом з Давидом, він — верхи на царському ослі, вона — на в’ючному сідлі ослиці. Вони вирушили на схід, до устя долини Кедрона, до Єлеонської гори. За ними йшли челядники й слуги, серед них — Севанія, більшість пішки, але дехто їхав верхи, а ще — дружини й наложниці, які ще не зайшли в глибокий вік, коли вже не тримають ноги. І бідолашний писар, о Господи! Про що ж тепер йому писати? Обабіч людської вервечки ступали хелефеї, фелефеї і шістсот найманців з Ґата, міста велетня Ґоліафа, у руках вони несли щити й мечі, ніби вирушали на битву, ніби ще мали кого захищати й охороняти. Останніми йшли служки скинії Господньої, більшість із них і знати не бажали іншого царя, окрім Давида; вони несли з собою ковчег Заповіту, бо не хотіли залишити Господа в покинутому місті.

Осторонь усіх йшли тридцять семеро найвідважніших воїнів Давида, героїв, які постійно супроводжували царя і завжди були готові виконувати його накази, які ніколи не зрадили б його, навіть якби він повелів.

Якби Урія досі жив, він був би серед них. Його місце зайняв кремезний лучник Гесро з Кармеля, бо в царській гвардії їх мало бути тридцять семеро.

Серед воїнів і священників самотньо їхав на своєму мулі усміхнений Соломон, він ретельно вибирав собі місце в царському почті. Решта царських синів, які не пішли за Авесаломом, розсіялися поміж народом, вони були юнаками й мужами, просто юнаками й дорослими мужами.

Розсипавшись схилом долини, ішли, бігли, їхали верхи і брели пішки втікачі: чоловіки й жінки, діти й старі, ті, що були простими людьми й ніким більше, у них не було нічого священного, що треба було б оберігати чи втрачати, окрім власного життя.

Цар ніколи не був вправним вершником, він нетвердо тримався у сідлі, згорбився і схилився над гривою, його товсті ноги гупали осла по боках, він мружився до сріблисто-білого сонячного світла. Він не озирався, щоб окинути оком вервицю людей, він не з тих, хто озирається. Вірсавія й озиралася, і дивилася вперед — такою вона була. Ні, Давид навіть не помічав її обіч себе, але весь час відчував її присутність, серцем чув, що від неї струменить щось незбагненне й загадкове, запах, чи звук, чи світло, чи сила, і це дивне випромінювання додавало гідності його поставі в сідлі.


— Однак ти здійснила свій вибір і пішла зі мною у вигнання, — раптом озвався Давид, ніби вони й не переривали розмови.

— Я ніколи не мала вибору, — заперечила Вірсавія.

— Моє ж серце хоче думати: вона обрала мою долю.

Але Вірсавія не бажала говорити про його серце.

— Мевібошет, — натомість промовила вона. — Іноді я думаю про нього із заздрістю. Жити й водночас не бути серед живих. Бути серед живих і все ж не жити. Бути лише голодом, спрагою і втомою, отримувати їжу, питво і сон понад усяку міру.

— Я дав йому ту любов, на яку був здатний, — сказав цар.

— Так.

— Він залишився в палаці?

— Він спить. Севанія намагався розбудити його, але не зумів. Він прокинеться до вечірньої трапези.

Вечірня трапеза, подумав Давид.

— Авесалом не знає, що́ священне, — промовив цар. — Він не знає молитов, які треба проказувати, перш ніж спожити хліб. Він уявлення не має, як треба очистити й благословити вино. Хіба спроможний він побачити, чи є ще кров у шматку м’яса?

Вірсавія зрозуміла, про що каже Давид: треба настановляти Авесалома.

— Хіба знання не приходить укупі з обраністю?

— Він не обраний. Він просто обрав сам себе. Ще в материнській утробі було закладено, що він обиратиме сам себе.

— А Господь не може обрати його зараз, опісля?

— Господь нічого не вчиняє «опісля». Він усе чинить вчасно. Він усе вчинив від самого початку.

— І це — також?

— Так, і це — також.

Розмовляючи, вони їхали поруч, і то були хвилини щастя. Вірсавія ледь притримувала правою рукою повід, вона сиділа дуже рівно, трохи схилившись уперед, на луці сідла висів лук і сагайдак зі стрілами.

Так, вона більше нічого не взяла з собою, лише лук і стріли.

Навіть домашнього божка не взяла.

— Ні, — промовила Вірсавія. — Хто обраний, вибору не має ніколи.

Але Давид і далі думав про те, що було визначено наперед від початку часів.

— Гинуть народи, люди й міста, — сказав він. — Гинуть, бо обрані для погибелі. Усі руйнації, які я бачив, здійснив і з допомогою Господа зумів забути, — все це визначено наперед. Іноді мені видається незбагненним, що світ усе ще може існувати.

— Господь створив його недавно, — сказала Вірсавія.

І раптом вона зрозуміла, що в душі Давид заново проживає те, що відбувалося щороку на новорічне свято: зняття з престолу й приниження, його сходження у царство мертвих — ця велична й водночас безглузда вистава, яка завжди завершувалася його відродженням і поновленням на троні, врочисте святкування зі звуками сурм, коли цар був то тим, кого створюють, то творцем, де кожне слово чи рух, зривання одіжі й глузи, хвала й захоплені вигуки були утверджені в священних писаннях священників, а може, й самим Господом.

Вірсавія не раз запитувала, чи не варто й цариці віддатися такому ж приниженню і відродженню, але Давид відповідав, що цю виставу життя і смерті дозволено грати лише священникам, царю і Господові. І вона подумала, що він ось-ось скаже: «Ріки хай плещуть в долоні, разом радіють хай гори перед обличчям Господнім, бо Він землю судити гряде!»

— Ріки хай плещуть в долоні, разом радіють хай гори


перед обличчям Господнім, бо Він землю судити гряде, — прорік Давид.

— Кого обрав би ти? — запитала Вірсавія. — Кого обрав би ти, якби Авесалом сам себе не обрав?

Але Давид промовчав, відгородився від неї муром думок: він судитиме кола земні й народи мудро й справедливо, тепер усім править Господь!


Вони зупинилися поблизу Вефари, саме там, де священники зазвичай спорожнювали жбани з кров’ю принесених у жертву тварин.

Тоді Давид побачив, що первосвященник Садок з іншими священниками несли Господній ковчег.

Він наказав їм негайно повертатися у Єрусалим: Господь тепер уже старий Бог, він звик до своєї домівки, якщо Його милість і милосердя супроводять Давида аж за Кедрон, вони, можливо, зустрінуться на горі Сіон. Я іду в амонітську землю, сказав він Господові, священники ж повинні бути весь час на сторожі, уважно до всього дослухатися, перебуваючи біля царя Авесалома, — він так і сказав: біля царя Авесалома, — все важливе й цінне, що вони почують, побачать і зрозуміють, повинні переказувати йому, Давидові, доведеться їм стати шпигунами у своєму місті, а їхні таємні посланці завжди зможуть дістатися до нього через переправу за Ґалґалом.

Вірсавія пояснила левітам: ми маємо царя Давида, покинутий Єрусалим більше потребує Господнього ковчега, ніж ми.

На східному боці Кедрона, на схилі Єлеонської гори, Давид і його почт стали на нічліг.


Ще того самого вечора Авесалом і мужі з Юдеї, котрі чули, як Авесалом проголосив себе царем, увійшли в Єрусалим.

Спорожнілий палац нараз видався Авесаломові страхітливо великим. Вони знайшли Мевібошета й більше нікого, він мав невдовзі прокинутись, якщо слово «прокинутись» тут доречне. Авесалом велів принести йому вина й шматок м’яса молодого бичка, якого він приніс у жертву, шматок стегна з подячної офіри.

Авесалом відчинив для воїнів винні льохи свого вбитого брата Амнона, що стояли замкнені від того дня, як Амнон вирушив на своє останнє у житті стриження овець. Багато з воїнів, ті, що пили темно-червоне, майже брунатне вино, занедужали, навіть подвір’я перед Господньою скинією забруднили нечистотами, а ті, що частувалися жовтим вином, підсолодженим медом, казали, що нічого смачнішого ще ніколи не куштували.

Тепер Авесалом був царем і велів покликати Агітофела.

— Раднику, як я маю вчинити насамперед?

— Увійди в жіночу обитель до дружин царя.

— Хіба вони не втекли разом з Давидом?

— Десятеро наложниць зосталися, вони носять лляні пов’язки з іменем Давида на зап’ястках, Давид залишив їх своєму наступникові.

— Це знак?

— Так. Це знак одного царя іншому.

— Я уже маю дружин, — боронився Авесалом. — Вони чекають на мене в моєму домі.

— То не царські дружини. У них немає нічого царського й божественного. Вони просто дружини для задоволення твоєї хіті, вони народжують тобі доньок.

Так справді було: в Авесалома народжувалися лише доньки й мертві сини.

Ось чому на даху царського палацу поставили намет з верблюжого сукна, бо ні кам’яна, ні цегляна споруда не буває такою само святою, як намет. Намет поставили на краю даху входом до народу, щоб усі на подвір’ї бачили його.

Потім принесли туди дружин на ношах Мевібошета, які Агітофел забрав у нього спеціально з цією метою. Мевібошета залишили лежати на підлозі, на його ж плащі. Дружин одну за одною несли на дах до Авесалома, щоб увесь народ бачив, як він входив до них і оволодівав ними. Багато з дружин страждали від важких судом і старечої немочі, їхні стогони й зойки чули всі внизу. Перший священний і неуникний обов’язок він виконав швидко й майже побожно, бо то була його амонітська годувальниця, яку згодом Давид узяв собі наложницею; уже з третьою дружиною Авесалом відчув виснажливу втому, йому здавалося, наче й він пив темне, надто старе вино; він не зміг би спромогтися взяти восьму, дев’яту й десяту дружину, якби не усвідомлення глибоко в душі, що це — посвячення, ба жертва, якої вимагав від нього Господь.

Згодом, коли ніч упала на Єрусалим, Агітофел сказав:

— Відтепер усі шляхи назад тобі відрізані. Неможливе ніяке примирення між тобою і царем Давидом. Цим вчинком ти зробив незгладну зарубку на патериці часу, глибоку зарубку між «досі» й «опісля».

— Мені радше видається, що я розламав патерицю часу навпіл, — відповів Авесалом.

Бо ж розумів, що поради Агітофела могли бути не лише сумнівними, але й доленосними, поради — це поради, вони бувають нелогічними або незаперечними, а іноді навіть нещадними.

У нічній темряві Авесалом зійшов до Давидової криниці, сперся на цямриння. У Єрусалимі було тихо, ніде ані звуку, кілька мужів з його сторожі пішли за ним. Він надзюрив у криницю.

Жіноча криниця, подумав він.

Воїни наслідували його приклад і теж надзюрили у криницю. Вони думали, що це таке священне дійство першої ночі, коли новий цар зайняв Сіон. Вони наповнили криницю до половини.

А коли розвидніло і жінки зійшлися до криниці, з тих нечисленних, що залишилися у Єрусалимі, містом поповзли чутки, що з криницею сталося диво: з неї парувало, а на дні забило джерело.

І люди казали: ось який цар Авесалом.

Жінки опустили жбани на довгих мотузках, бо всім кортіло принести додому священної води. А коли витягнули наповнені посудини й побачили колір рідини, відчули запах, то зрозуміли, що ж то за вода.

І сказали жінки:

От який цар Авесалом.


Відтоді Давидова криниця вже ніколи не була святинею.


Для Вірсавії і Давида теж поставили намет на виступі скелі в долині Кедрона, під Єлеонською горою. Його нап’яли з свіжих шкур чотирьох ослів, котрі поламали ноги на камінні бурхливої гірської річки.

У сутінках прийшов Гусай, другий з найголовніших радників царя Давида. Цар зустрів його перед входом до намету. Гусай приїхав верхи на мулі, а коли спішився, то кульгав більше, ніж зазвичай.

— Збір мигдалю закінчився? — запитав Давид.

— Так. Урожай відвезли в комори.

— Багатий урожай?

— Багатший, ніж можна було б сподіватися за будь-якого іншого царя.

Гусай розірвав на собі плащ і змастив волосся попелом, змішаним з єлеєм. Одне його око біліло більмом — ще в молодості забризкав його негашеним вапном, на другому не розплющувалася повіка, іноді він підтягав догори повіку двома пальцями правої руки. І тоді бачив.

Але Господа він бачив і під заплющеною повікою, так він казав.

Тепер він дивився на Давида, чекав відповіді на запитання, якого не промовив уголос.

Однак Давид мовчав. Замість нього відповіла Вірсавія. Вона вийшла з намету й сіла навпочіпки перед відкиненим пологом.

— Ні, — сказала вона. — Йому не потрібні ніякі поради.

— Я не покину тебе, — промовив Гусай. — Покинути тебе — те саме, що й покинути Господа.

— Покинувши його, вчиниш велику ласку, — сказала Вірсавія.

— Справді покинути?

— Так. Покинути.

Тоді Гусай раптом заплакав, він ридав розпучливо й гірко, Давид ще ніколи не бачив його в сльозах, ніколи й подумати не міг, що це спотворене обличчя може спотворитися ще більше. Та коли цар підняв руку втішливим жестом для благословення — так він завжди робив перед тим, як промовити теплі, лагідні слова, — Вірсавія його випередила:

— Твої поради завжди були цареві до душі, але вони були всього лише порадами, ото й усе.

Давидові не зоставалося нічого іншого, як погодитися.

— Так, Гусаю, твої поради були мені до душі.

— Поради — це поради, — вела далі Вірсавія. — Це — лише о́брази й слова, які сиплються нам під ноги, а ми йдемо своїм шляхом, не сповільнюючи кроку й не міняючи напрямку, в порадах немає неминучості чи примусу.

— У чому ж тоді неминучість і примус? — запитав Гусай, погамувавши плач.

— Про це ми зможемо довідатися, лише здійснивши неминуче, до якого будемо вимушені, — сказала Вірсавія.

Тут втрутився Давид:

— Виконавши веління Господа.

— Сьогодні вночі я бачив Господа вві сні, — промовив Гусай. — Він блукав долиною Кедрона, простував до Віфари, там відпочив і повернувся у Єрусалим.

— Так він і вчинив, — сказав Давид.

Так було: Господь вибрався у коротку мандрівку. І тепер він знову вдома. Вони мовчки обдумували це.

— А як буде зі мною? — першим озвався Гусай.

— Ти теж повинен повернутись у Єрусалим, — відповіла Вірсавія.

— У Єрусалим?

— Так, у Єрусалим.

— Де тепер царює Авесалом?

— Так, Авесалом зі своїм військом зайняв Єрусалим.

— То я мушу йти до Авесалома?

Гусай обернувся до царя Давида, хотів, щоб той сам відповів йому. Однак цар лише важко зітхнув, підняв до нього долоні, мовби кажучи: не маю більше що сказати, мені хоч би відповісти на свої запитання.

— Що я повинен радити Авесаломові?

— Це вже твій добровільний вибір, — відповіла Вірсавія. — Поради — це поради. Що більше їх йому даруватимеш, то ліпше. Агітофел уже в нього. Твої поради супроти порад Агітофела.

— Я мушу служити цареві Авесаломові?

— Так, йому й нікому, окрім нього, — і Вірсавія додала: — Хай цар навіть мав би тисячу радників, усіх відіслав би до Авесалома. Отоді його погибель стане неминучою.

І сказав цар Давид:

— Урешті-решт, Бог зводить усі поради нанівець.

Тієї ж ночі Гусай поїхав верхи в Єрусалим, його мул сам віднайшов дорогу. Авесалом ласкаво його прийняв, радий, що тепер двоє наймудріших радників Давида служитимуть йому. Гусай підняв великим і вказівним пальцями повіку, розплющив своє єдине видюче око, глянув на Авесалома й вигукнув:

— Хай живе цар! Хай живе цар!


* * *

Слуги встелили долівку в наметі Вірсавії і Давида своїми плащами. Тепер вони лежали там так, як лежали б у царському палаці.

За пологом намету відпочивав його народ, мізерні рештки народу. Панувала така тиша, як тієї ночі багато років тому в Рефаїмській долині, коли він разом з Урією та іншими воїнами зі свого загону хоробрих чув кроки Бога у верхівках дерев — то була пора року, коли навіть пташки не співали.

Невичинені ослячі шкури сповнювали повітря вологою й важким духом крові, знайомим йому й приємним, так завжди пахло в Господній скинії, надто у внутрішньому, найсвятішому покої. Вірсавія у цих випарах також почувалася на диво затишно обіч царя. Їй завжди здавалося, що цар Давид пахнув кров’ю.

Святая святих, подумав Давид і вище підсунувся на грудях Вірсавії, щоб торкатися губами шкіри під її вухом. Він лежав під її лівим боком, ліва рука, сплетена пальцями з її рукою, лежала на її лоні. Святая святих.

— Якби ж то він не був моїм сином, — озвався цар.

— То що було б?

— Тоді я не переживав би так глибоко приниження. Тоді це була б одна з численних пересічних подій. Син... Тоді йому можна було б накрутити вуха, наставляючи на шлях істинний.

Давид говорив спроквола, пошепки, уривчасто, а між словами зяяла безодня мовчання.

— Та якби не був моїм сином, бракувало б цього глибокого, майже незбагненного сенсу. Зараз Господь крутить мені вуха, наставляючи.

— Про який глибокий сенс ти кажеш? — запитала Вірсавія, яка зрозуміла сказане, але не збагнула самої думки.

— Батько, який усувається заради сина. Батько, який ступає у пітьму, щоб яскравіше засяяв син.

— Авесалом?

— Так, можливо, й Авесалом. Господь змушує батька відступитися задля сина. Бо саме синівське начало бажає Він вивищувати, а не те, що йому передувало.

— Ти справді думаєш, що він змусив тебе відступитися?

— Він відсторонив мене. Так, як відставляють набік зламану патерицю. Як відставляють набік лук, який втратив пружність. Мої сини винагородили мою любов ненавистю. Можливо, так і має бути. Можливо, так справедливо й правильно. Якби складалося інакше, у світі не було б рівноваги.

— Любов?

— Так, любов.

— А чи знаєш ти, що таке любов? — запитала Вірсавія поквапливо, мовби намагаючись приховати, наскільки пекуче для неї це запитання.

Давид довго мовчав.

— Так, — нарешті озвався він. — Знаю.

Бо так було: тепер, коли його любов стала безсилою, коли він не міг більше втримати з її допомогою свій дім чи народ, не міг будувати міста, — тепер він знав, що таке любов.

І Вірсавія зрозуміла, що́ він хотів сказати: він знав саме стільки, скільки знає людина, коли гадає, ніби збагнула ті речі, про які насправді лише здогадується.

Але вона не хотіла вимагати від нього відповіді, не хотіла, щоб він важко підбирав слова. Його борода лоскотала їй шию, коли він говорив, його дихання обвівало її обличчя; вона давно відчувала, як він дедалі більше ставав схожим на Мевібошета, його права рука непорушно й важко лежала на її лоні, брезкле черево придавило стегна, ноги й стан.

Ні, вона не хотіла змушувати його до цієї прикрої розмови, натомість спробувала сама вбрати в слова ту дрібку думок, які треба було висловити:

Бути поруч, не знизу й не зверху. Без страху взяти в руку свою душу й віддати її.

Без упину завдавати одне одному цього солодкого болю.

Не могти опиратися.

Втрачати себе, як втратив себе у вині Мевібошет.

Ліва нога Давида стерпла й заніміла, він насилу зігнув її і поклав Вірсавії на стегно.

— Так, — промовив він. — Любов як Господь.

І вона подумала: бідолашний мій син Давид, годі висловитися ясніше й простіше. І вона стулила докупи коліна, щоб його важка, напевно, зболена нога змогла м’яко й зручно лежати на її тілі.

І він поволі, сторожко повторив за нею:

— Не могти опиратися.

Вони були зовсім самі, мабуть, ще ніколи досі не бували такими самотніми, обоє здогадувалися, що саме тут і тепер святкують удвох священну урочу мить, і якби цієї миті їх хтось побачив або почув, то вчинив би святотатство.

У їхніх головах думки й слова про любов та кохання змішувалися зі смородом крові від ослячих шкур.

Він не розумів, як міг колись жити без Вірсавії; думаючи про свою молодість, дивувався найбільше: її тоді з ним не було. Він вивільнив свою руку з її долоні, почав блукати пальцями по її тілу, наче тать у пітьмі. Якби вона не була безплідною, він міг би тієї ночі зачати з нею сина.

— Вірсавіє, — озвався він, протягаючи її ім’я, мовби співаючи псалом чи хвалебну пісню в Господній скинії.

Вірсавія вичекала якусь мить, а тоді поставила своє запитання, яке не давало їй спокою:

— Кого б ти обрав? Кого б ти обрав, якби Авесалом не обрав самого себе?

Він знав, що не має вибору, що не може її втратити, не сміє собі дозволити ані найменшого поруху губ, який вона могла б помилково витлумачити, він готовий був заплатити найвищу ціну, бо зостатися без неї — однаково що зостатися без Господа.

— Соломона! — не вагаючись, промовив він. — Твого сина Соломона!

— Можеш заприсягтися, що обрав би Соломона?

— Так! Так! Соломона!

І Давид заприсягнувся, поклав свою душу в пітьмі на долоню і заприсягнувся, що саме Соломон був би обраний, лише Соломон і ніхто інший, його ж бо царство, і влада, і слава. Якби ж не Авесалом...

Саме тієї миті, коли цар Давид промовляв клятву, Вірсавія завважила, що вони не самі. Тихий згук з-поза намету зрадив, що зовні хтось є, і той хтось ледь наважується дихати від хвилювання, співчуття і зворушення. Вірсавія рвучко підхопилася з ложа зі згорнених плащів, звільнилася з обіймів царя і кинулася до пологу над входом, щоб поглянути, хто ж там підслуховує непрошений.

То був Севанія.

Отрок Севанія. Вранці, перед виходом з Єрусалима, вона помітила в його бороді перші сиві пасма.

— Севаніє! — скрикнула вона. — Скільки часу ти вже стоїш за пологом?

— Увесь час тут стояв, — голос Севанії тремтів ніжністю і теплом. — Я все чув!


І вона веліла йому постелити собі ложе перед наметом, хотіла, щоб він іще раз постеріг її сон.

Коли настав ранок, але в таборі ще ніхто не прокинувся і цар спав так безтурботно, мовби минув не лише час збору мигдалю, а весь час на світі, а навколо лежали люди, згорнувшись, наче в утробі матері, — Вірсавія взяла лук зі стрілами, вийшла до Севанії і розбудила його.

І повела за собою трохи на північ, понад берегом річки, сонце ось-ось мало торкнутися верхівки Єлеонської гори.

— Мені не раз було цікаво, що ж означає твоє ім’я, — сказала вона, доки вони йшли.

— Нічого не означає.

— Зовсім нічого не означає?

— Ні. Мій батько сказав мені: ти сам повинен подбати, щоб твоє ім’я набуло значення; твоє життя і твої вчинки дадуть сенс твоєму імені.

— Що тобі відомо про співучасть?

І Севанія миттю відповів, ніби все життя готувався до відповіді на це одне-єдине запитання:

— Зі співучасті складається наше існування. Беручи участь у житті одне одного, ми створюємо себе. Без співучасті ми не існуємо.

Такої відповіді Вірсавія не очікувала. Вона думала, що Севанія відразу завважить, як грізно прозвучало її запитання, майже як вирок.

— Господь спершу створив людину, — сказав Севанія. — А вже з окремих людей — народ. Вдихнувши свій дух у людину, Він водночас вдихнув співучасть у народ.

— Співучасть теж має свою крайню межу, — заперечила Вірсавія. — І ніхто не може порушити цю межу безкарно.

І тоді Севанія нараз збагнув, що він учинив, у якому переступі співучасті винуватий, і він побачив самого себе й усе своє мізерне життя, як людина бачить пташку, що майнула в сонячному промені між деревами, і усвідомив, що сам він — усуціль крадіж і винуватість, і що його життя — неперервний ланцюг провин, і подумав: і таке теж можливо, співучасть примарна, мов вітер, єдине, що існує, — непевність, яка огортає мене з усіх боків.

Вірсавія, велівши йому відвернутися, підняла свій лук, прицілилася під лопатку. То був перший і єдиний раз у її житті, коли вона по-справжньому стріляла з лука, і тим самим вклала сенс в його ім’я: Севанія, Пронизаний.


Вона очікувала, що цар, прокинувшись, запитає про Севанію. Але він не запитав.

Дивно інше: він запитав про Соломона. І Соломон прийшов у намет, і допоміг йому зачесатися, і змастив його єлеєм, і омив його. Давид тільки й сказав:

— Так, Соломоне, ти також мій син. Навіть ти з мого сімені.


* * *

А тим часом у Єрусалимі Агітофел продовжував підбурювати Авесалома своїми порадами.

— З твоїх воїнів дванадцять тисяч здорові, це ті, хто пив золотисте, підсолоджене медом вино. Негайно пошли їх за царем-утікачем, він зневірений і втомлений, його народ розбіжиться, і ще до вечора царя можуть убити, а ти прикрасиш свій стіл його головою, так, іще до вечірньої трапези можеш отримати його відсічену голову!

Однак порада, яку Агітофел дав йому щодо десяти дружин і наложниць, зародила в душі Авесалома обережність і недовіру, він забажав послухати поради ще й Гусая, того, що бачив Бога.

А Гусай закликав Авесалома стерегтися — з ним завжди так було, — обережність, яка сповнювала його від самого народження, він прагнув передати й іншим.

— Твій батько і його воїни, — сказав він, — схожі в гніві на ведмедиць, у яких відібрали ведмежат; вони грізні воїни, вони ніколи не відпочивають, їх не захопиш зненацька.

І знову Авесалом подумав про відразну пораду Агітофела щодо дружин, певно, він схильний до перебільшень та поспішних, щоб не сказати, необачних рішень. Гусай же, навпаки, ретельно обмірковував труднощі, хай і з заплющеними очима.

І Авесалом вирішив прислухатися до поради Гусая: він дочекається слушного часу, збере всіх чоловіків, яких можна знайти в цих землях, що тепер стали його царством, і стрінеться з Давидом на полі бою, і уб’є його.

Однак Агітофел не міг стерпіти, що його порадою зневажили, він викрикнув ім’я Господа й ім’я Вірсавії, бо ж вона доводилася йому онукою.

— Якби ж Вірсавія була тут! — вигукнув він, не усвідомлюючи, якою образливою і негожою видавалась би її присутність у таборі Авесалома.

Агітофел нетямився від гніву й люті через те, що цар Авесалом віддав перевагу порадам Гусая, а не його. Гусай підняв свою повіку, співчутливо глянув на Агітофела. Він бачив, що його лють божественна, та все ж наполіг на своїй пораді:

— Вичекай свого часу, збери військо, якому стане сили знищити весь народ Давида, не допускай поквапливості в своє серце!

Отямившись від гніву, Агітофел осідлав осла й подався додому, у Ґіло. Він покинув Авесалома, навіть прокляв його. Діставшись свого дому, Агітофел розділив спадок між своїми синами й повісився на балці перед домашнім вівтарем — перед очима Господа. Гусай поширив чутки, що він повісився на петлі власної бороди.


Вірсавія, Давид, Йоав і Соломон пішли з Кедрона далі — через гору Єлеонську в долину Йордану.

Давид уже не горбився понуро на своєму ослі, високо тримав голову, час від часу перемовляючись з людьми, які його супроводжували, перемовляючись простими словами розради й підбадьорення; зустрічаючи на своєму шляху засмучених чоловіків і жінок з похнюпленими головами, піднімав руки, вітаючись, що означало: це лише вихід з рідної землі, а за виходом буде повернення і навіть відродження.

Коли ж дехто глумився і насміхався з нього за те, що тепер він упосліджений, коли навіть жбурляли в нього камінням, він лише казав:

— Нехай, не чіпайте їх, вони не відають, що чинять, це Господь говорить їхніми устами, ніхто не може звеличитися, не зазнавши спершу приниження.

На східному схилі Єлеонської гори, на Єрихонській дорозі, їм стрінувся слуга Мевібошета, Сіба, з двома ослами, нав’юченими хлібом, жбанами з вином та паляничками з родзинками. Давид запитав, куди той прямує.

— У Єрусалим, — відповів Сіба. — Мій господар Мевібошет потребує ослів, щоб їздити верхи, і вина для пиття. Він сподівається справедливості від царя Авесалома, бо ж, хай там як, а цар Саул був батьком його батька.

І перш ніж Вірсавія хоч єдиним словом встигла стати на захист Мевібошета, Давид вирішив відібрати в нього всі маєтності й подарувати його слузі.

О, так, Давид уже одужував від своїх вагань і відчаю.

Поблизу Маханаїма, над річкою Яббок, там, де патріарх Яків бачив воїнство янголів Божих, вони зупинилися і чекали.

Вірсавія послала гінця до царя Собі в Раббі, казала, що ніколи не могла забути милу її серцю Раббу; і послала гінця до вітчима Мевібошета, Махіра, який змилосердився над Мевібошетом, перш ніж над ним змилосердився цар Давид; і до Верзелія, купця, який володів своїм рідним містом Роґлімом, усім там володів: будівлями, худобою і людьми. І повеліла їм сказати, що цар Давид та його люди потребують харчів, наметів, постелі, вина, а також воїнів з мечами, списами й луками.

Усе це тепер лежало наготоване для них у Маханаїмі: хліб, боби, мед і м’ясо; Верзелій велів пригнати отару овець із самого Роґліма, передав вино, сметану й сири, головки сиру були більшими за амонітську царську корону. І послав озброєних мужів з Ґілеада, а з околиць Роґліма прийшла тисяча воїнів, із Аммонітської землі — три тисячі, з Манахаїма й Ґада — ще п’ять тисяч. Військо стікалося з усіх кінців, Манахаїм не міг умістити стількох воїнів. Давид і Йоав відвели більшу частину війська до переправи на річці, де Яків у давні часи, ще до появи народу, став на бій з одним із синів Божих і переміг.

Через дві доби Йоав нарешті спромігся порахувати військо: п’ять по шість тисяч.

І в душі Давида прокинувся бойовий дух. Він роздавав воїнам накази й поради, перевіряв їхню зброю й обладунки, змушував вправлятися у стрільбі з лука й метанні з пращі, у змаганні на мечах; він знову міг швидко рухатися і пританцьовувати зі списом, одним махом осідлувати свого осла; думка про те, що він знову може піти на битву, мовби стерла багато років, які вже важко пригинали й хилили до землі його плечі. Куди б він не прямував, його завжди супроводжували Вірсавія і Соломон. І він сказав їм:

— Дух Божий знову зі мною!

Та коли посланець приніс звістку, що Авесалом зі своїм військом стоїть у Єфраїмовому лісі, за Йорданом, на межі між землями Амона й Моаба, Вірсавія промовила до Давида:

— Ти вже не воїн, сам поглянь на себе: черево збрезкло, руки ослабли, очі запалися, плечі зсутулилися, — вона говорила ласкаво, але й насмішкувато; насмішкувато, але й ласкаво. — Все, що тобі зосталося — святість твоя і обраність, саме за них битимуться вої, але ними не вільно ризикувати.

І вона запитала Йоава й народ:

— Чи повинен цар ризикувати своїм життям?

— Ні! Ні! Хай залишається у Манахаїмі!

І його герої з царського загону хоробрих сказали:

— Якщо ми зазнаємо поразки, винесіть царя з міста, хай буде він замість ковчега Господнього, так, замість самого Господа, і вартуватиме таке запалу десяти тисяч воїнів!

Вірсавія, Давид і Соломон проводжали військо біля міської брами. Кожному воєначальникові й кожному загонові воїнів Давид казав:

— Обережіть мого сина Авесалома, не завдайте йому шкоди, він не зовсім розумів, що чинить, він іще зовсім дитина.

А коли повз нього пройшов останній воїн і вже ніхто не міг його чути, Давид викрикнув:

— Бо я люблю його!


* * *

Битва тривала два дні й одну ніч, двадцять тисяч воїнів склали голови, земля поміж деревами — а росли там здебільшого дуби, тамариски й терпентинові дерева — просякла кров’ю, повсюди лежали мертві тіла; Єфраїмовий ліс невеликий, добрий бігун може оббігти його навколо між ранішньою та обідньою пожертвою.


Увечері другого дня Авесалом побачив, що втратив надто багато людей, що цю битву ані виграти, ані програти, але відступити не бажав, ні, не хотів стати царем-утікачем, як Давид. Тоді він вирішив податися в Маханаїм і віддатися на милість свого батька, так, вони могли б віддатися на милість одне одного.

Авесалом скерував свого мула на північ, до Рамота, міста, де потомки Ґада давали притулок убивцям. Раніше він помітив джерело біля тієї дороги, його мула мучила спрага. Мул завів його у хащі дикої рожі, густий чагарник розрісся між двома терпентиновими деревами, і він подумав: прорубаю собі тут дорогу мечем. Але мула злякали гострі колючки й вимахування мечем побіля його голови, він забив задніми копитами й став дибки.

Саме тієї миті до хащів наблизилися два вершники — воїни Йоава. Авесалом заклав меч у піхви й потягся за луком, сагайдак зі стрілами висів поперед нього, він легко міг би досягнути його лівою рукою. Та раптом колючка рожі впилася мулові під око, нажахана тварина сіпнулася убік, Авесалома підкинуло в сідлі, він зачепився за гілля волоссям, тим волоссям, котре обстрижене важило більше, ніж новонароджене ягня, і повиснув між небом та землею, а мул утік. Авесалом спробував знову витягнути меч, мечем можна було обрубати гілки або пишне волосся, але це йому ніяк не вдавалося, всю силу він витрачав на борсання у повітрі; гілля розгойдувалося так, що час від часу він торкався пальцями ніг землі й на мить знаходив опору, потрібну, аби не зламалася шия. Давидові воїни якийсь час спостерігали за тими потугами, а потім помчали до Йоава.

І Йоав запитав:

— Ви його вбили?

— Ні, ми його не вбили. Бо ж цар сказав: не завдайте шкоди Авесаломові, він іще дитина.

— Дитина! — обурено скрикнув Йоав. — Та він уже прожив життя!

І Йоав погнав коня до чагарника рож під терпентиновими деревами, де висів Авесалом.

Авесалом уже не вимахував мечем, іще не вмер, але його тіло знесиліло й обм’якло, обличчя подряпане, наче його роздерли до крові пазурі розлюченої жінки. Побачивши Йоава, Авесалом відразу збагнув, що́ на нього чекає. Ні, він не просив пощади, він уже не мав сили просити про пощаду, тільки й зміг видушити з себе зраненими губами:

— Який же Він, Господь?

Йоав не відразу відповів, іще ніхто досі не питав його про таке; він подумав, ніби Авесалом справді звернувся до нього із запитанням, не збагнувши, що той просто мав на увазі: людське життя позбавлене сенсу, не треба було Господові нас створювати!

Зрештою, Йоав відповів:

— Господь тяжкий. Наш Господь найтяжчий у всесвіті. Він так тисне на тебе, що твоя шия ось-ось розірветься. Він — сама вагота.

Бо саме це й бачив Йоав у Богові — Його ваготу. Він бачив, як сиплеться каміння, як падають додолу воїни, як валяться мури, як осідають під незмірним вантажем осли й верблюди, як гинуть царства. Все нещадно притискалося до землі Його тягарем.

Авесалом спробував усміхнутися, але обличчя зсудомила втома, і Йоав тричі проткнув його списом, а потім наказав своїм людям, десятьом молодим воям, які ніколи й на крок не відходили від Йоава, зняти його з дерева й добити.


Тоді Йоав велів сурмити в сурми, щоб увесь народ почув, що битва скінчилася. Він послав з цією звісткою двох гінців до царя Давида, вони мали сказати правду: цар напевно переміг, і напевно знову царюватиме в Єрусалимі, і більшість його ворогів напевно мертві.

Йоав наказав поховати Авесалома в Єфраїмовому лісі під великою купою каміння. У Йосафатовій долині є могила Авесалома, але самого Авесалома в ній немає.


Давид бачив, як до міста біжить посланець, але зір його вже підупав і він не міг розгледіти рис обличчя гінця, тому запитав:

— Хто це?

Стражник, який стояв біля царя, відповів:

— Він біжить, звісивши до землі руки, нахилившись уперед¸ на зігнутих ногах. Так бігає юний Ахімаас, син первосвященника.

— Він не біг би так жваво, якби ніс нам погані новини, — мовив цар.

Захеканий Ахімаас упав ниць цареві до ніг.

— Хай святиться ім’я Господнє, — ледве видушив він із себе.

— Так, хай святиться ім’я Господнє! — повторив за ним Давид.

— Бог твій розбив військо... — задихано хрипів Ахімаас. — Переміг воїв, котрі... підняли на тебе... свою зброю.

— Торжествуймо! — радісно закричав цар. — Слава й хвала Господові! — а потім запитав: — Чи все добре з моїм маленьким сином Авесаломом?

— Я бачив багато людей, — відповів Ахімаас. — Вони збирали каміння і вивершували високий насип. Але я не знаю, що то означало.

На ту мить прибіг другий посланець, ефіоп, який бігав не так прудко, як Ахімаас. І Давид запитав його:

— Чи все добре з юним Авесаломом?

Ефіоп відповів:

— Хай би всі твої вороги пішли вслід за тим юнаком у царство мертвих!

Царя Давида охопила тяжка туга, якої він і сам від себе не сподівався. Він хитнувся, але встояв на ногах, його підтримала під руку Вірсавія; застогнав і заквилив, мов покинуте дитя. «Авесаломе, сину мій, — повторював раз по раз, — Авесаломе, малий мій синку, мій сину. Мій сину, Авесаломе, чому не мені судилося померти замість тебе, чому я сам не віддався в обійми смерті!» Вірсавія з Соломоном провели його попід руки нагору сходами до кімнати стражників над брамою. Давид ридав і голосив, доки пересохнули сльози й захрипнув голос.

Народ охопила велика розгубленість, дехто сумував разом з царем, інші тішилися — теж разом з ним, людям важко було визначитися зі своєю поведінкою; одні вважали, що не треба ні тішитися, ні журитись, інші стверджували, що цар волів би і радощів, і журби, бо ж вигукнув спочатку: «Торжествуймо!», — хоч потім гірко оплакував смерть Авесалома. Зрештою, ухвалили, що людям надано вільний вибір між радістю і смутком; тягар свободи важко нести, майже нестерпно.


Вірсавія була біля царя Давида в кімнаті стражників. Вона веліла постелити цареві ложе з овечої шкури, принести вина й пісного поминального хліба з пшеничного борошна з родзинками, вона обкурила кімнатку пряними травами, і повітря всередині сповнилося важкими пахощами скорботи. А коли Давид заснув, попросила Соломона пильнувати його сон. Якщо батько прокинеться і питатиме про неї, Соломон мав сказати, що вона втомилася й заснула в покої воєначальника, позаду кімнатки стражників.

А тоді Вірсавія пішла до Йоава й тричі змусила його розповідати, як саме загинув Авесалом, хотіла знати про кожне сказане слово і про кожний здійснений порух. Вірсавія слухала Йоава й нестримно плакала, б’ючи себе руками по стегнах: він був єдиний, ох, він був єдиний! Ах, якби ж то я була там, я зуміла б відповісти на його запитання про Господа!

Йоав неймовірно розчулився, побачивши, як щиро вона поділяє скорботу царя. Та коли Вірсавія кинулася до нього, розчепіривши пальці з виставленими вперед нігтями, допалася до його обличчя, намагаючись роздерти щоки й видряпати очі, Йоав перестав її розуміти, схопив за зап’ястки й так тримав, доки вона не виплакалася і не викричалась, аж тоді відпустив. Однак вона не попросила у нього вибачення, певно, вважала єдино правильним і справедливим вчинком до крові зранити його обличчя і видряпати очі.

Вірсавія відрізала пасмо волосся, у якому було порівну темних і сивих волосин, і відіслала з одним із служок з почту Йоава, щоб той поховав його під камінням на могилі Авесалома.

Йонадаб, син Давидового брата, той, хто був другом для всіх, теж загинув у Єфраїмовому лісі, його назвали поміж іншими загиблими, хтось заколов його мечем і лише потім побачив, кого вбив. Але ніхто за ним не побивався, ніхто не приніс жертви за упокій його душі, ніхто не цікавився, на чиєму боці він загинув, може, Йонадаб і сам того не знав.


Йоав пішов до царя, сидів і дивився на сонного Давида, дивився на його поморщене обличчя, яке навіть уві сні здавалося замкнутим і незбагненним. Йоав провів долонею по свої щоках і по своєму чолі, зі здивуванням відчув, якою і досі гладенькою була його шкіра, а цар же лише на п’ять років старший за мене, подумав він, однак безтурботність війни вберегла мене від старості. Коли цар нарешті прокинувся, Йоав сказав:

— Ні, Вірсавії тут немає.

— Де ж вона?

— Справляє пожертву за Авесаломом.

— Від мого імені — теж?

— Так, і від твого імені.

Цар заспокоївся, а Йоав повів далі:

— Сьогодні ти всіх нас змусив червоніти від сорому, всіх, хто врятував нині твоє життя і життя Вірсавії та Соломона, життя твоїх синів і доньок, окрім Авесалома, життя твоїх дружин і наложниць.

— До них мені байдуже, — промовив Давид, не кажучи, кого саме мав на увазі.

— Ти любиш тих, хто тебе ненавидить, і ненавидиш тих, хто тебе любить. Ми, усі решта, для тебе ніхто, повів вітру, якого ти навіть не завважуєш. Якби Авесалом вижив, а нас усіх поховали під каміняччям, ти був би вдоволений.

— Гадаєш, він домагався її? — несподівано запитав Давид, його голос звучав невпевнено, наче він не хотів почути відповіді на своє запитання.

— Кого?

— Вірсавії.

Йоав надовго замислився, відповісти треба було хитро, а не правдиво.

— Так, — урешті промовив він. — Він її домагався.

Давид, здавалось, сподівався такої відповіді, його обличчя розгладилося від заспокоєння.

— Я ніколи не казав того, що ти стверджуєш, — сказав він.

— Якщо ж, — продовжував Йоав, — не вважаєш нас не вартими своєї прихильності, а наші вчинки не вважаєш нікчемними, то встань зі свого ложа, підведися над своєю скорботою, вийди до народу й поговори з ним щиро. Інакше вже до ранку залишишся без своїх прибічників!

— Так, — промовив Давид. — Уже йду!

— Якщо не вийдеш, — додав Йоав, — то стане це найгіршим з усіх твоїх нещасть, минулих і майбутніх.

Хоч Давид і послухався Йоава, все ж сказав йому, важко зітхнув і сказав так, що Йоав не міг засумніватися у серйозності його слів:

— Цар умер. Так, цар насправді вмер.


Однак народ уже розбігся, непевність і розгубленість розігнали всіх по домівках.

Три дні просидів цар Давид під брамою Маханаїма, і аж тоді знову потягнулися до нього представники всіх родів його народу, не було лиш нікого з Юдиного роду, тих, котрі пішли за Авесаломом. Вірсавія, Соломон і Барзілай, купець з Роґеліма, не відступали від нього ні на крок, роздавали дари народові, сири й паляниці з родзинками, прикраси з міді й говорили від імені царя, а він лише сидів, мовчки й понуро, занурившись у себе або й зовсім наче відсутній, зовсім як Господь на своєму ковчегу в Єрусалимі.

Цар, казали вони, порятував нас від наших ворогів, а тепер став утікачем через Авесалома, а Авесалом, якого ми вивищили царем над нами, загинув і похований під кам’яним насипом, хіба не настав час повернути царя до його міста?

І вони послали священників сказати народові Юдиному, що один із них, можливо, Амаса, провідник Авесаломового війська, міг би стати воєначальником замість Йоава, якщо лиш вони забажають повернути царя Давида. Йоав тепер похилого віку, казали вони, хай присвятить решту своїх літ маєтностям і дружинам.

Урешті й Давид озвався:

— Так, — мовив він, — хай Амаса стане воєначальником, я успадкую його по Авесаломові, його воєначальник буде моїм воєначальником, а я прожену Йоава, який убив мого безневинного синочка.

І тоді рід Юди теж почав просити Давида повернутися в Єрусалим. Як дар примирення вони послали Вірсавії ассірійських коней Авесалома й одновісну колісницю, що стояла в Єрусалимі: Авесалом хотів приберегти і колісницю, і коней, які стояли на передньому подвір’ї перед скинією Господньою, для великого святкування свого сходження на трон.


І ось вони знову вирушили в Єрусалим, попереду безсоромно і навіть зверхньо їхала в колісниці Вірсавія, вона вирішила, що так буде найдоречніше й наймудріше, бо колісниця й коні могли б постраждати в тлумі, їдучи позаду царя; поруч з нею на мулі їхав Соломон, тримаючи на сідлі перед собою кіннор Севанії, якого йому подарувала його мати-цариця. Цар їхав верхи на ослиці, яку пророк Натан помазав на царську ослицю і яка понад двадцять років носила його і на свята, і в дні скорботи, і тепер ось знову несла до нового воцаріння, ба відродження.

Біля Йордану їх зустрічали юрби юдеїв і Мевібошет; ніхто його не голив, не підстригав і не купав відтоді, як цар покинув місто, але й ніхто не подавав йому вина, окрім чаші, піднесеної Авесаломом на знак привітання, тому й сидів Мевібошет рівно на ношах між двома ослами. Побачивши Давида, він закричав від радості, аж вуха позакладало. Він спрагнув його милості, як спраглий пияк вина, він зачахне, якщо не вип’є прощення з рук царя. Воістину, запевняв він, воістину його обдурив слуга Сіба; на ту мить, коли цар зустрів Сібу на Єрихонській дорозі, він, Мевібошет, перебував у страшному й солодкому сні, який тривав три роки, тож і в Єрусалимі залишився через той сон; якби ж то він не спав, то підняв би свого меча на захист царя, а він навіть не міг послати від себе звістку чи наказ, але тепер хотів би все те забути, стерти з пам’яті і втрачене своє майно, і своє змарноване життя; він радо знову поринув би в сон забуття, як немовля, аби лише цар повернувся на трон.

І Давид наказав повернути Мевібошетові половину його майна. А сам подумав: уявного майна.

Повсюди, де вони проїжджали, народ радісно їх зустрічав і вітав з пошаною і любов’ю, дехто від надміру любові аж ридав; ті, що глузували з них і закидали камінням, коли вони втікали з Єрусалима, тепер встеляли їхній шлях пальмовим листям. І слуги запитали царя: як вчинити нам з тими, хто одного разу насміхається і кидає каміння, а іншого — стелить пальмове листя, і благословляє, і плаче від любові? Але цар Давид лише всміхнувся тією дивною напруженою усмішкою, яка тепер майже завжди спотворювала його обличчя, і відмахнувся обома руками, мовляв, вони всього лише народ, який виконує свій обов’язок, несталість — божественна, це простодушність, яку в них вдихнув Господь, прошу для них милості Божої і нічого понад неї.


У Єрусалимі їх зустрів іще один з царських синів, який теж мав наміри стати тим, хто прийде, Адонія, син однієї з десятьох дружин, котрі залишилися у місті, народжений, коли Давид ще правив у Хевроні. Він вселився у дім Авесалома, узяв собі його дружин і доньок, узяв собі геть усе і став новим Авесаломом, ось тільки судився йому щасливий кінець.


* * *

Писарю, мій божок чекав на мене. Ніхто його не вкрав, ніхто не збезчестив, я помазала його, ото й усе. Але він чекав на мене.

Він не божественний, однак святий.

Божественність — то прихисток Господа. Святість — прихисток людський. Не знаю...

Мені здається, наче то всього лише була коротка мандрівка до Манахаїму. А ми тим часом утратили й повернули собі царство.

Давид, вочевидь, уже не завважує глибоких, мов безодня, розбіжностей між втраченим і здобутим.

Здебільшого він сидить у Господній скинії, каже, що тепер він священник замість Мелхіседека. Мелхіседек був і священником, і царем тут, у Єрусалимі, до приходу Давида, а може, навіть самим Господом, хтозна, але ім’я його — одне з імен Всевишнього, звуть його Царем Справедливості. Храмові служки носять його, його паланкін схожий на ковчег Господній, він сидить під крилами херувимів. Так, я мовлю про царя Давида.

Я приймала послів від царів Екбатана, Кіттіма й Сели. Мені подарували прянощі, овець з ягнятами і паланкін, який носять шестеро слуг.

Я сказала послові з Екбатана, що коні — це найгарніше, що лиш існує на світі.

Царський син Адонія намагався вчинити так, як Авесалом. Однак бідолашному ніколи не зрівнятися з Авесаломом, він лиш його бліда подобизна. Авесалом мав святість і силу, Адонія ж — тільки захланність. Адонія був би схожий на Мевібошета, якби той зажадав влади.

Кілька священників і Йоав підтримали його. Священники вважають, що цар надто глибоко віддався священницькому служінню, а вони хотіли зберегти Господа для себе. Йоав знову став би головним воєначальником війська, це йому пообіцяв Адонія.

Біля джерела Роґель Адонія проголосив себе царем, сам проголосив себе царем, те, що сталося, буде тим, що станеться. Але перед тим велів слугам запитати в мене поради. І я сказала: чини так, як тобі заманеться, усе спокійно залишається на своїх місцях, якщо нічого не чіпати, зрештою, цар Давид повинен вирішити, хто прийде після нього. Тому йди до джерела Роґель і проголоси себе царем, а тоді побачимо, що буде.

Джерело Роґель розташоване там, де царський сад спускається у Гіномську долину, там коронували царів до приходу Давида.

Перед тим, як Йоав і Адонія подалися до джерела Роґель, Йоав убив Амасу, головного воєначальника війська, вбив своїм мечем. Амаса мав привести воїнів з Юдеї, щоб придушити заколот веніямітів, я так наказала, мусив повернутися у Єрусалим через три дні, але повернувся через чотири. Тоді Йоав вирушив йому назустріч, а Давидові сказав: «Амаса зрадив тебе». Йоав схопив Амасу, притягнув до себе за бороду й ударив його мечем у живіт так, що всі кишки вивалилися на землю. Жорстокість мужів незбагненна — короткий і блискавичний удар навскоси знизу вгору.

І коли Адонія велів сурмити в сурми, коли сам себе возвів на трон, думаючи, що він цар, тоді я пішла до Давида. Зі мною був Натан, він повернувся, саме з цієї причини я покликала його назад. Натан сказав мені: так, ти той, хто прийде.

Я увійшла до Давида й промовила:

— Пам’ятаєш, як ти заприсягнувся, що Соломон буде тим, хто прийде?

— Так, пам’ятаю, — відповів Давид.

— Але ось Адонія царює тепер, а ти цього навіть не знаєш.

— Я — цар!

— Адонія велів сурмити в сурми й покликати до себе всіх царських синів, він заколов телят і овець для святкової трапези коронації, священники і Йоав разом із ним.

Тієї миті увійшов Натан, він стояв за дверима, я сказала йому: зайдеш, коли я назву ім’я Йоава.

У царя дуже впав зір, він погано бачив, тому я сказала:

— Тут пророк Натан.

— Пане царю, — озвався Натан. — Хіба ти проголосив, що Адонія — той, хто прийде? Повсюди в місті тільки й чутно вигуки: «Хай живе цар Адонія!» А біля джерела Роґель готується банкет, на який не запросили ні мене, ні Вірсавію, ані Соломона. Невже це справді твоє повеління?

— Покличте до мене Вірсавію! — крикнув цар.

— Я ще тут, — промовила я.

— Я пообіцяв тобі і заприсягнувся, — сказав цар. — Пам’ятаю ту ніч, яка бридко смерділа кров’ю, ніч у наметі з ослячих шкур, ми були самі, переповнені хмільним коханням, і тоді я обіцяв, що Соломон стане тим, хто прийде. То була ніч, коли ти вбила Севанію, мені її ніколи не забути.

— Ти знав? — запитала я.

— Хіба я міг не знати? Ти не мала вибору, бідолаха сам винен.

— Севанія? — перепитав Натан.

Натан нічого не знав.

— Так, — відповіла я. — Севанія.

— Тоді я думав, що мої обіцянки, як подмух вітру, — вів далі цар. — Я думав, що можу дати яку завгодно обітницю. Тому й заприсягнувся.

— Так, я цього ніколи не забуду, — мовила я.

— Але Господь знову простер наді мною свою руку й знову висадив на трон, обернувши тим самим мої подмухи вітру на буревій, а присяги — на скелю.

— Так, — вторувала йому я. — На скелю.

— Тому Соломон — той, хто прийде, він повинен сидіти на моєму троні, їздити верхи на царському ослі, первосвященник і Натан повинні помазати його на того, хто прийде.

І ми всі разом видихнули:

— Амінь.

І Соломон був помазаний, і осідлав царського осла, і весь народ у Єрусалимі вигукував: «Хай живе цар Соломон!» Народ грав йому на сопілках і стелив під ноги пальмове листя. Адонія дуже злякався, він навіть уявним царем не був, одразу кинувся до скинії Господньої, упав біля вівтаря, схопився за його роги, бо там ніхто не міг його вбити.

Я сказала Соломонові: тобі не треба його боятися, відпусти його й заприсягнися, що не вб’єш його. І Соломон заприсягнувся, а царський син Адонія мирно зажив у домі Авесалома.

Давид покликав до себе Соломона й говорив з ним про те, кого він повинен убити мечем. Я скоро вирушу в останню дорогу, сказав він Соломонові, ти ж будь несхитним, покажи себе справжнім мужем. Насамперед Йоав, усе життя він бродив у крові, він убив Амасу, головного воєначальника, він убив мого улюбленого сина Авесалома, тож не відпусти мирно його сивину в царство мертвих. Далі мусиш убити мужів, які зневажали мене й глузували, коли Авесалом обманом скинув мене з трону; а також тих, хто потім благословляв мене й плакав від любові, коли я повернувся; подбай, щоб їхня скривавлена сивина потрапила в царство мертвих.

Усе це Соломон мав виконати, коли цар помре.

Хай цар живе вічно, хай скоро помре!

Цар Давид перестав влаштовувати пишні вечірні трапези. Мевібошет спав непробудним сном, а якщо іноді прокидався, поруч завжди стояв слуга з чашею вина напохваті.

Відколи припинилися вечірні трапези, Мевібошет дуже схуд, він їв лише трохи жертовного м’яса, яке приносили зі скинії Господньої, смоктав шматочки вареного м’яса, тіло його зчахло, кості випиналися під шкірою, черево обвиснуло, зубів не зосталося.


Соломон щодня грає на кіннорі, царю Давидові подобається його слухати. Цар Давид уже не може співати й усе ж співає. Його борлак, схожий на ріг на спалюваному вівтарі, раніше дивовижно вібрував від співу, і був цар схожий на голуба-павича, тепер горло лише по-чудернацькому надломлено дрижить, мов овече мекання. Він зсихається на очах, скоро ти, писарю, не зможеш упіймати його в сильця свої знаків.

Йоав ще вештається палацом, він знає, що приречений, щодня приносить жертву в скинії Господа, відчуває жахливий тягар Господа на собі, той тягар прихиляє його до землі, ноги підгинаються і шпортаються, Бог почав притискати його додолу, він знає, який той Бог.

Йоав щоднини приносить мені фіґи, від має фіґовий сад біля підніжжя гори Кармель, він знає, що я люблю фіґи понад усе. Він подає їх мені наче пожертву, яка могла б якимось чином виявитися корисною йому, перші фіґи, ранні й осінні, паляниці з фіґами — саме від них я набираю тіла й поважності.

Тих десятеро дружин, які не пішли за нами в Манахаїм і якими в священному безумі оволодів Авесалом, цар велів замкнути в жіночій обителі, нікому не дозволено ні заходити туди, ні звідти виходити, їжу їм подають через віко в дверях; вони повинні жити як вдови, каже цар, і дотримуватися скорботи за Авесаломом; їх щодня годують, але хтозна, можливо, всі вони вже мертві.

Іноді цар запитує:

— Де Сафан? Я хочу, щоб він грав мені на кіннорі, Сафан.

Тоді до нього йде Соломон і грає, а цар каже:

— Не забувай весь час вправлятися, Сафане! Музика повинна плинути з-під твоєї правої руки, як священний єлей і пташиний щебет!


* * *

Одного дня царя раптом почало лихоманити, він мерз, холод проймав до кісток. Був місяць іяр, коли стояла нещадна спека. Цар не міг спати, дедалі більше стаючи схожим на самотнього птаха на даху.

Його вкривали купою овечих шкур, тих шкур, якими обмахували лик Господа, а Давид однаково тремтів і трусився від холоду.

Він не міг пити вино, яке відразу зігрівало й розморювало до сну Мевібошета, вино стікало з кутиків губ.

І Вірсавія сказала:

— Жінка найтепліша з усіх живих істот, знайдіть для нього жінку в її найгарячішій порі віку.

Вона знала, що і царі, і боги повертаються до життя, ба воскресають з мертвих у гарячі, яку випромінюють молоді.

І для царя знайшли Абісаґ із Сулема, її розшукав Соломон, назвав її Суламіт, за назвою міста, де він її надибав. Про неї розповідали: варто було їй торкнутися всохлого дерева, як воно за десять днів починало плодоносити; а коли гладила по крупі ослиць, вони миттю ставали тільними. Тому Соломон захотів подивитися на неї. Вавилонські купці казали, що насправді її звуть Іштар; колись її вивели в пустелю, і там, де вона ступала, розквітали багряні олеандри.

Побачивши Абісаґ, Соломон відразу збагнув, що саме вона потрібна цареві, бо якщо лихоманка в його тілі не відступить перед її чарами, то ніхто більше не зуміє його вилікувати. Абісаґ була засмагла від пекучого сонця на виноградниках, які стерегла, зуби — наче отара викупаних овець, волосся — довге, лискуче й чорне, груди — високі й повні, з гострими сосками.

Авісаґ із Сулема лягла біля царя, прошмигнула під купу овечих шкур, і ті, що стояли поблизу, стверджували, ніби цар прошепотів ім’я Тамар, а коли її пальці торкнулися фіґової палянички на гнійній рані на шиї Давида, з неї умить проросла гілочка з пишним листям.

Авісаґ пробула у царя двадцять вісім днів, увесь час своєї чистоти.

Але він жодного разу не взяв її, о ні. Обмацуючи безвольними, ослаблими пальцями її тіло, він уже не міг відрізнити, де груди, й живіт, і піхва, не пам’ятав, навіщо жінці всі ці частини тіла, — лихоманка зробила його пальці сліпими.

Коли Авісаґ із Сулема на двадцять восьмий день встала з царського ложа, Давид так само тремтів від холоду, але з того боку, де притулялася Авісаґ, шкіра зсохнулася і зморщилася.


Тоді Вірсавія веліла всім покинути царську спальню, зняла одіж і сама лягла з ним.

Невдовзі тремтіння у його тілі вляглося, жахкий холод відступив. Вірсавія лежала на лівому боці, він притискався до неї, мов новонароджене ягня до овечки, він втискався у її тепло, мов маленьке дитя.


Мовби це тепло було воістину єдиною божественністю, якої він зазнав у своєму житті.


Вірсавія відчула, як страшенно він схуд, його коліна, стегнові кістки й лікті гостро впиналися у неї, вона обережно підняла його голову й поклала собі на руку, відчувала його подих на мочці вуха.

Уперше за довгий час вона почула його голос.

— Вірсавіє!

— Так, — відповіла вона дуже тихо й сторожко, щоб не сполохати його.

— Святе мені більше не допомагає, — задихаючись, просипів він.

— А колись допомагало?

— Не знаю, — відповів Давид, а за мить додав: — Що таке святощі?

— Лише невизначене й незбагненне є святим, — сказала Вірсавія.

А тоді він запитав, запитав так, наче все життя помилявся:

— Як невизначене стає святим?

— Через наше розуміння, що воно існує, коли ми усвідомлюємо його незбагненність і невизначеність.

— Я завжди шукав святощів у Господа.

— Так, і знаходив іноді.

Давид довго лежав мовчки, всотуючи незбагненний жар, який струменів від Вірсавії.

І врешті запитав, його голос був ледь вловним шепотом, вона заледве змогла розчути його слова, він запитав, затинаючись, майже злякано, ніби боявся, що вона не матиме відповіді:

— Яким є Господь?

І Вірсавія, не вагаючись, відповіла з глибин свого єства:

— Він як я. Зовсім як я.

Вірсавія відчула, як він розслабився у її обіймах, його кістки й м’язи мовби зм’якли, дихання вирівнялося, наче він поринав у сон.

Але невдовзі Вірсавія почула, як Давид тихо, майже беззвучно повторив сам до себе її слова, ніби хотів охопити їх зором у їхній неозорості й до кінця збагнути їхній незбагненний сенс.

— Він як ти, — сказав Давид. — Так, він як ти.

У майже беззвучному шепоті вчувалося щастя.

Потім вони просто мовчки лежали поруч, вона чула, як його дихання слабне, сповільнюється, він, час від часу поцмокуючи, ніби сонне немовля, смоктав пасмо її волосся, яке Вірсавія поклала йому до рота.

А коли вона вже давно думала, що він спить, коли була певна, що він заснув навіки, Давид раптом ясно, дуже виразно промовив, вона відчула плечем тремтіння його горла, яке часто бачила й чула, але ще ніколи не відчувала:

— Ти неперевершена, Вірсавіє! Твоя неперевершеність — найбільша твоя вада.

То були останні слова царя Давида.


Царя Давида поховали в Єрусалимі. Вірсавія веліла писареві записати його останні слова. То був псалом, один із найдовших псалмів, які він складав, і священники співали його в скинії Господній.

Син Давида Соломон став царем. Але він був іще надто юним, він не хотів правити, цілими днями сидів зі своїми будівничими й писарями, постійно заклопотаний думками, що ж він буде чинити в зрілому віці і в старості.

Мевібошет також помер. Він відійшов у царство мертвих всього лише через сім днів після царя. Його поховали в містечку Ло-Дебар у Ґілеаді, але в гробниці його нема.

А Вірсавія сім років правила царством, за час її правління військо отримало з Ерека в Сінеарі колісниці й коней, чотири тисячі коней.

# Примітки

1

У виділеному курсивом тексті тут і далі було використано фрагменти перекладу Псалмів Давида І. Огієнком (див.: https://bible.ggwo.org.ua/?v=%D0%9F%D1%81+90.12&ver=ua).