Марина Гайдар

Хайгейтський привид

Книга 1

Хайгейтський привид

© 2019 Марина Гайдар. Усі права захищені.

Жодна частина цього твору не може бути відтворена в жодному вигляді без письмового дозволу автора.

Автор обкладинки – FrinaArt

Автор ілюстрацій – Світлана Леонова

Хайгейтський привид це перша книга, що розпочинає серію романів для поціновувачів готичного детективу.

Лондон наприкінці дев’ятнадцятого сторіччя потопає у містицизмі. Медіуми та ворожки процвітають. Люди захоплюються історіями жахів і шукають привидів на своїх перших фотографіях.

Кассандра Ейрс, приватний детектив, ставиться до містичних справ зі скептицизмом, і їй завжди вдається довести, що у скоєних злочинах немає нічого потойбічного.

Однак вона не може знайти раціональних пояснень подіям із власного минулого. Чому її мати скоїла самогубство? Які дивні обставини цьому передували? І хто зіштовхнув маленьку Кассандру з другого поверху їхнього родового маєтку?

У першій книзі, "Хайгейтський привид", детектива Кассандру Ейрс запрошують розслідувати справу осквернення могил на Хайгейтському цвинтарі. Працівники стверджують, що то справа рук привида, який там оселився, і звільнюються через страх перед потойбічним.

Кассандрі доведеться зіштовхнутися зі справжнім злом. Але чи то і справді містика чи злочинці є із плоті і крові?

Також у серії

Тіні Кассандри

Вовкулака вересової долини

Голоси за стінами

Втрачений караван

Присвячується Івану, моєму чоловіку

З тобою я не боюся темряви

Зміст

Розділ 1 – Привидів не існує

Розділ 2 – Справа типової циганки

Розділ 3 – Біляві кучерики, рюші і квіточки, але ніякої Чичен-Іци

Розділ 4 – Хайгейтський цвинтар

Розділ 5 – В домі коменданта

Розділ 6 – Свідки, які нічого не бачили

Розділ 7 – Те, чого не бачить людське око

Розділ 8 – Сімейства Інглтон і Рікет

Розділ 9 – Подарунок привида

Розділ 10 – Всі мої діти живі і здорові

Розділ 11 – Безбожні вчинки

Розділ 12 – Великий магістр

Розділ 13 – Всі підозрювані

Розділ 14 – Сильні жінки та загублені брати

Розділ 15 – Сеанс гіпнозу

Розділ 16 – Лопата в коморі

Розділ 17 – Американський пристрій

Розділ 18 – В домі нашому затісні ліжка

Розділ 19 – Примарна рука

Про автора

Дізнатися більше про автора

Розділ 1

Привидів не існує

Будь-яке більш-менш поважне кладовище ревно оберігає свої історії про привидів. Однак на Хайгейтському цвинтарі у Лондоні все було спокійно: духи не турбували звичний уклад життя та смерті; загублені душі не блукали між вкритими мохом надгробками; примари не лякали відвідувачів. Донедавна.

Молодий Хармон увійшов до Ліванського кола, що знаходилося в самому серці Хайгейтського цвинтаря. Він котив попереду себе тачку, яка стрибала на гравії, і посміхався з того, як весело витанцьовували на дні інструменти.

Хармону подобалося тут, на цвинтарі. Зазвичай люди не надто гарно до нього ставилися  називали його словами, яких він не розумів, але ті слова, мабуть, були погані, тому що від них гірко плакала його матінка, а він не любив, коли вона журилася. Проте на цвинтарі всі були з ним люб'язні, зверталися до нього "Хармоне, мій хлопчику.

У той день трохи мрячило. Молодий садівник зупинився і підняв очі до кедра, котрий ріс на даху двадцятьох склепів  вони і створювали Ліванське коло. Дерево було величезне і височіло над склепами і могилами, мов прадавній бог смерті, що байдуже спостерігав за тим, як люди прибували на кладовище, але вже ніколи не залишали його.

Коли віддав належне богоподібній деревині, Хармон почав підстригати кущі папороті навпроти склепу Генрі Пірса Гьюза. Обрізав зав'ялі гілки і складав їх на дно тачки. Було чутно, як садові ножиці містера Брокінгтона клацають десь на верхньому майданчику сходів, що вели до катакомб, немов старий годинник дідуся, що гамірно відлічував час. Брязкання ножиць задавало ритм Хармоновій роботі – він жваво стриг макітри кущів, аж допоки позаду не почувся стукіт жіночих чобітків на підборах. Хармон повернув свою капловуху голову.

– Доброго вам вечора, міс Тесмонд, міс, – сказав він молодій жінці, яка саме зійшла сходами з тераси.

Хлопець зірвав з голови кепку з козирком, як належало у присутності жінки – так вчила його матінка. Міс Тесмонд приязно посміхнулася. Вона була секретаркою у коменданта цвинтаря, і у вільний час прогулювалася алеями царства смерті з альбомом для малювання в руках.

– Як вам погодка сьогодні, міс Тесмонд? – розпочав Хармон бесіду про погоду, як личило світській та освіченій людині, хоч він не був ані це, ані те.

– Дощ зруйнував мій малюнок, – вона зітхнула і щільніше загорнулася в шаль. – Хочеш поглянути, на що я натрапила сьогодні?

Хармон кинув ножиці на купу садового сміття і зазирнув до альбому, який жінка відкрила перед ним. Кожну сторінку вкривали ескізи символів, зображених на нагробках: плющ, урна, пісочний годинник, гроно винограду, якір, чаша з рукою, яка її накривала, наче задля захисту.

– Ось тут змія, яка кусає себе за хвіст, – міс Тесмонд вказала на малюнок. – Це символ вічності. А ось це перевернутий смолоскип – символ згаслого життя.

– Мені подобаються горлиці, – Хармон тицьнув своїм брудним пальцем в один з ескізів. – Люблю пташок.

– Так, горлиці чарівні.

Міс Тесмонд потисла плече хлопця з поблажливою посмішкою, якою його часто вшановували.

– Побачимося пізніше, – сказала вона, йдучи геть.

До шостої години Хармон вже закінчив з папороттю у Ліванському колі. Залишалися ще два кущика біля входу до Єгипетської алеї. Містер Брокінгтон спустився тими самим сходами, що і міс Тесмонд двома годинами раніше, несучи скрипучі відра, повні садового сміття. Поряд з молодшим колегою він зупинився, поставив відра на землю і старанно розігнув натруджену спину.

– Стає вже темно, Хармоне, мій хлопчику, – чоловік видобув невеличку круглу бляшанку жувального тютюну. – Щось не маю я бажання тут затримуватися, – запхав добрячу порцію тютюну за щоку. – Усі ці балачки про привида, що тут вештається... жах мене бере.

– Не вірю я у привидів, – хлопець легенько копнув грудочку землі, що відвалилася від коріння папороті в його руках. Груди його випнулися у дитячій демонстрації хоробрості, а акцент кокні, що йому подарували найбідніші квартали Лондона разом з вошами, став звучати ще густіше, немов еліксир, котрий посилює відвагу. – Моя матінка каже, що їх не існує, а вона жіночка порядна. Ми кожної неділі ходимо до церкви.

Старий сплюнув на землю і заходився відчищати інструменти від багнюки. Хармон замислено поглянув на крихітну коричнювату калюжку слини, яка повільно просочилася крізь гравій.

– Ну то звісно, хлопче, – Ед Брокінгтон незацікавлено кивнув своєю макітрою з брудним сивим волоссям, яке не знало гребінця. – Стариган Томмі каже, чув жіночий плач неподалік Єгипетської алеї, проте, як він перевірив, то жіночки там не було. Ось така містерія. Хоча, звісно, наш Томмі ще той дурень та пустомеля. Я б йому нізащо не повірив, аби не бачив дещо на власні очі. Отутички, біля Єгипетської алеї, вчора саме бачив ту халепу. Ну ось тут, біля самих склепів.

Хоробрість Хармона куди і поділась: груди вже не випиналися, як він слухав з відкритим ротом. Старий Брокінгтон кинув інструменти у відро.

– А Томмі тепер каже звільняється з роботи. Можеш у це повірити? Добре, що хоч у когось кишка не тонка, – він поплескав молодого колегу по плечу, але посмішка у того вийшла якась перекошена. – То ти йдеш?

– Закінчу ще з цими двома кущиками, – молодик гучно ковтнув.

– Ну, тоді добре, Хармоне, мій хлопчику. Побачимося завтра, – садівник підтяг мішкуваті штани, згріб відра і поспіхом пошкандибав геть. За мить вже зник за вигином Ліванського кола. Металеве поскрипування відер, що його супроводжувало, затихло у заростях цвинтаря. Хлопець витер рукавом краплини дощу з обличчя і повернувся до роботи.

Сутінки швидко наповзли на цвинтар. І в напівтемряві ночі, що насувалася, кедр набував дедалі більш зловісного вигляду. Деревина височіла над цвинтарем, а коріння проникало глибоко в землю, наче пазурі. Чи те коріння продиралося в склепи? Чи тривожило воно мертвих?

Коли закінчив прибиратися біля двох кущів папороті, молодий садівник склав у тачку обрізані гілки та листя, струсив з одягу пил, забруднивши себе ще більше рукавицями у багнюці, і почвалав до виходу із цвинтаря.

Шлях його пролягав через Єгипетську алею, котра представляла собою темний тунель, по обидва боки якого – ряди дверей, що вели у склепи. Він зупинився, збираючи мужність у кулак. Відвідувачі бувало казали, що ними оволодівав страх, коли опинялися тут, затиснуті між домівками мертвих. Хармон намагався викинути забобони з голови, та все ж це місце вирішив пройти якомога швидше, але от його тачка вперто вгризалася в гравій.

В темряві тунелю нічого не можна було розгледіти, окрім слабесенького світла наприкінці. Садівник прискорив ходу. Тачка викручувалася в його руках, як скажена кішка. Аж раптом, звідкілясь з темряви тунелю, до Хармона долинув звук, який змусив його зупинитися. Звук почувся знову. Такий тихенький, наче плач дитини чи жінки.

– Хто там є? – запитав він непроглядну темряву перед собою.

Схлипи припинилися. Затріщав гравій під чиїмось ногами. Кроки наближалися – від джерела звуку хлопця відділяли якісь кілька футів.

– Хто там? – голос його зірвався, як у маленького хлопчика. – Привидів не існує! – верескнув. – Привидів не існує! Не існує!

Хрипкий подих торкнувся Хармонової щоки. Волосся у нього на потилиці стало дибки. І тоді з темряви на нього насунулася страхітлива біла постать, холодні пальці вхопили його за руку.

– Ні! – заволав Хармон, пожбурив тачку додолу і кинувся навтьоки.

Розділ 2

Справа типової циганки

У кімнаті було багато жахливих речей. Плетені ляльки, пташині кігті, муміфіковані хвости і копита різних тварин. Все, що Кассандра розраховувала побачити у лігві циганки. Поки вона очікувала тут на прийом, роздивлялася окультні полиці із легкою посмішкою. Жахлива колекція лякала її не своєю потворністю, а скоріше недолугістю поєднання деяких серйозних релігійних артефактів з дешевими жахіттями, як склянки з несправжньою кров’ю чи мишачі скелетики.

Жінка взяла з полиці зелену мідну фігурку Будди, на губах якого грала широка посмішка людини, що зуміла прийняти світ таким, яким він є насправді. Вона вишкірилася до нього у відповідь і повернула на полицю, у парадоксальну компанію фігурок Ісуса, Святої Марії, Заратустри, Санта Муерта, африканських племінних божків, скандинавських асів, а також плеяди інших, котрі без сумніву обіцяли спасіння. Їй було лиш двадцять вісім, проте вона, загартована немов моряк, що ходив найнебезпечнішими морями, знала, що від деяких речей порятунку годі і шукати, ані серед людей, ані серед богів.

Спираючись на незвично товсту палицю з ручкою, вирізаною у формі пантери, що застигла в стрибку, Кассандра обійшла кімнату і роздивилася її скарби. Осіння негода погіршила її кульгавість.

Вентиляційний отвір, розміщений дивним чином посеред стінки і закритий декоративним екраном, виявився абсолютно недієвим, бо приміщення було задушливим. Звідти тхнуло цвіллю. Кассандра спробувала прочинити одне-єдине віконце, що ховалося за запиленими занавісками, проте те було забите гвіздками – дивно. За вікном, Лондон, що розмазував небом сіру слину заводів і фабрик, тяжко перевалювався через рубіж віків. Наставало двадцяте століття. Надворі стояв жовтень 1900-го. У статті, що вийшла друком того дня, Великобританію називали “найбагатшою імперією у світі”.

Однак інші статті, що Кассандра читала за сніданком, розкривали протилежну сторону могутньої імперії. Тисячі бідняків працювали до знесилення у робітних домах; маленьку дівчинку відшмагали до смерті за крадіжку сукні заможної леді; у маєтках служниць ґвалтували, а потім глузували з них у суді. Заможні верстви населення крутили носом і гортали скоріш сторінки вранішніх газет – неможна було таким псувати свій сніданок, але ж хто може їх звинуватити: чи можна розгледіти темряву, як свічки та діаманти так яскраво сяють. І лемент теж не розчуєш за веселими мелодіями концертних залів.

Серед кабалістичного лахміття знайшовся лише один стілець. Кассандра саме намірилася сісти і розім'яти хвору ногу, коли зайшла господиня дому – з'явилась драматично з-за завіси з намиста, що закривала прохід між двома суміжними кімнатами. Вона була невисокою циганкою років п'ятидесяти, чий кожен рух супроводжувався передзвоном браслетів і сережок. Неможливо було уявити більш циганську циганку.

– Мої вибачення, що змусила вас чекати, міс... – сказала вона з акцентом тільки їй одній відомої мови.

– Кларк. Міс Кларк, – представилася Кассандра своїм вигаданим іменем, що вона використовувала, коли працювала під прикриттям, і пройшла до суміжної кімнати, коли циганка запросила її туди жестом руки.

– Думаю, вам відоме моє ім'я.

На це Кассандра кивнула: циганка Естер – особа доволі відома в певних колах у Лондоні.

У кімнаті, радше коморі, де циганка приймала клієнтів, віконниці були зачинені; світло ледь пробивалося всередину через прорізи і падало тоненькою змореною смужкою на підлогу біля стола. Кожен клаптик вільного місця займали недопалки свічок. Вони плавилися на полиці коминка, який не використовувався, і застигали довгими пасмами воску аж до підлоги, нагадуючи за формою сиві бороди.

Ще одним театральним порухом руки Кассандру запросили зайняти місце за столом, накритим оксамитовою скатертиною з червоними маками. Циганка сіла навпроти, склала свої внизані перснями руки на столі і уважно поглянула на клієнтку. Її чорні очі були гострі, як кинджали.

– То що привело вас до мене, люба? – запитала вона.

Кассандра зняла з кінчика носа сонцезахисні окуляри з маленькими круглими скельцями зеленого кольору і поклала їх поряд з рукавицями на столі.

– Ви не проти, якщо я запалю?

Господиня дому дозволила їй, поблажливо кліпнувши очима. Клієнтка дістала портсигар зі своєї сумочки і запалила цигарку від ритуальної свічки.

– Одна моя подруга, місіс Робертс, запевнила мене, що ви можете дати відповідь на питання, яке мене не полишає.

– А, місіс Робертс. Така чудова жінка, – циганка посміхнулася коричневими поламаними зубами. – І що ж то за питання, моя люба?

– Коли я була маленькою дівчинкою, я пережила деякий інцидент, – Кассандра затягнулася цигаркою, а наступної миті між ними нависла завіса диму. – Лікарі кажуть, на той момент, мій дитячий розум намагався подолати потрясіння, тому заблокував спогади, пов’язані з тим інцидентом. Але тепер я хочу пригадати, що саме сталося.

Циганка кивала головою на кожне слово.

– То ти хочеш, щоб стара Естер допомогла тобі повернути пам'ять про той день? Дай мені свою руку.

Вона поклала руку Кассандри на своє зморшкувате чоло, заплющила очі і почала нашіптувати якісь заклинання.

– Я бачу темряву і страждання. Ти була нещасливою дитиною. Ти бачила багато жахливих речей. В твоїй сім'ї не було миру. А тоді... так, я бачу, я бачу травму. Ти впала.

– Саме про цю подію я і хочу дізнатися більше. Як це сталося?

Циганка скривилася від напруги, вона намагалася побачити відповідь у минулому.

– Нічого не розгледіти. Якась сила закриває від мене твої спогади.

Чорні очі розплющилися, і жінка зі співчуттям поплескала клієнтку по руці.

– Здається, моя люба, тебе оточує темна енергія.

– І що це означає? – Кассандра струсила попіл на брудну підлогу, не відриваючи погляду від циганки.

– Ти маєш замовити ритуал очищення. Він допоможе мені зазирнути у твоє минуле. Оскільки ти товаришуєш з місіс Робертс, я візьму з тебе лише десять шилінгів.

Кілька монет одразу ж лягли на стіл між ними на оксамитову скатертину.

– Ні, ні, ні, ні, моя люба, – поспіхом додала Естер. – Такі речі потребують часу. Я маю підготуватися. Повертайся за тиждень.

Кассандра з розумінням кивнула, а потім раптом затрусилася від беззвучного сміху, від чого циганка Естер підтягнула до себе руки, що досі лежали на столі, простягнуті у дружньому жесті до дівчини.

– Все це, звісно, влучно, – Кассандра продовжувала посміюватися. – Але не вражає.

Обличчя в циганки насупилося, чорні підведені брови злилися в одну смужку невдоволення. Кассандра відкинулася назад, на спинку крісла. Її сум розвіявся разом із цигарковим димом, що вона видихнула жінці в обличчя.

– Нещаслива дитина, проблеми в сім'ї. Це ж можна сказати про будь-яку нещасну душу, яка приходить до тебе. Щасливі люди навряд чи будуть шукати допомоги в цьому царстві дешевої містики. А щодо моєї травми і падіння, не потрібно бути генієм, щоб здогадатися про це, побачивши, як я спираюся на палицю.

– Я не розумію, – промимрила Естер. – Ти що за ком з гори?

– Так ти спостерігаєш за своїми клієнтами, – Кассандра вказала палицею на декоративний екран на стіні, що закривав вентиляцію. – Слідкуєш за ними, вивчаєш, як вони поводяться, як реагують на речі, що ти розставила на полицях, перш ніж дозволити їм увійти. Потім ти забиваєш їм голови традиційними нісенітницями про якесь там затуманення темною енергією і пропонуєш ритуал очищення. До їхнього наступного візиту ти встигаєш провести невеличке розслідування стосовно того, ким вони є і хто їхня родина. А коли вони навідуються до тебе вдруге, ти вже готова ними маніпулювати, видобувати з них все нові і нові невирішені проблеми, травми і грошенята, аж поки вони вже і крок ступити не можуть без того, щоб поцікавитися твоєю думкою.

Циганка склала на грудях руки.

– Чого ти хочеш? – запитала вона; її акцент став більш схожим на ірландський.

– Я хочу, щоб ти, стара відьмо, залишила у спокої місіс Робертс, – спокійно сказала Кассандра і зняла крихітку тютюну з кінчика язика. – Інакше горя не оберешся. Я впевнена, кореспонденти зубами вхопляться за твою історію.

– У тебе на мене нічого немає, – каркнула циганка, наче стара ворона.

– Ну, що ти, Естер. Я також провела своє розслідування. Чи може, ти волієш, щоб я називала тебе місіс Кайра О'Браєн?

У тієї видовжилося обличчя.

– Якщо не хочеш перевірити на собі мої методи, раджу дослухатися до дружньої поради – залиш місіс Робертс у спокої і поверни всі гроші, які виманила у неї.

Кассандра підвелася і загасила недопалок цигарки в тарілочці з ритуальними монетками. Потім зняла верхню карту з колоди Таро і поклала перед жінкою, на зображенні був повішений.

– Якщо не помиляюсь, у прямому положенні ця карта вказує на безперспективну ситуацію, безвихідь, – прокоментувала вона. – Карти ж не брешуть, так?

– Хто ти до біса така?

– Кассандра Ейрс. Приватний детектив, – кинула на стіл візитівку. – Розслідую, так би мовити, містичні справи.

* * *

Зелений салон у міському будинку місіс Робертс був елегантно обставлений меблями з червоного дерева, відполірованого до блиску. З еркерного вікна відкривався вид на мальовничий англійський сад, такий принадний, що собою він затьмарював красу усіх картин, котрі прикрашали стіни.

Господиня цього дому була жінкою жалісливою: очі завжди на мокрому місці, а сумна посмішка – постійне віддзеркалення безрадісних думок, які володіли нею. З таким от меланхолічним виглядом місіс Робертс і наливала Кассандрі чашку чаю.

– Пригощайтеся, – сказала вона, підсуваючи етажерку з тістечками ближче до гості.

Детектив зробила ковточок чаю і відкусила крихту тістечка, озираючись довкола. Все в цьому домі справляло враження кволості: ледь теплий чай, несолодкі тістечка, тьмяне світло. І сама місіс Робертс, хоч і тримала чашку на блюдці, здавалося, не мала наміру пити. Погляд її, якому не вистачало зосередженості, блукав десь за вікном серед напівтіней пишного саду, де гралися двійко песиків коргі піщаного кольору. Лише її син Чарльз привносив хоч якусь енергію у цю домівку – нетерпляче барабанив по підлокітнику крісла, чекаючи на закінчення формальної ввічливості, щоб перейти до питання, яке насправді привело Кассандру у цей дім.

– То що, міс Ейрс, ви маєте для нас новини? – запитав він.

Його мати наче щойно пригадала, де вона і що відбувається, і погляд її повільно, немов знесилений каторжник, подолав шлях від вікна до гості, котра сиділа навпроти.

– Так. Я була в Естер, – детектив відставила чашку і підняла з підлоги свій ридикюль.

– І що ви думаєте? – Чарльз нахилився вперед.

Гостро відчуваючи, що мати і син сподівалися почути від неї протилежні висновки, вона на мить зупинилася, намагаючись добрати правильні слова.

– Я сумніваюся у її здібностях, які вона, як сама стверджує, має.

Чарльз бухнувся назад на спинку крісла. Його гучний видих закінчився коротким нервовим сміхом.

– Я так і думав.

– О, ні. Цього не може бути, дорогенька, – відповіла місіс Робертс з сумною посмішкою. – Естер знає такі речі. Повірте мені.

Чарльз витріщився на матір так, наче та щойно сказала щось божевільне.

– Мамо, як ти не розумієш, ця жінка тебе дурила увесь цей час.

– Але ж як вона могла знати всі ті речі про мого бідного покійного чоловіка? Про те, що він був військовим і що отримав поранення у Кримській війні?

Кассандра видобула з ридикюля теку, наповнену газетними вирізками.

– На жаль, місіс Робертс, ця жінка навіть не справжня циганка, а ірландка на ім'я Кайра О'Браєн. Вона служила гувернанткою в декількох сім'ях, – простягла відкриту теку місіс Робертс. – Міс О'Браєн – вмілий маніпулятор. В кожному домі, де вона служила, їй вдавалося втягувати інших слуг у свої злочинні схеми, таким чином крадучи прикраси руками інших людей. Її затримали, коли одна зі служниць донесла на неї поліції, намагаючись уникнути власного строку, після чого Кайра О'Браєн провела п'ять років у в'язниці в Дубліні. Коли її звільнили, облаштувалася в Лондоні у подобі циганки Естер. Вона справжній віртуоз у своїй справі: щоб переконати клієнта в своїх здібностях, збирала на нього ціле досьє, дізнавалася про його життя. А вже коли зумів запевнити людину, що бачиш її минуле, не важко створити враження, що і в майбутнє можеш зазирнути. Маю віддати їй належне, хоч вона і не справжня провидиця, О'Браєн розуміється на людях – такий дар зустрічається не частіше за вміння ворожити по руці.

Місіс Робертс взяла вирізку з газети, де була надрукована фотокартка Кайри О'Браєн з поліцейського відділку. Обманута жінка мала такий ошелешений вигляд, що не вимовила ані слова. Її син вдячно кивнув детективові.

Гірка розв'язка завжди чекала у фіналі кожного з розслідувань. Люди наймають приватного детектива і платять йому за те, щоб він завдав їм болю правдою, болю неминучого, але все ж таки неочікуваного, немов вони збиралися відрізати собі пальця, проте сподівалися це їх не скалічить.

– І ще дещо, – Кассандра дістала з ридикюля гаманець, повний грошей, і поклала його на столик поряд з порцеляновим сервізом і тістечками. – Тут усе, що ви коли-небудь платили їй за послуги. Вона вас більше не потурбує.

– Боже мій, та ви ж чарівниця, міс Ейрс, ви справжня чарівниця! – сказав Чарльз, радісно хльоснувши себе по коліну. – Ви зробили неймовірне.

Сама ж господиня дому нічого не вимовила, досі стискаючи в руках вирізки з газет. Кассандра нагородила молодого містера Робертса стриманою посмішкою і підвелася. Чарльз теж підхопився. Його мати лише звела свої вологі очі до посланця, що щойно зруйнував її крихітний світ сповнений надії.

– Ви вже йдете? Але ж ви не випили свій чай.

– Прошу мене вибачити. Ще маю одну зустріч, – збрехала детектив. Насправді просто хотіла скоріше забратися з цього місця, просякнутого горем. Горе було наркотиком, яким вона довгий час зловживала, і тепер боялася, що тутешня атмосфера могла навіяти думки про власний безрадісний дім за часів дитинства, коли вона була наляканою і нещасною дівчинкою, і тоді туга поглине її знову. – На все добре, – підібрала з підлоги ридикюль.

Чарльз прочинив перед нею двері.

– Міс Ейрс, – гукнула місіс Робертс. – Почекайте, будь ласка.

Хода її була м'якою і безшумною, зі стиснутими кулаками і вустами, немов вона одвічно докладала зусиль, щоб втримати всередині все те, що могло вирватися. Жінка наблизилась, маленька і тендітна, немов горобчик, і зазирнула детективу в очі.

– Я чула, ви розслідуєте саме такі справи. Містичні. Тож я вирішила, може, ви відаєте, – їй було ніяково говорити. – Як ви думаєте, вони знають, як нам шкода? Ті, хто вже більше не з нами?

Кассандру здушило співчуття до цієї бідної жінки. Люди часто плекали ілюзії стосовно того, що вона мала знання, недосяжне для простих смертних. Більше, ніж будь-що на світі, вона хотіла мати те знання, хотіла втамувати біль місіс Робертс і свій власний біль. Може, збрехати, якщо жінка благає дати їй хоча б крихту надії? Кому від цього стане гірше? І Кассандра хотіла збрехати, але слова застрягли їй у горлі.

– Ні. Я не думаю, що вони знають про це. Вибачте.

* * *

На шляху до кімнат, які вона знімала в Сохо, Кассандра натрапила на труп собаки, що лежав у канаві. Тривога охопила її, як завжди, коли бачила щось мертве. Це маленьке неживе створіння представляло собою цілий космос небуття. Відсутність життя прямо посеред вулиці, де все рухалося і вирувало. Що може бути більш гротескним? Як тільки смерть може бути такою усюдисущою посеред екзестенційного буяння?

Проте варто визначити, смерть ніколи не полишає нас, вона завжди поряд, повсюди, кидає тіні на живі створіння, що навіть того не підозрюють. Іноді Кассандрі здавалося, що та навіть намагалася вступити з нею у діалог, надсилала їй завуальовані знаки, ані на мить не віддалялася від неї, немов коханець, жага якого невгамовна. Ані стіни, ані замки не захистять від його візитів та холодних обіймів.

Однак сам будинок, у якому мешкала Кассандра, не здатен був її ні від кого або чого захистити. Виглядав він, як хворий зуб – почорнілий і гнилий. Власник будинку – філантроп, який любив читати Толстого, і вважав письменника богом, дозволяв жебракам оселятися під його дахом; кожне вільне місце було віддане постояльцям у біді, безхатченкам, марнотратникам і просто лайдакам. Всі вони ненавиділи Лондон, цю величезну розпусницю, красиву з фасаду, але повністю непристойну всередині, і Лондон з усією щирістю ненавидів їх у відповідь.

Навіть під сходами у цьому благодійному Вавилоні жила сім'я: місіс Кокс з розпашілим червоним обличчям і цілий виводок надокучливих дітлахів. Коли Кассандра зайшла до передпокою, ця огрядна жінка прала руду білизну у брудній воді, яка і вулицю не відмила б від кінського гною, не кажучи вже про одяг. Здається, у тій воді вже встигли помитися всі мешканці будинку. У приміщені стояв нестерпний кислуватий запах ношеного спіднього, яке замочувалося у ночвах.

– Привіт, квітко! Давай мені своє шмаття. Я і тобі виперу, – місіс Кокс дмухнула на довге пасмо волосся мишачого кольору, яке звисало їй поперед очей.

– Ні, дякую. Я в китайську пральню віднесла, – збрехала Кассандра. Тиждень тому китайську пральню дядька Жан Йонга спалили конкуренти, а їй довелося попотіти, щоб довести, що то не було прокляття, у котре вірили усі в родині Йонг, бо за останні роки їхня пральня палала вже чотири рази.

Кассандра прискорила ходу, тікаючи від смороду, але діти з-під сходів вже запримітили її і кинулися їй навперейми, як зграя ретриверів за лисицею.

– Міс Ейрс! Міс Ейрс! Дивіться! – кричали вони, а потім почали показувати їй усілякі пики, намагаючись перевершити одне одного. Їхні брудні обличчя відтворювали такі бридкі вирази, яким могли позаздрити горгульї із Собору Паризької Богоматері.

– Хто з нас найстрашніший? – питали діти.

– Не зважай на них, пташко! Ану, не морочте голову добрій панночці, бандити! – матір хльоснула повітря мокрою сорочкою, але злість її була лише показовою. Посміхаючись, жінка заштовхала одежину у прасувальний каток і відігнала найменшу доньку, яка засовувала туди пальці.

Кассандра зупинилася біля підніжжя сходів, щоб окинути професійним оком артистичні зусилля дітей. Гаррі, найстарший, так сильно розтягував вуха і витріщав очі, що безсумнівно заслуговував на винагороду. Детектив видобула монетку з гаманця і віддала її Гаррі. Хлопчик підняв руки в переможному жесті.

– Це не чесно! – волали інші.

– Мавп'яча пика навіть не страшна! – думав хтось із них.

– Балуєте ви їх, міс Ейрс, – мати дітлахів похитала головою, але нарікати стосовно грошової пожертви не стала.

Посміхаючись одним кутиком рота, Кассандра піднялася на другий поверх сходинками, які рипіли, немов старечі суглоби. Вона могла дозволити собі винаймати кімнати у значно кращому місці, де люди не ночували просто під ногами, де не смерділо немитими тілами і мешканці не посміхалися згнилими зубами. Проте вона хотіла бути саме тут, немов завоювати приязність людей цього сорту, для неї, аристократки за походженням, було чимось на кшталт власного Хрестового походу. Кілька років тому, з дому вона пішла без копійчини грошей, маючи намір жити лише за рахунок коштів, які могла здобути сама, як плату за розслідування незначних справ.

До того ж, це житло вже більше не вражало Кассандру своєю жалюгідністю, бо з власного досвіду вона знала, що блиск і розкіш найкращих лондонських салонів були ні чим іншим, як оманою: під позолотою там все було гнилим. Тут хоча б все було неприховано бридке.

Коли заходила до кімнати, наступила на конверт, який хтось просунув під її двері. Нахилилася і підібрала його. Знайомий почерк змусив її закотити очі – конверт підписала рука Лідії Ейрс, її мачухи. Надійшов лист з Какстон Холу, родового маєтку. З цим неприємним чтивом детектив і зайшла до своєї кімнати.

У чотирьох стінах, колір яких важко було встановити через шар кіптяви від газових ламп, меблів було не багато: ліжко, письмовий стіл, стілець, комод і невеличке трюмо. А на кожному вільному місці – стоси паперів і книги.

Спершу Кассандра копнула геть чоботи і зняла капелюшка, що тримався на волоссі завдяки величезній шпильці, а потім відкрила конверт з Какстон Холу. Листи з дому вона переважно читала стоячи, щоб можна швидше було кинути їх у камін.

Почерк Лідії лягав у ідеальні форми: падчерку дратувало, як старанно і виважено ця жінка виводила ручкою слова, що зазвичай різали не гірше за ніж.

“Люба Кассандро, – писала вона. – Мені важко зрозуміти ступінь твоєї зневаги до власної родини, яка нічим перед тобою не завинила.”

Це зауваження змусило читачку пирхнути від обурення.

“Що б ти там не вигадала проти свого батька, ти могла б навідатися до нього хоча б зараз, коли він тяжко хворий. Або ж хоч надіслати фотокартку, щоб потішити його кволе серце.”

– Хіба є у нього те серце? – пробурмотіла і пожбурила листа у холодний камін.

На камінній полиці стояла фотокартка її матері, Евелін Ейрс. Вона померла багато років тому, залишаючи Кассандрі, котрій було лише шість, не надто багато спогадів. На світлині жінка була у розквіті, щойно одружена, і красу її ще не змарнувала неминуча трагедія. Одягнена у лискучі шовки, вона артистично спиралася на різний стілець, немов акторка театру. Руки її лежали на спинці стільця, буцімто демонструючи перстня, єдину значущу прикрасу на пальці, – золота стрічка з трьома рубінами серед розсипу діамантів. Тут вона здавалася такою сповненою життя. Що могло статися? Як все могло скластися саме так? Ці питання переслідували Кассандру все життя.

Вже скоро чорна завіса ночі опустилися над Лондоном. У світлі гасової лампи, єдиного доступного освітлювального пристрою у цих нетрях, жінка відчувала себе особливо вразливою. Спотворені тіні причаїлися в закутках, вони підкрадалися до неї звідусіль, приносили із собою небажані спогади. Будинок стогнав під натиском вітру, а може, від страху перед чимось, що приховувалося у темряві.

Одягла зручну домашню сукню. Похмурі думки, навіяні подіями дня, змусили відкласти дослідження, яким вона вже кілька років займалася вечорами. Просто не могла зосередитися. Книги лежали покинуті: "Інтерпретація снів", "Енциклопедія захворювань нервової системи", "Причини галюцинацій", "Летаргія, ступор або кома". Після всіх цих років вона так і не наблизилася до розкриття таємниці того, що трапилося з нею в дитинстві, ані на дюйм, хоча у снах постійно бачила відголоски тих подій.

Проте циганка Естер була права в одному – дівчинкою вона дійсно впала з другого поверху їхнього родинного маєтку. Пам’ять її вкрила імлою переживання тієї ночі. Дещо виринало зі спогадів, образи та почуття з минулого, але нічого з того не складалося у єдину картину.

Кассандра помасажувала ногу, яка мучила її болем після цілого дня, що вона ходила містом. Лише одна річ допомагала позбавитися його – опіум. Тілом розтіклася приємна хвиля збудження перед ритуалом, яким закінчувався кожен день. Принесла тацю з приборами для куріння опіуму і поставила на столику біля ліжка. В неї трохи трусилися руки, коли запалювала йен донг – опіумну лампу. Потім довго, неквапливо вона курила люльку, лежачи в ліжку, її оповивала хмара п'янкого диму. Речовина тамувала не лише фізичний біль. Також приборкувала демонів, що жили в середині. Жінка дозволила опіуму понести її у світ з уламків її спогадів.

У снах їй знову було тринадцять. Вона спала у своєму ліжку, коли раптом її пробудило відчуття, що в кімнаті був ще хтось. Кессі сіла, зовсім сонна, не певна, чи вона ще й досі спала, чи вже прокинулася. Чула нечіткі голоси і приглушені крики, але ніяк не могла зрозуміти, звідкіль вони долинали. Здавалося, що то самі стіни кричали. Дівчинка вилізла з ліжка і визирнула з кімнати.

Коридор вночі завжди наводив на неї жах – довгий тунель без вікон, освітлений лише двома газовими лампами, і простирався він наче на милю. У темний час доби, вона завжди пробігала коридором, не зупиняючись, але тепер рухалася повільно, тихо переставляючи босі ноги холодною дерев'яною підлогою, напружено дослухаючись до кожного шурхоту.

Дивно, але всі двері вздовж коридору стояли прочинені, наче запрошували завітати до гостьових кімнат, в яких гості не зупинялися вже багато років. Вони завжди були зачинені. Дівчинка крадькома зазирнула в першу кімнату на своєму шляху. Серце в неї наче наповнилось свинцем і загупало, немов калатав важкий дзвін, коли вона побачила там жінку в чорній сукні. Та стояла посеред кімнати і дивилася в порожнечу перед собою. Кессі змусила себе відвернутися і йти далі. Та сама жінка з'явилася в наступній кімнаті. Дівчинка лише ковзнула поглядом по темній постаті і скоріше рушила повз. Знову і знову жінка з'являлася в кожній наступній спальні. Знову і знову її темна фігура брала стілець і ставила його перед собою.

Не в змозі навіть дихати від жаху, дівчинка наблизилася до останньої кімнати в коридорі, щоб узріти те, що вона вже колись насправді бачила: темна фігура жінки поставила перед собою стілець, наділа мотузку на шию і зробила крок в забуття. Кессі дивилася, як жінка висить на мотузці, а її ноги смикаються в агонії. Це була її мати.

Ридаючи, дівчина побігла геть, шепіт і крики, які долинали з-за стін, переслідували її. Коли добігла до Родової галереї, де в темряві виблискував канделябр розміром з різдвяну ялинку, вона зупинилася і спробувала відсапатися.

Потворні викривлені обличчя предків вирячилися на неї зі старих портретів. Тоді краєм ока вона помітила фігуру і повернулася, щоб поглянути, хто то був, коли раптом та постать штовхнула її, і от вона вже летіла в повітрі через поручні галереї і за мить впала на мармурову підлогу холу поверхом нижче.

Та ніч назавжди залишила її кульгавою, та Кассандра так досі і не знайшла пояснення тому, що трапилося. Жахливий образ жінки і невідома постать – то сон чи реальність? Це дійсно сталося, або ж її дитяча уява домалювала картини у прогалинах пам’яті? Єдине, що їй відомо точно, це те, що мати її вкоротила собі віку вже більш ніж двадцять років тому, а ще шість років потому і сама Кассандра ледь не розпрощалася з життям, коли дехто або дещо скинуло її з галереї. Щось лихе блукало у стінах Какстон Холу, похмурого маєтку Ейрсів.

Розділ 3

Біляві кучерики, рюші і квіточки, але ніякої Чичен-Іци

Коли Кассандра неквапом йшла жвавою вулицею Фліт Стріт тим яскравим осіннім ранком, невдовзі після справи циганки Естер, ховаючи очі за зеленими скельцями окулярів, вона намагалася здаватися такою ж “нормальною”, як люди навкруги. Нормальність була приємним відпочинком від щоденної виснажливої боротьби за те, щоб бути собою.

Хоча детектив не була нормальною в пересічній уяві. Вибір “неприйнятних” стосунків, любов до чудернацьких речей, куриво, агресивні парфуми, темні кольори в одязі і похмура поезія, а також ескізи мертвих тварин і бруду цього світу, які вона малювала, робили її дивною, як казала про неї мачуха Лідія. Комбінація усіх цих рис і просто загальний містичний магнетизм, що вона випромінювала, змушувала декотрих перехожих повертати у її бік голови.

Зупинилася перед чотирьохповерховим будинком, на якому висіла стримана вивіска з назвою закладу "The London" – вишукане місце, нічим не схоже на ті, що вона зазвичай могла собі дозволити. Паби і ресторації, де вона бувала, радше нагадували дешевих повій, які причепурилися, щоб бути схожими на леді. "The London" – заклад, в якому всі офіціанти одягнені в накрохмалену форму і напомаджені. Їжа тут чудова і сервіс на рівні. Саме таке місце могла обрати її шкільна подруга Лавінія, щоб зустрітися з нею після свого повернення з медового місяця на континенті.

І хоч Кассандра намагалася про це не думати, все ж відчула неприємний укол, коли згадала, що її навіть не запросили на весілля. Нагадала собі, що у тому не було провини подруги, скоріше за все так склалося через її нареченого, а тепер чоловіка, капітана Вільяма Драммонда. Той не схвалював Кассандру і все, що вона собою втілювала – вільнодумство, відмову визнати своє жіноче місце у чоловічому світі та сміливість казати те, що думає.

Капітан Вільям Драммонд був честолюбцем і робив усе, що було в його силах, аби він і його молода дружина входили до найкращого суспільства. Драммонда особливо дратувало, що Кассандра, яка сама належала до аристократії, добровільно відмовилася від усього, чого він бажав усіма фібрами своєї душі: статусу, грошей, впливовості.

Маючи на вустах завчену приємну посмішку, що слугувала перепусткою у місця, де збиралися люди вищого класу, детектив зайшла до ресторації. Зала, простора і наповнена світлом, шепотіла голосами людей за столиками: джентльмени та їхні дами витончено обідали за стишеною бесідою. То було царство, в якому навіть найменші бутони троянд на тарілках мали поважний вигляд; де за розмовами не говорили правди, бо вона тут вважалася вульгарною.

Миттєва слабкість змусила її засумніватися, чи не була її втеча з батьківського дому та доступних їй від народження пільг вищого суспільства помилкою нестриманої юності. Все ж таки, вона мала все для гідного життя, однак сумнів не тривав довго, бо жінка одразу ж пригадала, що тікала не від порожніх розмов та недружніх поглядів. Справжня причина була значно страшніша. Настільки страшна, насправді, що вона і згадувати про неї не наважувалася. А замість всіх пояснень у пам’яті повставало лише одне слово – батько.

Тож, після миттєвого сум’яття, посмішка повернулася до її обличчя і вона озирнулася довкола. Вестибюль прикрашали меблі в стилі ампір і вази, повні пізніх півоній, останніх у цьому сезоні. Сліпуча біла стеля видерлася так високо, що Кассандра навіть відчула себе трохи вищою, неначе весь цей простір над головою дозволяв витягнутися на повний зріст.

– Вітаю у нашій ресторації, мадам. Маєте зарезервований столик? – звернувся до неї метр д'отель, манірно розтягуючи слова.

– Моя подруга, місіс Драммонд, чекає на мене.

Очі її оглянули хол: елегантно одягнена молода леді махала їй рукою.

– Он вона.

Кульгаючи, Кассандра пройшла поміж столиками, які займали майже весь простір зали. Вона прямувала назустріч своїй подрузі, красуні з білявими кучериками. Сукню Лавінії повністю вкривали рюші й квітки, що підкреслювали її форми. У цьому вбранні вона нагадувала жінок з картин Ренуара.

Дві подруги обнялися. Потім відсторонилися, оглянули одна одну після довгої розлуки, і знову взяли одна одну в обійми.

– Моя люба! – проворкувала Лавінія.

– Ти виглядаєш як справжня дама з вищого суспільства, Лавініє. Чи мені слід звертатися до тебе місіс Драммонд?

Лавінія засміялася. Вони сіли за стіл, тримаючись за руки і не звертаючи уваги на офіціанта, який саме приніс їм меню. Юнак обіцяв повернутися, коли дами будуть готові.

Кассандра глибоко вдихнула і запитала: – То що?

– То що? – Лавінія кокетливо тримала свою подругу в очікуванні. – Вільям і я, у нас все чудово! Він прекрасний чоловік. Такий ніжний і турботливий. Справжній джентльмен.

– Стільки компліментів. Навіть важко повірити. Але якщо він робить тебе щасливою…

Посмішка Лавінії набула ледь помітної гіркоти.

– Ну от що, Кессі, ти знаєш, що я не така, як ти. Я можу насолоджуватися звичайним сімейним життям.

Важко було ігнорувати, як за спиною Кассандри завжди шепотіли, що вона фригідна. І справді, як ще пояснити її добровільний вибір не вступати до шлюбу, як не фригідністю? Хоча насправді, і вибору у неї ніколи не було. Вона лише брала від життя те, що воно їй пропонувало, і шлюбу в тому списку не було. Не надто приємно визнавати, що ти нікому не потрібен, тому починаєш замість самотня називати себе свободолюбива – це хоча б не звучить так вже жалюгідно. І все ж таки, свобода жінки у світі, що належить чоловікам, дуже вже схожа на ізоляцію. Незаміжня, сама себе забезпечує – жоден пристойний дім не хотів прочиняти для неї свої двері, немов вона була уражена лепрою.

Яка б там правда не крутилася в її голові або на язиці, Кассандра залишила це при собі і лише грайливо сказала:

– Ну що ж, розкажи мені про усі радощі сімейного життя, які ти для себе відкрила, – і підморгнула подрузі.

Та ледь не луснула зі сміху і легенько шльопнула її по руці за непристойність. Авжеж, їй було що розказати, про подорож до Італії, про романтику, сніданки у Венеції, прогулянки тримаючись за руки, танці, візити до інших родин. Нестерпно детальна розповідь закоханої людини. Детектив дозволила подрузі вільно говорити, поки сама поринула у спогади.

У ті роки, що Кассандра і Лавінія провели разом в школі-пансіонаті, двоє дівчат мріяли про пригоди. Однак їхні мрії вирушити до Чичен-Іци, отримати освіту в Оксфорді або опанувати професію журналіста виявилися лише вигадками дівчаток-підлітків, які годилися лише для того, щоб шепотітися про них під ковдрами, коли вже давно за північ. Коли дівчатка виросли, суспільство мало для них інший ангажемент.

Повстання Лавінії проти пут колективної думки тривало недовго після того, як вона досягла підліткового віку. Вже скоро відбувся її вихід у світ, і після пари-трійки котильйонів вона без тями закохалася у Вільяма Драммонда, капітана британської армії. Той був негнучкий, як швабра. Мав сміховинні вусики у формі велосипедного керма, які постійно смикав і пощипував. Такий собі самозакоханий хлюст. Проте таким він був лише в очах самої Кассандри. Подрузі вона своїх думок не розголошувала, але і мовчання її було вже досить промовистим.

І тепер Лавінія сиділа напроти неї і без кінця щебетала про свій медовий місяць і про всі ті "смішні" речі, які сказав Вільям. Чичен-Іцу було забуто і викинуто на смітник, як незручний розхитаний стілець, що дістався у спадок. Така сама доля чекала і на саму Кассандру. Її буде забуто і викинуто.

Офіціант повернувся, готовий прийняти замовлення.

– Теляча котлета в паніровці з горошком і картоплею, французький кремовий пиріг і келих кларету, – замовила Лавінія.

Офіціант перевів погляд на Кассандру.

– Мені те саме.

– Дві порції телячих котлет в паніровці з горошком і картоплею, два французьких кремових пирога і два келихи кларету. Це все?

– І поповнюйте келихи, – додала детектив.

Він підтвердив замовлення кивком голови і пішов.

– Я чула, що ти тепер справжній детектив, – сказала Лавінія. Очі в неї розширилися від фальшивого захоплення.

– Нічого такого. Люди просять мене розібратися з їхніми незначними справами, і я допомагаю їм.

– Не треба бути такою скромною. Ти сучасна жінка, яка заробляє собі на життя сама. Хіба ж не про це ти мріяла? – в її інтонації була крихта іронії, чи так лише здалося?

– Я відчуваю задоволення від того, що роблю. Якщо ти про це.

– Ну, якщо тебе це робить щасливою… – скопіювала Лавінія слова подруги, що вона сказала на самому початку розмови.

– Так і є, – визнала детектив, з несподіваним полегшенням – це ж і справді те, чого вона завжди хотіла від свого життя.

Принесли напої.

– За минулі дні, – запропонувала Лавінія тост.

Трохи здивована такою сентиментальністю, Кассандра також підняла келих.

– За старі мрії, – додала.

Дві подруги випили. Новоспечена місіс Драммонд облизала кларет з губ і запитала:

– До речі, ти пам'ятаєш мого дядька, того, що займає посаду коменданта на Хайгейтському цвинтарі?

– Того, хто завжди запрошував тебе на Різдво?

– Так, дядько Редлоу, брат моєї матінки.

– Звичайно пам’ятаю. Він надсилав тобі дивовижні іриски. Як він?

– У доброму здоров’ї. Дякую. Я бачилася з ним кілька днів тому і згадала, що ти стала приватним детективом. І він сказав мені, що і сам залюбки скористається твоїми послугами.

– Справді?

Офіціант приніс їжу, тож жінки притримали розмову. Поки котлети на гарних тарілках відправлялися з таці на стіл, Кассандра вмирала з цікавості, нащо містерові Редлоу могли знадобитися її послуги.

Нарешті, коли чоловік пішов, і Лавінія озброїлася ножем та виделкою, вона продовжила:

– Розумієш, дядько каже, що останнім часом йому стало важко втримати на посаді садівників і доглядачів цвинтаря. Один за одним вони звільняються.

– То він хоче дізнатися, чому?

– О, він знає чому. Чоловіки стверджують, що цвинтарем ходить жахливий привид. На мою думку, повна нісенітниця, але ж це саме твій фах, так?

Розділ 4

Хайгейтський цвинтар

Кассандра звела очі і поглянула на дві каплиці, що височіли по обидві сторони від входу до Хайгейтського цвинтаря. Видовище викликало неприємні відчуття, наче всередині заворушилися давно заколисані монстри.

Чи правда, що алеями тут блукала примара? Чи правда що смерть повстала, щоб тривожити живих? Ну от що. Ще ніколи жодне з надприродних явищ, що люди стверджували вони бачили, не виявилося реальним. Хоча якась частина скептичного детектива таємно сподівалася, що, можливо, цього разу з’ясується, що слухи – то правда, а привид не виявиться ошуканцем у білому простирадлі. У привидів вона не вірила, проте дуже хотіла вірити, вірити хоча б у щось.

Гарно вбраний чоловік вийшов з арки і попрямував їй назустріч. Високий, одягнений в чорне, трохи старший за п'ятдесят. Він зустрічав її широкою посмішкою, що здавалося майже неприпустимим з огляду на те, де вони знаходилися.

– А! Міс Ейрс! Ласкаво прошу до Хайгейтського цвинтаря! Не часто я можу привітати тут когось, як гостя, в цьому царстві тліну і скорботи, – сказав чоловік, знімаючи перед нею циліндр. – Джон Редлоу, комендант.

Кассандра потисла йому руку і одразу ж перейшла до суті:

– Я чула, у вас тут непрохані гості.

– Так. Вірте чи ні, мої робітники бояться навіть ступити на цвинтар. Кожен з них стверджує, що щось бачив чи чув. А минулої ночі трапилася вже зовсім неприпустима річ. Давайте я вам зараз все покажу.

Коли вони йшли тунелем під аркою, з дверей англіканської каплиці вийшов священик. То був низенький чоловічок, огрядний, десь за шістдесят. На його маківці виблискував клаптик лисини, а шкіру вкривали старечі плями.

– Це преподобний Гаммідж, – відрекомендував його містер Редлоу. Той зупинився. – Дозвольте представити вам міс Ейрс.

– А, полювальниця на привидів, – сказав священнослужитель, обіймаючи біблію обома руками, наче боявся, що підступна жінка може раптом її в нього видерти. Більше він нічого не сказав і швидко пішов геть.

Містер Редлоу вибачився перед детективом поглядом.

– Не всі підтримують моє рішення запросити вас розслідувати цю справу.

– Не хвилюйтеся, містере Редлоу, я до цього вже звикла.

– Шкода, що ви таке кажете. Я ж абсолютно захоплююся тим, що ви робите.

– Моїм розслідуванням надприродного?

– Це також, але в першу чергу, вклоняюся вашій незламній волі жити так, як вам хочеться. Це має бути не легко.

Слова його змусили Кассандру зупинитися і уважно вивчити обличчя співбесідника, чи він бува не глузує з неї. Риси його пом’якшали, коли він усміхнувся до неї, як ніколи не усміхався її власний батько.

– Дякую, – нарешті сказала вона. – За вашу думку.

– Кажу від усього серця, – жестом руки комендант запропонував продовжити шлях. – Всі розмови Лавінії завжди були лише про вас, коли ви навчалися разом у школі. На жаль, бідолашна не знала свого батька, як вам відомо.

– Так. Трагічна історія. Померти так і не познайомившись зі своєю донькою.

– Саме так. Тож я завжди вважав за необхідне приділити їй увагу й дати пораду, коли вони були потрібні. Я підтримав її ідею вступити до університету, хоча, думаю, то все ж був ваш вплив. Та цьому не дано було здійснитися.

Щоб втішити розчарованого дядька своєї подруги, детектив не знайшла влучних слів, таких, у які сама б вірила, тож просто сказала:

– Проте у неї буде стабільне й спокійне життя.

– Ваша правда. Однак не завжди стабільність та спокій синонімічні з щастям, правда ж? Люди обирають стабільність та спокій, не тому що хочуть, а тому, що це просто.

– Ви справді вірите, що люди обирають своє життя? – запитала вона. – Вибір потребує сили волі.

– Але ж якщо ми не робимо вибір, то що нас відрізняє від рабів?

– Хм. Завжди ви пропонуєте гостям філософську дискусію?

– Господи, та ви що. Тоді б до мене і зовсім гості не ходили, – веселий сміх містера Редлоу прокотився двором вкритим бруківкою і зазвучав відлунням у колонаді з п’ятнадцяти арок.

Маршрут до території цвинтаря біг через колонаду і вверх сходами. Коли вони піднялися кам’яними сходинками, на них насунулися нерівні шеренги надгробків. Кассандра глибоко вдихнула терпкий аромат осіннього тління і вогкої землі – запах ностальгії і тривоги.

Алеї, що ховалися під куполами зі сплетених між собою гілок дерев, вкривав слизький килим листя і багнюки. Надгробки, мовчазні монументи життям, що давно зотліли, повставали по обидва боки від доріжок. Все тут було мертвим, навіть природа вмирала в полоні осені, але у детектива виникло відчуття, що це не було абсолютним запустінням. Серед цвинтарного небуття витало щось невловиме, що вона ані визначити, ані пояснити не могла. Легкий холодок проповз її потилицею і заворушив волосся.

– Ми знайшли це сьогодні вранці, – містер Редлоу підвів її до могили, яка стояла відкрита, як роззявлена чорна паща, що наче застигла в німому крикові люті. Погляд Кассандри не міг відірватися від безбожної розореності домівки небіжчика.

– Люди кажуть, що це сотворив привид, – додав комендант, тихенько кахикнувши – сам він не хотів у це вірити.

Детектив наблизилася до краю і зазирнула в пащу. Труна була відкрита. На оголений скелет бризкала холодна мрячка. Жінка присіла і оглянула краї ями. На них залишилися помітні сліди від лопати. Від цього вона розчаровано зітхнула.

– То що ви скажете? – запитав містер Редлоу.

– Скажу, що ваш привид має схильність до вандалізму, – жінка підвелася. – А ще досить таки вправно користується садовими інструментами.

Дістала кишеньковий записник і грифельного олівця і записала інформацію з надгробка: "Нейтан Рікет. Народився 3 травня 1820. Помер 15 жовтня 1891". Могила мала доволі скромний вигляд, єдиною її прикрасою слугував символ чаші з рукою, занесеною над нею в захисному жесті.

– Що ви робитимете з цією інформацією? – запитав комендант.

– Спробую дізнатися, ким був цей чоловік, і чому вашому привидові закортіло длубатися саме в його могилі.

– То ви візьметеся за справу?

Кассандра кивнула.

– Тоді вам необхідно оглянути ще одну могилу.

– Ще одну?

– Так. Вночі злочинці розорили дві. Навіть не знаю, як їм це вдалося. Звісно, якби охоронець не звільнився… друга трохи далі, якщо йти цією алеєю. Я вас відведу.

Разом вони пройшли глибше на територію цвинтаря аж поки спалах та гучний вибух пороху не привернув їхню увагу. Неподалік від алеї, молодик стояв за фотокамерою встановленою на тринозі і робив фотографії розореної могили.

– Він ще й досі тут, – невдоволено сказав комендант.

Кассандра та містер Редлоу звернули з головної доріжки й пішли хащами парку, до того місця, де скелет небіжчика позував фотографу, немов оголена модель.

– Хто це? – запитала детектив, вказуючи на молодого чоловіка.

– Син лорда Салісбері. Я не міг йому відмовити. Самі розумієте.

– Я можу поцікавитися, що ви робите, сер? – від несподіваного звернення до нього фотограф здригнувся, але відразу ж повернув собі рівновагу і з посмішкою поплескав свій триногий інструмент праці неначе коня.

– Ловлю примару на камеру, – відповів він здивовано, немов то було щось очевидне, чим заслужив на презирливе пирхання детектива.

Її професійне око оглянуло численні відбитки чобіт на грунті довкола могили, а потім – чоботи чоловіка, вкриті багнюкою. Фотограф прослідкував за її поглядом.

– Ви розумієте, що зруйнували місце злочину? – голос її прозвучав суворо.

Проте незнайомець лише ширше посміхнувся.

– Хвилиночку. Ви Кассандра Ейрс, я правий? Велика руйнівниця міфів? Валентин Дювар, – він з ентузіазмом простягнув до неї руку, але та жест проігнорувала. Натомість наблизилася до другої могили, яка знаходилася в такому самому жалюгідному стані, що і перша, і оглянула її. – Ви тут щоб розслідувати?

– Слухайте, містере Дювар, я не маю симпатії до диваків, що щось винюхують або полюють на видіння, поки я займаюся справою. Навіть якщо вони сини когось-там, – її натреноване око оглянуло краї викопаної ями.

– А. Зрозумів. Ви не в захваті від кумівства? Навіть самої крихточки?

– Ви праві, не в захваті.

Знову занотувала у записник ім'я і дати з надгробка: "Омер Інглтон. Народився 16 листопада 1813. Помер 23 лютого 1889".

– Померлі були майже однолітками. Можливо, вони знали одне одного, – пробурмотіла.

– Що ви кажете? – містер Редлоу витягнув шию, дослухаючись.

– Ви часом не знаєте, чи були ці чоловіки знайомі?

– Боюся, що тут я вам не допоможу. Я не відаю про людей, похованих тут до того, як я зайняв посаду коменданта два роки тому.

– У вас зберігаються відомості про найближчих родичів небіжчиків? – Кассандра покопирсалася палицею в прошарку листя на землі в пошуках бодай якихось слідів. Дощ напередодні знищив всі докази.

– Моя секретарка, міс Тесмонд, зможе вам допомогти.

– Добре.

– Ми не такі вже й різні, знаєте, – втрутився Валентин, уважно споглядаючи за роботою детектива. – Я теж шукаю правду.

– Правду? – перепитала вона зі здивуванням. – Де ж ви її шукаєте? У дешевих витівках шарлатанів?

Тим часом, уважно оглянула надгробок і помітила, що цей, хоч і багатший на вигляд, був так само прикрашений чашею з рукою, занесеною над нею в захисному жесті. Замалювала все в своєму нотатнику.

– Цей символ часто зображають на могилах?

Містер Редлоу примружив очі, придивляючись до малюнка.

– Ні. Не бачив нічого схожого раніше. Хоча я не надто уважний, тож не покладайтеся на мене.

Додала олівцем ще кілька деталей до малюнка для точності, не помічаючи, як Валентин зазирає їй у записник через її плече.

– Цей символ… – сказав він, – здається знайомим.

Детектив послала його під три чорти самим поглядом і закрила записника із гучним ляском. Очевидний антагонізм жінки, здавалося, містера Дювара не відштовхував.

– Я чув ви спеціалізуєтеся на містичних злочинах. Проте самі ви не вірите у привидів? – запитав, коли та вже збиралася йти.

– Не в тих, що вправно орудують лопатою.

Вона вказала на краї оскверненої могили.

– Бачите ці відмітини? Їх могла залишити лише лопата.

Брови в містера Редлоу підскочили від подиву, а разом з ними і його циліндр. Самого Дювара це не переконало.

– Оце так! – відгукнувся натомість комендант.

Кассандра запхала кишенькового записника й олівця назад в свою сумочку.

– Повірте мені, містере Редлоу, я не зіштовхувалася ні з чим більш загадковим, ніж людська природа. Нема пояснень, чому вони вірять у найбільш безглузді нісенітниці.

Сарказм у її словах лише потішив Валентина, котрий вже готував камеру для ще однієї фотографії.

Комендант запропонував Кассандрі руку, коли жінка дерлася вогким схилом і висмикувала палицю з багнюки, що чавкала немов беззубий рот кадавера [1].

– Дозвольте показати вам інші частини цвинтаря, щоб ви почувалися, як двома, – комендант обвів рукою угіддя з виглядом землевласника, котрий пишався своїм земельним наділом. – Якщо, звісно, вас не шокують такі слова.

Слова її не шокували. Насправді, Кассандра знайшла зарослий плющем краєвид Хайгейту неймовірно мальовничим. Звивисті доріжки піднімалися і спускалися пагорбами цвинтаря, охопленого зеленню, підстриженою і доглянутою саме вдосталь, щоб він не здавався занедбаним. Місцями коріння дерев стирчало з-під землі, як гачкуваті пальці величезних рук. А поміж тих пальців трималися групками надгробки, наче гральні карти. То була гра проти суперника, якого ніхто не міг здолати – проти смерті.

Розділ 5

В домі коменданта

Оскільки Кассандру запросили оселитися у коменданта на весь час проведення розслідування, детектив приїхала пізніше того ж дня зі своїм скромним багажем. Він вмістився в одну гобеленову сумку, з якою кілька років тому вона і втекла з батьківського дому.

Не встигла детектив поставити ногу на сходи, що вели до входу в будинок, як двері прочинилися, і з них надвір випурхнула жіночка. Пухкенька і повна енергії, з грайливими білявими кучериками довкола обличчя, вона здавалася досить молодою, але зморшки в куточках очей видавали зрілість.

– Міс Ейрс! – з захопленням вигукнула жінка невизначеного віку і схопила Кассандру за руку. – Я надзвичайно рада зустрітися з пані детективом. Я ніколи в житті не бачила розслідування.

– Доріс, залиш нашу гостю в спокої, – містер Редлоу вийшов з будинку і взяв у Кассандри її дорожню сумку. – Міс Ейрс, познайомтеся з моєю дружиною Доріс.

– Рада познайомитися, місіс Редлоу, – вона потисла пухкеньку ручку жінки.

– Кличте мене просто Доріс. Я можу звертатися до вас Кессі?

Детектив тільки-но відкрила рота, щоб відповісти, але місіс Редлоу не потрібен був дозвіл. Вона повела далі:

– Саме такою я вас і уявляла.

– Якби і мої батьки були такої самої думки, – Кассандра дозволила собі трохи іронії.

Доріс ніяково засміялась – не була певна, чи іронічна ремарка була і справді смішною.

– Ой, що ж це я! Прошу, заходьте, – потягла гостю за собою. – Ласкаво просимо до нашої оселі!

– Дуже у вас гарно, – детектив озирнулася довкола, опинившись в затишному передпокої, оздобленому темним деревом. – І сусіди у вас не галасливі, – кивнула в сторону цвинтаря, на який відкривався вид з вікна передпокою.

Місіс Редлоу перевела спантеличений погляд на чоловіка.

– Міс Ейрс жартує, люба, – пояснив він, у його очах танцювали смішинки.

– А! Ну ви жартівниця, люба, – сказала місіс Редлоу і поплескала Кассандру по спині. – Ми вже до кладовища звикли. Спочатку я і справді трохи нервувала. До того ж, усі ці моторошні історії…

– Доріс небайдужа до фольклора, – прокоментував її чоловік.

– Не все те фольклор, дорогенький, – відмахнулася від нього господиня і звернулася до гості: – А ви знали, що під час холери в Нью-Йорку, деякі могили знаходили порожніми? Куди поділися тіла, я вас запитую? Дехто вважає, що то навіть не була холера, яка забрала життя, – стишила голос, – а вампіри.

– Бачите, з чим я змушений мати справу, – весело прошепотів містер Редлоу.

– Вірте мені, міс Ейрс, я просто тремчу, коли думаю, що там між надгробками блукає така от неприкаяна душа, – продовжувала жінка, не помічаючи глузування.

Лакей поспіхом забрав у господаря дому багаж гості й пішов угору сходами, ледь не наштовхнувшись на молоду особу, яка саме спускалася.

– А от і наша люба міс Тесмонд, моя секретарка, – комендант відрекомендував її, коли та приєдналася до компанії біля підніжжя сходів.

– Доброго дня, – привіталася вона, худорлява і квола на вигляд особа, закутана у теплу хустку. Одіж її справляла враження старомодності – це помітила навіть Кассандра, яка не надто переймалася сучасними тенденціями. Круглі окуляри для читання з лінзами, що зменшували її очі до поросячих – ознака сильної короткозорості.

– До речі, дорогенька, саме міс Тесмонд побачила привида, – сказала Доріс. – Запитайте її. Чи радше допитайте! Ви ж використовуєте це слово, так?

Детектив потисла знекровлену руку секретарці.

– Так. Якщо ви не проти, міс Тесмонд, я б хотіла з вами поговорити пізніше, – сказала із професійною ввічливою посмішкою: це правило вона засвоїла на практиці – люди стають значно більш охочі до розмови з тим, хто до них посміхається.

– І не забудьте, міс Ейрс, ми чекаємо на вас... – почав було містер Редлоу.

– За вечерею сьогодні, – закінчила за нього дружина. – О, я просто в захваті!

– Ну годі вже, люба. Збережи трохи захвату для вечері. Нехай міс Тесмонд покаже нашій гості, де її кімната. Ми вже запізнюємося на іншу зустріч. Вибачте нас.

– Коли ми повернемося, ви мені все розповісте про ці ваші розслідування, дорогенька Кессі, – продовжувала місіс Редлоу, у той час, коли чоловік вів її геть.

Міс Тесмонд і Кассандра обмінялися поглядами, ледь приховуючи посмішки.

– Місіс Редлоу добра жінка, – розповідала секретарка, коли вони обидві йшли сходами на другий поверх. – Майже як мати мені. Моя власна матінка давно померла.

– А інші родичі у вас є? – підтримала детектив розмову. Загалом свідки ставали більш говіркими, коли до них проявити щиру цікавість. Ще одне цінне спостереження, що вона зробила за час роботи детективом.

– Лише брат. Живе в Індії. У нас з ним, так би мовити, складні стосунки.

– У кого вони легкі? – пробурмотіла Кассандра.

– Також маєте брата?

– Так. І наші стосунки, м'яко кажучи, непрості. І мати моя теж давно пішла з цього світу. А щодо решти моєї родини… що ж, ми тримаємося на відстані. Так для всіх краще.

Міс Тесмонд щільніше загорнулася в хустку, немов від цих слів їй раптом стало холодніше.

– Родини, – сказала тоном розуміння.

Зазвичай Кассандра не говорила про своє приватне життя навіть з тими, кого знала краще. Проте коли працювала зі свідками, дозволяла собі трохи опустити забрало, щоб дати їм зрозуміти – у цьому діалозі вони рівні. Людей заспокоює, коли вони дізнаються про слабкості детектива. Хоча відвертість її мала межі – ніхто не дізнається про неї більше, аніж вона захоче розповісти.

Коли жінки дісталися кінця гостьового крила, міс Тесмонд штовхнула одну з дверей.

– Ви житимете тут, – сказала вона. – Улюблена кімната місіс Редлоу.

Кассандра переступила через поріг: у кімнаті все було так густо прикрашено візерунками і рюшами, що їй аж стало млосно. Навіть здалося, що численні квітки на шпалерах і на білизні звивалися і ставали більшими, погрожуючи заполонити увесь простір.

– Чарівно, – сказала вона і почала стягувати рукавиці. Передчуття підказувало, що в цих стінах приховувалося щось значно гірше за квіткове безумство, а передчуття рідко її підводило.

* * *

Коли подали вечірній чай, господиня дому пригощала Кассандру і міс Тесмонд лимонним бісквітом і безліччю різних марципанів, які для місіс Редлоу привезла з Угорщини її племінниця, чарівна крихітка, яка от-от мала вийти заміж за третього сина герцога Бофорта, але поки що це секрет.

Потім їх повели на екскурсію будинком і повідали ще безліч сімейних таємниць, враховуючи пікантні подробиці перебування в їхньому домі принца Альберта, хай земля йому буде пухом. Якось він зупинявся в домі сімейства Редлоу зі своєю коханкою, чиє їм'я місіс Редлоу нізащо не розкриє, окрім того, що ініціали її такі – П. А. Сказавши це, жінка багатозначно підняла брови.

Здавалося, у місіс Редлоу було вдосталь сенсаційних таємниць для розмови упродовж кількох годин поспіль, тому Кассандра була змушена шукати спосіб, як закоркувати цей нескінченний потік. І така можливість у неї з'явилася, коли вони дісталися кабінету секретарки.

– Міс Тесмонд, не будете ви такі ласкаві знайти для мене інформацію про сім'ї тих двох чоловіків, чиї могили були розкопані? – запитала детектив.

– Авжеж. З радістю допоможу вам, – міс Тесмонд струсила з себе мрійливість, у яку її занурило нескінченне щебетання господині.

Місіс Редлоу зупинилася в кроці від ще одного предмету меблів, з яким була пов'язана чергова пам’ятна історія, зробила жест рукою, наче запечатуючи рота, і пішла геть навшпиньках, щоб не заважали розслідуванню. Міс Тесмонд тихенько засміялася і прочинила двері до свого кабінету перед Кассандрою.

У цій охайно прибраній кімнаті виключно адміністративного призначення було небагато речей: письмовий стіл, офісне крісло на колесах і книжкова шафа, на полицях якої ідеально рівними рядочками стояли реєстраційні книги, підписані різними почерками на корінцях. Там були зазначені роки, починаючи з 1839, коли заснували Хайгейтський цвинтар.

Поки міс Тесмонд шукала реєстраційну книгу, яка була необхідна Кассандрі, детектив оглянула безликий кабінет. Одна полиця здавалася більш особистою, ніж інші. Її прикрашала статуетка Арлекіна, трохи вицвіла і надщерблена. Він загадково, навіть зловісно вишкірився порцеляновими губами. Поряд стояли томи відомих поетів.

– Любите поезію, міс Тесмонд?

– Так, це моя пристрасть. Поезія пропонує поринути в інший світ, значно красивіший за ту безодню відчаю, у якій ми живемо.

Кассандра замислено прикипіла поглядом до цвинтаря, на котрий відкривався вид з вікна кабінету.

– Безодня відчаю, – повторила вона слова секретарки.

– А ви цікавитеся поезією?

– Тільки найпохмурішою. Ось лежить моя крихітка, заколисана піснею. Тихше помолись над її нестривоженою землею, – краса рядка застигла у тиші.

– Роберт Геррік?

– Вірно. Я вважаю похмуру поезію більш правдивою за романтичну. Смерть реальна, в той час як любов може виявитися лише ілюзією.

Маленькі поросячі оченята кліпнули поза скельцями окулярів – міс Тесмонд застигла перед детективом, тримаючись за невеличку бібліотечну драбинку.

– Що ж, ви вже точно прийшли у правильне місце, щоб поговорити про смерть, – сказала вона із сумною посмішкою і почала підійматися. Потяглася за томом реєстраційної книги, небезпечно звисаючи з верхівки конструкції. Заволодівши книгою, полізла вниз і поклала її на письмовий стіл, швиденько змахнувши з неї пил ганчіркою. – Ось у цій зберігаються дані про захоронення в 1889 році. Майже п'ятсот людей того року тут поховали. Дивно, вам не здається?

Кассандра звернула до неї запитальний погляд.

– Для нас – це лише записи в книгах, але за кожним записом чиясь персональна трагедія.

– Певно, байдужість до страждань інших допомагає нам не звертати на це уваги.

– Можна і так сказати.

Міс Тесмонд знову здерлася драбиною в пошуках іншого тому.

Кассандра гортала сторінки книги за 1889 рік, поки не знайшла потрібну дату, 25 лютого 1889, та ім'я покійного Омера Інглтона. Найближча рідня: син – Філіп Інглтон. Адреса – вулиця Арлінгтон 15. Записала це в нотатнику.

Тепер, коли зв’язок було встановлено, час було запитати про те, що насправді її цікавило.

– Скажіть, міс Тесмонд, ви певні, що бачили привида?

Та поклала другий том на стіл. Здавалося, вона не надто хотіла про це розмовляти.

– Не зрозумійте мене неправильно, міс Ейрс, я не якась там несповна розуму. Я вважаю себе жінкою розумною і справжньою християнкою. Я не пліткую. Можете запитати місіс Редлоу.

– Немає необхідності це робити. Я вам вірю, – детектив заспокоїла її посмішкою. Насправді ж, коли в останній раз вона не піддавала сумніву все, що їй казали люди? Дуже, дуже давно.

– Про це нелегко говорити, – жінка нервово смикала рукави сукні. – Так вже сталося, що я страждаю на сомнамбулізм.

– Тобто ходите уві сні?

– Містер та місіс Редлоу про це знають, – швиденько додала секретарка. – Вони співчувають моєму станові і навіть попросили свого лікаря призначити мені ліки для кращого сну. Проте вони не завжди допомагають.

– Не хвилюйтеся, міс Тесмонд, я нікому не розповім про ваш стан, якщо це має залишитися таємницею.

– Дякую. Люди не завжди розуміють. Дехто може думати, що це небезпечно. Я навіть знаю, що декотрі сім’ї, – додала вона пошепки, – доправляють своїх рідних з цією хворобою до психіатричних установ. Але ж я не божевільна.

– Довіртеся мені. Я знаю дещо про ці місця. Лунатики не божевільні. Я багато про це читала. Це лише розлад сну, нічого більше.

У секретарки вихопилося полегшене зітхання.

– То що сталося?

Очі в міс Тесмонд вкрила пелена, коли вона почала пригадувати подію.

– У ту ніч я знову ходила уві сні. Якимось чином я вийшла з дому і пішла до цвинтаря. Ноги повели мене стежками, які я добре знаю.

– Ви добре орієнтуєтеся на тій місцевості?

– Так, я часто ходжу туди, щоб робити ескізи, – вона простягла руку до альбому для малювання у шкіряній палітурці, але раптом передумала. – Нічого особливого насправді. Я не надто талановита. Тож, коли я вже була на цвинтарі тієї ночі, мене збудило якесь виття. Повірте, то було нелюдське завивання. Коли я зрозуміла, де знаходжуся, страх паралізував мене через всі ці чутки про привида. Я озирнулася і зрозуміла, що стою біля красивого надгробка, прикрашеного скульптурою янгола. Навкруги нікого, жодного поруху у темряві, але виття пролунало знову. То було таке сумне завивання, неначе скавчало цуценя. І тоді я побачила його. Привида.

– Можете його описати? То був чоловік чи жінка? Може, дитина?

– Примарна постать, яка наче зависла в повітрі біля входу до Єгипетської алеї. Вона була ілюзорна, розумієте? Я можу лише припустити, що то була молода жінка, але напевне я не скажу.

Ілюзорна – так Кассандра і записала, поки жінка продовжувала говорити.

– Ви намагалися наблизитися до неї?

Міс Тесмонд похитала головою.

– Як я могла? Я не в змозі була навіть поворухнутися від жаху. Наче приросла до місця, де стояла. Постать ще деякий час повисіла в повітрі, може, десь зо хвилину, а потім просто раптово зникла.

Секретарка повернулася зі спогадів; її оченята, сповнені жахом, зупинилися на співбесідниці.

– Ви ж не думаєте, що я несповна розуму?

– Несповна розуму? Звичайно, ні.

Що вона насправді думала, так те, що хтось розігрував брудні жарти. Проте свої здогадки вона залишила при собі. Натомість занотувала самі сухі факти: коли відбувся контакт; звук, що жінка чула; опис місцевості, де вона опинилася; особливо зацікавила деталь, що стосувалася надгробка з янголом.

– А інші свідки? Вони бачили те саме?

– Можете запитати Еда Брокінгтона, нашого колишнього садівника. Він одразу ж звільнився, коли зіштовхнувся з тим жахіттям.

– Де я можу його знайти?

Розділ 6

Свідки, які нічого не бачили

Будинки можуть розповісти багато про своїх власників.

Дім Еда Брокінгтона повністю пожерли хащі. Можна було пройти вулицею повз нього і навіть не помітити. Хіба що його димар стирчав з того зеленого хаосу, випльовуючи тоненькі цівочки диму в похмуре небо.

Кассандра штовхнула хвіртку в сад і пішла вузенькою стежкою. Будинок з коричневої цегли, що стояв у її кінці, мав непривітний вигляд. Йому не вистачало руки гарного господаря. З даху місцями зникла черепиця, розкидані біля сараю інструменти прикрив килимок павутиння, а клумби стали притулком засохлих залишків того, що колись було бегоніями.

Після того, як постукала, Кассандрі довелося довго чекати, поки несимпатична чоловіча пика не вигулькнула у трохи прочинені двері. Його неохайне волосся і щетина доповнили картину занедбаності.

Чоловік поглянув на незнайомку з підозрою.

– Доброго вам дня, містере Брокінгтон. Мене звуть Кассандра Ейрс. Я прийшла, щоб поставити вам декілька запитань щодо вашої служби при Хайгейтському цвинтарі.

– А що таке? – тон його був не надто дружнім.

– Я можу зайти?

Без будь-якого ентузіазму містер Брокінгтон зробив крок убік і пропустив її.

Всередині панував бруд, все було розкидано і смерділо тютюном, хоча головним джерелом смороду виявився сам власник будинку. На столі горою звалені брудні кухлі і тарілки, а всю його вищерблену поверхню вкривали залишки їжі.

Серед цього бедламу, охайний і причепурений кошик з їжею, який стояв на лавці, виглядав чужорідним. Його, напевно, принесла якась турботлива жінка, мати, а може, сестра, приймаючи до уваги, що Ед Брокінгтон не був одруженим.

Він гупав ногами по дерев'яній підлозі, наче грізний капітан зубожілого піратського корабля. Кассандра точно не могла сказати, чому він нагадав їй пірата. Може, через те, що обличчя в нього було незвично засмаглим і обвітреним.

– То що ви хочете знати, панночко? – запитав садівник і кинув брудну ганчірку на кошик з їжею, наче хотів приховати його від уваги непроханої гості. Сам гепнувся в розчавлене крісло, обшарпане, і з видавленим у ньому відбитком, залишеним декількома поколіннями сідниць.

Детектив озирнулася в пошуках чогось, на що можна було присісти, але нічого достатньо чистого не знайшла. Тому залишилася стояти.

– Як довго ви працювали на Хайгейтському цвинтарі? – запитала вона.

– Рік наче. Може й довше, – Брокінгтон знизав плечима.

– І як давно ви вперше зіштовхнулися з примарою?

– А що таке? Ви журналіст чи що?

– Ні. Містер Редлоу найняв мене, щоб я розслідувала випадок вандалізму, жертвами якого стали дві могили.

Ед Брокінгтон реготнув, а потім дістав люльку. Легка занімілість розтіклася її кінцівками, коли Кассандра дивилася на те, як вправно його пальці набивають люльку – вона б не відмовилася від опіумної дози.

– Жінка-детектив! Пом'яніть моє слово, ця країна котиться до біса, – прохрипів він і затис люльку куточком рота.

Вона зітхнула, зовсім не вражена. Якби ж їй давали пенні за кожен жарт з цього приводу, вона б вже була багатша за халіфа.

– Ваша співпраця допоможе містерові Редлоу. Він, до речі, високо цінує вас, як працівника. Я певна, йому було не легко втратити такого вправного садівника, – звична заспокійлива посмішка з’явилася на її вустах. Таких, як Брокінгтон, вона добре знала: вони переметнуться на твою сторону, щойно улестити їх компліментом, змастити гордість, так сказати.

Чоловік струсив вогник з кінця сірника і пожбурив його в холодний коминок.

– Якщо це допоможе містеру Редлоу. Він славний малий. Славний. Мені жаль було кидати службу в нього. Як давно, ви питаєте? – він декілька раз глибоко затягнувся, прицмокуючи губами, поки пригадував. – Точно не скажу. Ще холодно було. Це точно пам'ятаю. Рання весна. Ще трошки снігу лежало то тут, то там, коли я працював того дня на цвинтарі.

– І що саме ви бачили? – запитала Кассандра.

– Приготуйтеся до страшного. Може присядьте, панночко.

– Не хвилюйтеся. У мене міцні нерви, – вона залишилася на ногах.

– Ну, дивіться. То був пізній вечір. Я повернувся, щоб перевірити, як там Хармон, хлопчик, який працював зі мною на кладовищі. І тоді я почув звук, наче тихеньке скиглення. Подумав, то якась жінка. Знаєте, інколи вони приходять до могилки і втрачають лік часу, бідолашні. То я пішов на звук, щоб спровадити її. Але те, що я побачив, не було панянкою, – він замовк для драматичного моменту. – То була прозора фігура.

– Де саме вона була?

– Біля Єгипетської алеї. Ніколи не любив те місце.

– Можете її описати?

– Ну, висока, десь футів шість, не менше. Воно наче парило над землею, от. Тіло прозоре. А колір… я б назвав його молочним чи блідим.

Олівець у руці детектива гучно шкрябав папір, коли вона записувала всі свідчення, які підсумувала так – класичний опис – міг десь почути.

– Мм-гм. А особливі деталі ви не помітили? Очі, волосся, форма носа?

– Особливі деталі? – невдоволено вигукнув чоловік. – Я ж чортового привида побачив. Мені не до його носа було, панночко.

– Ви справляєте враження розсудливого й уважного чоловіка, – знову умастила Кассандра. – Я впевнена, ви щось таки й помітили особливе.

Він пожував шматочок тютюну, видобуваючи з пам’яті подробиці тієї ночі.

– Обличчя було нечітке. Таке… ілюзортне.

– Ілюзорне? – виправила його детектив.

– Ну може й так. Я в коледжах не навчався. Вам видніше.

Записуючи це слово, Кассандра відмітила також, що те саме слово у своїх описах використала міс Тесмонд.

– Ви обговорювали цей випадок з кимось на цвинтарі?

– Ні. Тієї ж ночі звільнився. Як знайшов бідолашного Хармона у склепі, де він ховався, так ми обидва і пішли. Хлопчина увесь тремтів і слова сказати не міг. Ви б його бачили.

– І ви певні, що ні з ким про це не розмовляли?

– Та я ж кажу. Ні. Ні.

– Не описували примару ані містерові Редлоу, ані його дружині, ані секретарці?

Ед Брокінгтон вперто трусив макітрою нечесаного волосся – ні.

– Я, звісно, сказав містерові Редлоу, що мені шкода. Ось так. І пішов.

– Мм-гм.

– Повірте, панночко, я не людина з забобонами, але мене взяв такий жах.

І все ж таки використання двома свідками одного й того ж слова для описання привида змусило Кассандру задуматися, чи не вплинули на їхнє судження попередні теревені про нього. Чи можна було вірити їхнім свідченням? Чи можна спиратися на переказ подій від людей, які вочевидь заздалегідь обдумували можливість зіткнутися з потойбічним і, як результат, бачили, що хотіли бачити?

Залишаючи дім містера Брокінгтона і крокуючи вздовж саду, детектив не могла позбавитися від відчуття, що щось тут було не так. Зупинилася біля хвіртки і уважно оглянула все довкола очима, які ніколи нічого не випускали з виду. Напівзів’ялі бегонії та зарослі кущі підказали, що саме не давало їй спокою: хіба не дивно, що такий чудовий садівник не тримав у порядку свій власний сад?

* * *

Хармон Ділворт мав вираз бевзня на обличчі. Він сидів за столом навпроти Кассандри, нервово соваючись на стільці, поки його рожевощока мати готувала чашку чаю для гості.

– Я підрізав рослинки. Ну, знаєте... – сказав Хармон, натираючи одне зі своїх вух, що стирчали в різні боки.

– Ти був з містером Брокінгтоном, – підказала йому мати.

– Так. Так, я був з ним!

– Він же нічого не вигадує. Містер Брокінгтон може підтвердити, – швиденько додала мати.

– Все добре, місіс Ділворт, я вірю Хармону, – детектив посміхнулася хлопцеві. Він дурнувато посміхнувся у відповідь і крадькома поглянув на матір своїми великим телячими очима.

– Добре. Мій син ніколи не бреше, міс Ейрс, ніколи. Ми поважна родина.

Жінка пригладила волосся в сина на голові, наче він був ще малим хлопчиськом, а не дорослим чоловіком. Вони двоє справляли доволі карикатурне враження. Місіс Ділворт, коротенька й пухкенька, у строкатому фартуху з квіточками і з волоссям несамовитого рудого кольору, нагадувала казкового гнома. У той час як сам Хармон був високим й худорлявим власником волосся, у якого і взагалі, здавалося, не було кольору; Кассандра назвала б його мишачим.

І хоча тримали вони свій домик, що, як худесенький шматочок пирога було заткнуто між іншими халупами у поганенькій частині міста, у відносному порядку та чистоті, бідність Ділвортів впадала в око. З того, що було відомо Кассандрі, місіс Ділворт шила й лагодила білизну для клієнтів середнього класу. Щодо Хармона, зараз хлопець влаштувався на газову станцію, де кидав лопатою вугілля у піч шістнадцять годин на добу. Руки його вкривали пухирі, а пальці навряд чи можна було відмити від попелу. Детектив розуміла, що втрата Хармоном роботи на цвинтарі боляче вдарила по їхній родині.

– Не руки, а жахіття, – мати хльоснула його брудні кінцівки рушником.

– То що ти казав, Хармоне? – Кассандра спробувала повернути увагу хлопця до їхньої розмови.

Той потер брудні долоні об коліна.

– Я йшов Єгипетською алеєю зі своєю тачкою. Почув той звук, – він відтворив тихеньке скиглення, немов собаки. – Я дуже злякався, і не міг поворухнутися. А потім... воно вхопило мене за руку, – хлопець простягнув до неї кістляву руку і показав, де саме. – Я кинув інструменти і втік.

– То ти нічого не бачив? Ти лише чув звуки і відчув дотик?

– Ні, міс. Тобто так, міс. Містер Брокінгтон може підтвердити, міс. Він мене знайшов у склепі. Одному Богу відомо, що б зі мною сталося, якби не містер Брокінгтон.

– Той чоловік справді піклувався про мого хлопчика, – додала місіс Ділворт.

Детектив все занотувала.

– Я не бачив його. Не бачив, – Хармон хитав головою, розчарований у собі.

Того дня Кассандра відвідала сім будинків, де проживали інші садівники, котрі пішли з Хайгейтського цвинтаря. Вони повторювали ту саму історію – ніхто не бачив привида, але вони всі його чули, відчували на запах або ж навіть на дотик.

– Ви тільки чули його? – уточнила детектив, коли розмовляла з одним із них.

– Так, я його не бачив. Але містер Брокінгтон бачив і зобразив його у подробицях.

– Не сумніваюсь, що так він і зробив, – сказала вона. Її думками заволоділа підозра.

Розділ 7

Те, чого не бачить людське око

Вечора в компанії людей, яких вона ледь знала, Кассандра б залюбки уникла, але шанс, що це могло б статися, був мізерний, навіть якби вона лежала на смертнім одрі: дуже вже місіс Редлоу кортіло мати її серед гостей. Світська бесіда й кімнатні ігри ніколи не були її сильною стороною. А з тих пір, як вона втекла з дому і більше не відвідувала вечерь та балів, її навички спілкування й зовсім заіржавіли.

Коли спускалася сходами у вестибюль, пітніючи у своїй вечірній сукні більше, аніж вечір того вартував, Кассандра побачила, як молодий чоловік увійшов у парадні двері. Він теж її помітив, і кутики його губ вигнулися у посмішці. Безсумнівно, він вигадував щось влучне у той час, коли передавав дворецькому свого капелюха та пальто. То був Валентин Дювар власною персоною.

– А ви тут що робите? – запитала детектив, щойно досягла підніжжя сходів.

– Такий дивак, як я, як ви мене вшанували, не міг втриматися, щоб трохи не повинюхувати.

– Ви завжди так радієте тому, що люди про вас кажуть?

– Не можу ж я на всіх ображатися. Я переважно сприймаю все з гумором.

– Рідкісний привілей.

– Не привілей, ні. Радше свідомий вибір.

– Як скажете.

Валентин наздогнав її біля салону, звідки долинав гомін голосів.

– Я зміг здобути запрошення на цей вечір завдяки високому положенню моєї родини. Сподіваюся, ви не проти, – продовжував він глузувати.

– Нема на світі нічого, про що я дбала б менше.

І щойно лакей прочинив перед ними двома двері до салону, Кассандра зрозуміла, що Валентин Дювар зовсім не був її найгіршим кошмаром цього вечора, бо біля комину, підкручуючи пальцями свої дурнуваті вуса, стояв капітан Драммонд. Лавінія, його дружина і старовинна подруга Кассандри, елегантно спиралася на його руку. У той момент детектив подумала, що на смертнім одрі було б вже й не так погано.

– А ось і вона, наша люба гостя, – місіс Редлоу одразу ж взяла її під руку й повела кімнатою, щоб відрекомендувати присутнім. – Преподобний Гаммідж, це міс Кассандра Ейрс.

– Так. Ми вже зустрічалися, – посмішка чоловіка у сутані радше нагадувала вираз обличчя скривленого від зубного болю.

– Коли це? – запитала жінка.

– Ми зустрілися у той день, коли я вперше прибула до цвинтаря, – пояснила детектив. – Хоча, здається, преподобний тоді дуже поспішав.

Чоловік скривився ще дужче від її шпильки.

– Тоді дозвольте відрекомендувати вас капітанові Драммонду, – хазяйка потягла Кассандру за руку до чоловіка у червоному військовому мундирі. На його широких грудях було вдосталь місця для нагород, проте там жодної не було. Солом’яні вуса повернулися у їхньому напрямку, детектив обмінялася з капітаном холодними поглядами.

– Люба, ти забуваєш, – лагідно нагадав містер Редлоу. – Міс Ейрс та наша Лавінія – давні шкільні подруги. Авжеж, міс Ейрс та капітан Драммонд знайомі. Я певен, що наша гостя навіть була на весіллі молодого подружжя.

Таку можливість вколоти Драммонда детектив пропустити не могла, тому сказала:

– Насправді, мене не запросили.

– Отакої, – здивувався комендант. – Чому ж це?

Подружжя відвело погляди в сторону. Щоб почути відповідь на це запитання, Кассандра б правицю віддала, проте вирішила покласти край неприємній розмові:

– Боюся, інші справи стали на заваді. Я б все одно не змогла бути присутня.

Та містер Редлоу все одно залишився невдоволений і з засудженням дивився на племінницю, наче вона щойно сповістила його, що вирішила стати куртизанкою. Добре, що дружина його втрутилася у розмову.

– Однак я розчарована. Всі вже одне одного знають. Знайомство з такою особливою гостею, як жінка детектив, мало стати сенсацією цього вечора.

– Теж мені сенсація, – буркнув Драммонд у свій бокал вина; Лавінія та Кассандра добре почули його.

– Я, звісно, не сенсація, але теж не відмовлюся, щоб ви мене відрекомендували, – Валентин втрутився у їхнє коло.

– О, вибачте, рідненький, – оговталася місіс Редлоу. – Познайомтеся з містером Валентином Дюваром.

– Дювар, – повторив Драммонд. – Дювар. Щось знайоме.

– Можливо, ви мене знаєте завдяки фотографії. Я вже встиг зробити собі ім’я.

– Хіба лорд Салісбері не ваш батько? – обличчя капітана осяяла здогадка. Якась там кар’єра фотографа його анітрохи не цікавила в порівнянні з можливістю знайомства з членом родини Салісбері.

Навіть незмінна усмішка Валентина трохи зблякла, що розважило Кассандру: спостерігати за двобоєм пихатості Драммонда та нахабністю Дювара – що може бути краще?

– Так. Він і справді мій батько.

– Як чудово. Минулого року його світлість запросив деяких офіцерів, враховуючи і вашого покірного слугу, до свого сімейного маєтку у Дорсеті, – сповістив усіх Драммонд, а очі його так і виблискували від задоволення. – Видатний маєток.

– Після візиту Вільям лише про те і говорив, що про полювання в угіддях його світлості, – підтвердила Лавінія із щирою посмішкою.

– Та невже? – Валентин зробив ковток вина, навіть не намагаючись приховати, наскільки це йому не цікаво. Проте це не зупинило капітана від переказу усіх найяскравіших подій того дня у Дорсеті. – Збережіть ваші чудові історії, капітане. Я не великий прихильний полювання.

– Шкода. Ви живете у такому місці, що…

– Я майже там не буваю. Як наймолодший син, я мав би стати військовим або ж людиною церкви, але обрав справу фотографа. Це не достатньо гарний вибір, щоб я міг топтати персидські килими дому Салісбері, – і хоча Валентин сказав це із усмішкою, Кассандра вловила гірку нотку в його словах. Вона пильно поглянула на нього над гранями свого келиха – намагалася побачити у ньому глибини, що ховалися за гумором.

Така відвертість, яку засуджували у витончених салонах вищого світу, змусила всіх принишкнути. Гості пили свій аперитив. Лише зараз детектив помітила міс Тесмонд, котра стояла позаду, біля фортепіано, у скромній сукенці. Здавалося, вона блукала десь далеко в своїх думках, зовсім не зацікавлена ані в екзальтованих мисливських спогадах Драммонда, ані в сімейних перипетіях Дювара.

За вечерею містер і місіс Редлоу сиділи навпроти одне одного на чільних місцях стола, вправно маневруючи в розмовах зі своїми гостями, так щоб кожна бараняча котлета була доповнена порцією світської бесіди. Кассандра передчувала, що від цього в неї буде розлад шлунку. Сиділа вона по праву руку від господині дому. З іншого боку її компанією був Валентин. Деякий час за столом панували новини та теми, стосовно яких їй зовсім нічого було сказати.

– Яка трагедія, дівчинці було лише шістнадцять, – висловився містер Редлоу.

На щастя, за столом коменданта цвинтаря завжди було вдосталь захоплюючих трагедій для обговорення. Розмова оберталася навколо тих, хто помер надто рано, або в результаті неймовірних страждань; тих, на чиї похорони завітав цілий натовп людей в скорботі, і тих, кого всі покинули; тих, кого ховали в дорогих домовинах з дуба, і тих, хто лежав під простенькими надгробками, які все одно загнали їхні сім'ї в борги; людей всіх прошарків населення, які раптом стали цікавим предметом для розмови через той лише факт, що вони померли.

– Ми надіслали їм гарний великий вінок з лілій, – додала місіс Редлоу і поглянула на гостей в очікуванні побачити схвалення на їхніх обличчях.

Лавінія відреагувала на турботливість місіс Редлоу милою посмішкою. Драммонд кивнув господині дому, визнаючи її християнську доброту.

– Немає плітки краще за чиюсь передвчасну смерть, – прошепотів Валентин Кассандрі, змушуючи її потайки всміхнутися, поки мішала ложкою суп у тарілці. Ще з дитинства вона страждала на відсутність апетиту, тому і була така худа. Доктор Бентзель, якого жінка воліла б забути, стверджував, що причиною тому був її нервовий розлад. Вона зачерпнула трошки супу, самим кінчиком ложки, й доправила його до рота. Змусила себе проковтнути.

– Шляхи Господні несповідимі, – виразив преподобний думку щодо ранньої смерті дівчини, про яку вони розмовляли останні десять хвилин. – Цей черепаховий суп просто неперевершений!

Кассандра завмерла з ложкою піднесеною до рота, намагаючись переварити байдужість до долі дівчини у словах преподобного, який жадібно ковтав їжу. Вона поклала ложку в тарілку, й зовсім втративши апетит.

Місіс Редлоу крадькома поглянула на детектива: чи бува не настав час розважити гостей захопливими розповідями про справи, які вона розслідувала.

– Міс Ейрс, – розпочала вона, – чоловік каже, ви самі заробляєте на життя.

Увага всіх присутніх за столом одразу ж перемкнулася на Кассандру, наче вони всі тільки на це і чекали.

– Я мушу заробляти, бо немає охочих робити це за мене, – відповіла вона.

– Це так незвично, – сказав Драммонд, з особливим наголосом на останньому слові, бо воно вочевидь означало щось зовсім інше.

– Міс Ейрс – представниця нової ери, капітане, – сказав містер Редлоу, піднімаючи келих на честь Кассандри. – Чи це не диво, сидіти за столом із жінкою детективом?

– Я би волів, щоб світ залишався незмінним, аби чоловіки і жінки мали своє місце, угодне Богу, – висловився преподобний. Він покінчив із супом і витер губи серветкою.

– Погоджуюся з вами, – підтримав Драммонд.

Кожен замовк, щоб осмислити біблійну мудрість преподобного, що хльоснула повітря, немов батіг. Зрештою, слова духовенства слід було сприймати мовчки, а не заперечувати їм. Проте Кассандра змовчати не могла, інакше просто луснула б від роздратування.

– А у вашому незмінному світі ми б і досі спалювали відьом? – запитала, споглядаючи, як преподобний переходить до баранини.

– Туше, – прошепотів Валентин, ні до кого персонально не звертаючись, окрім своєї тарілки.

Містер Редлоу приховав посмішку. Преподобний Гаммідж, який сидів поруч із ним, нарешті припинив набивати шлунок і подивився прямо на детектива риб’ячими очима, що ніколи не кліпали.

– Я розумію вашу іронію, міс Ейрс, але... – почав було він.

– Протягом вашої вельми захоплюючої кар'єри, я гадаю, ви бачили багато незбагненних речей, міс Ейрс? – урвала його місіс Редлоу, щоб позбавити всіх від чергової набожної промови.

– Якщо тільки під незбагненними ви маєте на увазі зграї шахраїв, брудні змови, бандитів, які прикидаються чиїмось давно померлими родичами, і жінок, яких звинувачують у відьомстві лише через те, що вони збирали лікарські трави вночі, – відповіла Кассандра.

Вони всі вочевидь розраховували почути щось інше. Детектив звикла до цієї реакції. Люди завжди допитувалися у неї про відьом і перевертнів, яких вона знищила. І майже завжди спостерігала за збентеженими виразами на їхніх обличчях, коли розвіювала міфи, кажучи, що насправді не бачила нічого більш незбагненного, аніж людська злоба і емоційний вампіризм.

– Але ж повинно бути щось у світі більше за те, чого не бачить людське око, – сказала міс Тесмонд, трохи розчарована. – Інакше наше існування було б лише шляхом із сумним та самотнім кінцем.

Перспектива сумного та самотнього кінця лякала Кассандру, як і будь-кого. Однак якщо і були докази протилежного, їй не пощастило їх знайти. Вона вже збиралась сказати про це, коли раптова думка, яка спалахнула у неї в голові, змусила її замовкнути. Слова міс Тесмонд про очі людини наштовхнули детектива на думку, і вона подивилася на окуляри секретарки, у той час як у ній зароджувалась підозра. Здається, вона має дещо перевірити.

– Авжеж, є дещо більше у нашому існуванні. Наша віра в Бога, – втрутився преподобний Гаммідж. – І я радий, що ви, міс Ейрс, розвінчуєте всі ті язичницькі нісенітниці й богопротивні забобони.

– З усією повагою, преподобний, але я ніколи не стверджувала, що не вірю в надприродні явища. Я лише кажу, що не можу повірити в існування чогось, перш ніж я побачу це на власні очі, – заперечила Кассандра. – Так само, як не можу повірити, що священнослужитель здатен перетворити вино на кров, а хліб – на плоть.

За столом пробігло напруження. Обличчя містера Редлоу на мить скривилося від ледь стримуваного сміху. Бесіда не відновилася аж до тих пір, поки прислуга не принесла десерт. Господиня щасливо зітхнула і почала пояснювати, як вона ледь не використала пральний порошок замість ванілі, коли готувала десерт, старий англійський трайфл.

– Якби не моя люба Люсі, я б припустилася жахливої помилки. Моя репутація доброї господині була б зруйнована, бо всі знають, що в цьому домі десерти роблю тільки я.

– Я також балую мого любого Вільяма солоденьким, – сказала Лавінія, ніжно торкаючись руки свого чоловіка. – Коли я не зайнята іншими домашніми справами.

Кассандра завзято зачерпнула шматок десерту, так що ложка заскреготала об тарілку. Перш ніж вона встигла зупинити себе, у неї вилетіло:

– Хороша дружина має величезний запас знань: як пекти пироги, вишивати серветки, робити відвари і лікувати застуду, вже не кажучи про те, що від неї очікують присвятити усе своє життя служінню чоловіку. А якщо ні, то вона не заслуговує на те, щоб називатись жінкою.

– І справді! Як одна людина може це все знати? – підтримав її Валентин.

Зніяковіла від погано завуальованого глузування, Лавінія втупилася поглядом у свій англійський трайфл.

– Ви зневажаєте жінок, міс Ейрс? – запитав Драммонд.

– Я зневажаю те, що чоловіки зробили з ними.

– У вашому минулому, певно, трапилося щось жахливе, через що ви так думаєте про священний інститут шлюбу, – заговорив він до неї через стіл.

– Я бачила багато шлюбів. І жодного священного.

– Просто чудово, – самовдоволено всміхнувся капітан – на це він і розраховував.

Розмова ставала дедалі більш неприємною, і Кассандра вже дорікнула собі, що почала ділитися своїми непопулярними думками, які ніколи не приводили ні до чого, окрім гірких сварок.

– Що з вами сталося, що ви такою стали? – все ніяк не відступав Драммонд.

– Місіс Редлоу, мої компліменти вам. Цей трайфл неймовірно смачний, – спробувала вона виправити власну помилку.

– Дякую, моя люба. Можу поділитися своїм рецептом, якщо…

– То поділися з нами, Кессі. Оскільки ти вже така балакуча сьогодні, – раптом сказала Лавінія і наче прибила цим всіх до їхніх стільців. – Чому б тобі не розповісти нам одну з захопливих історій про твоє дитинство? – вона з викликом відкинула свої янгольські світлі кучерики за плече.

Кассандра вирячилася на свою подругу, змушуючи її замовкнути.

– Ось ця історія моя улюблена, – продовжувала Лавінія, набиваючи рота трайфлом. – Кессі мені розповідала, що після смерті матері вона почала чути голоси в своїй голові. І через це лікувалася від божевілля у психіатричній лікарні.

Усі затамували подих. Столові прибори більше не вистукувати, а трайфл, розмазаний по тарілках, було залишено без уваги. Лавінія проковтнула десерт і витерла кутики рота серветкою.

У Кассандри всередині немов вулкан вибухнув. Жар обпалив їй горло, обличчя її запалало. Німа, вона сиділа і дивилася на давню подругу.

– Господь всемогутній! – преподобний Гаммідж перехрестився.

Через довгу мить детектив сказала:

– Хто з нас у дитинстві не вигадував історій?

Годинник гучно відраховував хвилини в гробовій тиші, яка запанувала в їдальні. Затяжна, ніякова пауза дала всім час випити. Місіс Редлоу посміхнулася над руїнами свого вечора, який виявився зовсім не чарівним.

– Хто-небудь хоче зіграти в преферанс? – запитала вона.

Вечір тягнувся й тягнувся. Одна гра в преферанс переходила в іншу. Коли Кассандра нарешті пішла до своєї кімнати, то була повністю виснажена. Вона опустилася на краєчок ліжка, горблячись під вагою всього, що почула за вечір, але здебільшого, від усього, що сама сказала. І чому вона просто не тримає язик за зубами? Чому постійно вважає за потрібне ділитися своєю думкою? Це ще ніколи не закінчувалося добре.

Хтось постукав у двері. Вона не відповіла. Вдала, що вже спить. Сиділа тихенько на ліжку, обіймаючи скриньку, в якій зберігався набір для куріння опіуму, і чекала, що небажаний гість піде собі. Але замість цього пізній відвідувач повернув дверну ручку і зайшов. Кассандра заховала скриньку під ковдру за мить до того, як на порозі з’явилася Лавінія. Її руки були приховані в муфті, на голові – величезний капелюх з каскадом пір'я, такий здоровезний, що міг зламати її тендітну шию. Елегантно одягнена подруга зайшла в кімнату з нещадним виразом ката на обличчі.

– Мене так ще ніхто в житті не принижував, – її голос тремтів від люті. – Ти така зарозуміла, що готова публічно соромити свою подругу нападками на всіх заміжніх жінок? Нащо ти таке сказала, Кессі?

– Вибач, якщо я тебе образила, – голова Кассандри похилилася, як зів'яла квітка.

Подруга видихнула залишки гніву і повернулася до дверей, щоб піти, доволі невдоволена й зморена.

– Лавініє, я можу попрохати тебе про дещо?

Голова, прикрашена величезним пласким капелюхом з пір'ям, повернулася до неї; на обличчі – здивування.

– Не впевнена, що ти у положенні, щоб просити про щось, – за цим була довга пауза. – То що ти хочеш?

– Те, що ти сказала за столом про моє дитинство… я не хотіла, щоб люди про це знали. Я прошу тебе ніколи нікому цього не розповідати.

У відповідь голова у величезному капелюсі лише коротко кивнула.

– У будь якому випадку, то були мерзенні вигадки.

– Звісно. Вигадки, – сумна посмішка торкнулася губ Кассандри.

Коли Лавінія нарешті пішла, детектив затулила обличчя руками. Вона не плакала, але не могла побороти тремтіння. Емоції, що вона стримувала, душили її. У пам’яті зринали спогади дитинства. Так, мерзенні, але вони не були вигадками.

Розділ 8

Сімейства Інглтон і Рікет

Знову цей кошмар: тринадцятилітня Кессі намагається вибратися з труни. Та накривка зачинена на замок. Їй бракує повітря. Запаморочливий аромат лілій здушує її. Здається, от-от вона помре. І тоді вона чує гарчання ззовні труни, воно наближається. Щось, наділене неймовірною силою, рвучко відкидає накривку. На якусь мить вона бачить щось, але постать розмита, неначе прихована за завісою. Однак що б то не було, коли вона його угледіла, то втратила свідомість.

Кассандра сіла в ліжку у холодному поту, і кілька хвилин просиділа так, намагаючись приборкати серце, що вистукувало, як несамовите. Спробувала зрозуміти, що вона щойно побачила, чи то було лише жахливе видіння, чи щось з її спогадів. Проте всі ці фрагменти, що виринали уві сні кожної ночі, були занадто страхітливі, щоб бути правдою. Неможливо, щоб усі ці жахи, що переслідують її, вона бачила насправді. Певно, падіння з Родової галереї у Какстон Холі сильно ушкодило їй голову, відібравши більшість дитячих спогадів. І все, що їй залишилося, це кошмари й ігри її розуму, котрі вона ніяк не може скласти у правдиву картину.

Світло вперто намагалося продертися в кімнату повз важкі оксамитові гардини. Сонце набридливо тицяло сліпучим пальцем Кассандрі в око, змушуючи вставати й розпочинати нову сторінку в її існуванні. Вона ненавиділа ранок, через те, що не знала, які жахіття може принести новий день, і боялася ночей, бо в них ховалися її найстрашніші монстри. Треба вже було урвати це замкнене коло, але вона не знала, як.

Зітерла долонями сон з обличчя й відкинула ковдру. Коридором наближалися кроки. Детектив швиденько перебігла через кімнату й запхала набір для куріння опіуму в дорожню сумку, саме вчасно, бо наступної миті у двері тихенько постукали, і до кімнати зайшла покоївка.

– Доброго ранку, – сказала молода жінка і пройшла до занавісок, щоб прочинити їх.

– Такий вже він добрий? – Кассандра зникла за ширмою, де плеснула собі на обличчя води, а потім намочила рушника і почала витирати тіло.

Пауза після її ремарки затягувалася. Зазвичай, слугам не рекомендувалося відповідати на сарказм хазяїв, але ця покоївка не втрималася і сказала зі смішинкою у голосі:

– Ми чули, ви вчора задали їм перцю.

Під ми вона, звичайно, мала на увазі усіх слуг дому.

– Не так щоб вже задала, – детектив намилила шкіру.

– Я не можу виражати господарям відверто, що я думаю, але я рада, що є люди, які кажуть їм правду.

Кассандра вийшла з-поза ширми і запитально поглянула на покоївку.

– Якщо хочете знати, всі слуги на вашому боці, – додала та, гордо підіймаючи підборіддя.

– На якому саме боці?

– На боці тих, хто прагне змін. Для жінок, дітей, знедолених та забутих.

Десь в глибині душі Кассандра зраділа, що хоч хтось не засуджував її обурливу поведінку напередодні. Проте прийняти хвалу за те, що вона буцімто намагалася змінити світ, не могла. Єдине, чого вона хотіла досягти, так це вказати капітанові Драммонду й преподобному Гамміджу на те, якими абсурдними були їхні погляди.

– Ось, – покоївка видобула з кишені свого фартуха складений папірець і простягнула його детективу. Жінка розгорнула те, що виявилося запрошенням на зустріч з певною Еммелін Панкгерст, котра мала намір говорити про зміни, що суспільство мусило прийняти, щоб покращити положення жінок. У маніфесті особливо виділялися слова освіта, рівність й право голосу.

– Боюсь, я не та людина, яку вони шукають, – Кассандра похитала головою і простягнула маніфест назад.

– Не хвилюйтеся, мадам, всі ми не ті люди, – вона відмовилася брати папірець; натомість принесла сукню гості, щоб допомогти їй одягтися.

У той час, як покоївка застібала і затягувала їй корсет, детектив ще й досі розглядала роздрукований маніфест. Зустріч було призначено на тринадцяте жовтня 1900, за п’ять днів. Скептична стосовно будь-яких зборищ, а особливо радикальних, вона зітхнула й домовилася сама із собою, що як їй вдасться розкрити Хайгейтську справу до того часу, вона піде на збори.

Коли спускалася, Кассандра готувала промову: надумала, що має вибачитися перед містером та місіс Редлоу за свою поведінку напередодні. Вирішила, що зробить це до сніданку.

У неї був широкий досвід вибачень. Люди завжди очікували, що їй має бути соромно за те, якою вона була. Постійна практика вибачень перед батьком, мачухою, братом та численними родичами й друзями родини допомогла їй відточити майстерність.

Коли Кассандра увійшла до їдальні, містер Редлоу, його дружина та міс Тесмонд вже зібралися за столом.

– Доброго ранку, міс Ейрс, – першою її помітила секретарка.

– Я мушу вибачитися перед вами всіма за вчорашнє, – сказала та, перш ніж залучитися до сніданку.

Голова господині дому у ковпаку, що за формою нагадував зів’ялий бутон дзвоника, повернулася до гості.

– Нісенітниці! – верескнула вона, підхопилася на ноги й силою притягла її до столу.

– Ми на вас не гніваємося, міс Ейрс, – комендант згорнув газету, яку читав за сніданком.

– А от капітан Драммонд від мене почує кілька слів, – господиня почала метушитися навколо Кассандри, підсуваючи до неї ближче грінки, масло й джем. – Він зовсім не знає, що таке цивілізована розмова. Нестерпний грубіян. А Лавінія… і що вона собі думала, коли казала всі ті жахливі речі?

Вона вирячила очі на чоловіка, немов то була його провина, що племінниця виявилася такою.

– Боюся, я сама спровокувала їх своїми саркастичними коментарями, – визнала Кассандра.

– Тоді їм варто повчитися вести більш майстерний обмін тонкощами, аніж той, що вони продемонстрували вчора, – підбив підсумок містер Редлоу. – Я їм ще скажу, що я про них думаю.

– Будь ласка, я не хочу, щоб між вами і Лавінією зіпсувалися стосунки через мене. Я не вибачу собі, якщо знатиму, що спричинила конфлікт, – просила детектив. – Ви – єдиний батько, що у неї є.

Слова заспокоїли коменданта і він зітхнув.

– Ну, тоді добре. Давайте просто забудемо про це, згода?

Всі з готовністю закивали головами, посміхнулися одне одному і приступили до сніданку. Він проходив під акомпанемент жвавого щебетання місіс Редлоу, яке Кассандра, дивним чином, була рада знову почути.

Після сніданку детектив взяла кеб і вирушила до будинку номер п'ятнадцять по вулиці Арлінгтон, де, якщо вірити реєстраційній книзі з цвинтаря, проживав син Омера Інглтона, Філіп. Вона постукала у двері багатого будинку бездоганного білого кольору. Ті прочинилися, і на світло вийшов охайного вигляду дворецький. З обох боків його абсолютно біле волосся, прилизане і напомаджене, прикривало лисину на голові.

– Я хотіла б зустрітися з містером Інглтоном.

– А ви є?..

– Кассандра Ейрс.

– Містер Інглтон вас очікує?

– Не думаю.

– Тоді, боюсь...

Дворецький вже почав закривати двері, коли Кассандра встромила ногу у двері.

– Мені треба поговорити з ним про осквернення могили його батька, – сказала вона і протиснулась повз нього в передпокій.

На якусь мить дворецький отетерів від такого нахабного вторгнення і не міг вимовити ані слова. Коли до чоловіка повернулася здатність розмовляти, і він вже збирався щось сказати, він оглянув одіж гості, її декадентську палицю, окуляри від сонця і капелюха на манер чоловічого котелка. Його обличчя напружилося від невдоволення.

– Мене найняв комендант цвинтаря, щоб я з'ясувала, хто стоїть за цим обурливим актом вандалізму, скоєного над могилою містера Омера Інглтона. Я маю поговорити з його сином, – наполягала вона і простягла чоловікові свою картку, де йшлося про її приватну детективну практику.

Дворецький скептично поглянув на прямокутний папірець й зі щільно стиснутими губами смикнув за стрічку на стіні, яка мала визвати лакея. Із дверей, замаскованих під настінну дерев’яну панель, з’явився хлопець з невинними першими вусиками на верхній губі. Він швиденько підійшов.

– Вільяме, залишайся тут з міс Ейрс, поки я докладаю про її прихід, – з цим дворецький зник за дверима сусіднього салону.

– Так, містере Огборн.

Поки очікувала під наглядом юного лакея, той уникав її погляду й подекуди зітхав, щоб заповнити ніякову тишу хоча б якимись звуками своєї присутності.

– Містер Інглтон і місіс Карстон готові вас прийняти, – сповістив дворецький і притримав відчиненими двері перед нею.

Кассандра увійшла до багато мебльованої кімнати, де усе було прикрашене фігурками Купідонів з пухкими сідницями. Філіпу Інглтону було близько сорока років. Він стояв біля каміну з виглядом Наполеона, що позує для портрета. Його сестра, Луїза Карстон, трохи старша, сиділа у кріслі. Манера триматися в неї була королівська, але вираз на обличчі такий, ніби вона щойно відчула сморід лайна. Не треба було бути детективом, щоб зрозуміти породу цих людей – нуворіші, без жодного походження, але з достатнім статком, щоб його придбати.

– Розслідуєте справу? Ви? – запитала Луїза. Сморід лайна в неї під носом помітно посилився. – Які нісенітниці.

Кассандра проігнорувала зауваження.

– Я маю всього лише пару запитань. Це не відбере у вас багато часу.

– Сміховинна ідея. Що ви можете розслідувати?

Смішки й пирхання продовжувалися.

– Ви б зробили велику послугу містерові Редлоу і… – вона ненавиділа себе за те, що збиралася сказати, – синові лорда Салісбері, який приймає активну участь у справі.

– О, – двоє нуворішів поставилися з повагою до її тактики кидатися іменами впливових і заможних, тож вони приготувалися слухати.

– Вам відомо, чи є люди, які могли б навмисне завдати шкоду могилі вашого батька? У нього були вороги? – запитала детектив.

– Наш батько був поважною людиною, – відповів Філіп.

– Поважні люди також мають ворогів, як і всі інші.

Поки роздумував, чоловік цмокнув язиком між зубами, намагаючись щось звідти видобути. Нарешті огидні звуки, що супроводжували старанні потуги видобути застряглий шматочок їжі, припинилися, але лише для того, щоб подлубатися нігтем мізинця між зубами. Все ж таки, гарних манер за гроші не купиш, – дійшла висновку Кассандра, котра слідкувала, як Філіп дістав крихту своїм довгим нігтем, вочевидь відрощеним для того, щоб зручніше нюхати кокаїн, і струсив її. Куди саме вона впала залишалося таємницею, але вже точно на дорогий персидський килим.

– Запевняю вас, детективе, ми ворогів не маємо. А тепер, вибачте, – Філіп зробив крок, збираючись спровадити небажану гостю.

– Я ще не закінчила, – вона дістала кишеньковий записник.

– Ну ви і нахаба, – Луїза почала активніше розмахувати віялом.

Така наполегливість спантеличила Філіпа, він було відкрив рота, але безпомічно його закрив наступної миті.

– Останнім часом ви не помічали нічого дивного? – запитала Кассандра, кінчик її олівця завис над чистою сторінкою записника. Філіп опустився у крісло поряд із сестрою.

– Ні, – відповіла та.

– Нічого не спадає на думку, – Філіп змів з коліна порошинку.

Тоді детектив продемонструвала їм символ, який замалювала з надгробка могили їхнього батька.

– Ви не могли б пояснити мені його значення?

Брат з сестрою нахилилися ближче до малюнка. Нервовий тик вщипнув Філіпа за один бік його обличчя. Луїза нервовим порухом руки розгладила зморшки на своїй сукні, відвертаючи очі.

– Батько хотів, щоб це було на його могилі, – пояснив чоловік.

– І ви зовсім не знаєте, що він означає?

– У нього зовсім стріха поїхала під кінець, у батька. Вдоволені, нишпорко? – кинула Луїза. – Чому ти дозволяєш цій жінці вдиратися в наш будинок? – засичала вона на свого брата.

– Ну все, досить! – Філіп рвучко встав. – Я наказую вам залишити нас!

* * *

Щойно Луїза, яка визирала з вікна, впевнилася, що Кассандра перетнула вулицю і пішла геть, вона повернулася до брата, і двоє обмінялися поглядами, сенс яких знали лише вони.

– Ця – справжня дойда, – сказала сестра. – Переслідуватиме нас, поки все не вивідає. Ми цього не можемо допустити.

Філіп кивнув і вийшов із кімнати з певною метою у виразі обличчя. Повернувся із стосом листів і наблизився до комина, де малесенький вогник пригорнувся до колоди. Чоловік розгорнув одного з листів, немов хотів нагадати собі про його зміст. Незграбний та занадто великий почерк вивів: “Віддайте те, що нам належить. Або ж пошкодуєте.”

– Чого ти чекаєш? – каркнула Луїза з глибини свого крісла.

Один за одним Філіп кидав листи у вогонь, і споглядав, як маленький вогник зростав у яскраве полум’я, що жадно пожирало їхні таємниці.

* * *

Детектив знову скористалася кебом, щоб дістатися до площі Рассел. Будинки в цій частині міста були не такі свіженькі на вигляд, як ті, що вона бачила на вулиці Арлінгтон, а місцями тут тхнуло сечею. Поки вона перечитувала адресу записану на папірці, холодний вітер рвав на ній спідницю, як наполегливий коханець, котрий не розумів відповіді ні.

Ну ось і він, дім, в якому жила родина Нейтана Рікета згідно реєстру кладовища. Споруда справляла гнітюче враження гобеленами плісняви, що звисали зі стін та потрощеними підвіконнями, віконне скло над якими не знало ганчірки.

Тримаючись за свого капелюшка, Кассандра насилу піднялася збитими сходами до входу в будинок. Її ушкоджена нога пульсувала від болю.

Зморшкувата жінка з темними колами під очима прочинила двері.

– Доброго ранку, – привіталася детектив. – Мене звуть Кассандра Ейрс. Я шукаю родину Рікет. Вони ще тут мешкають?

Замість відповіді, жінка оглянула гостю з голови до ніг, побачила, що та непогано одягнена, і впустила її. Відрекомендувалася вона власницею цього смердючого будинку і супроводила гостю на другий поверх, де сімейство Рікет знімало кімнати.

– А що вам від них потрібно? Вони щось накоїли? – підозріло запитала господиня дому, хекаючи на крутому підйомі сходів. – Вони завжди були гарними постояльцями.

– Ні. Вони нічого не зробили. Я просто хочу поставити їм кілька питань. Можливо, вони допоможуть мені декого знайти.

Дві жінки дісталися дверей, які відчайдушно потребували нового шару фарби, бо стара потріскалася і звисала простирадлами, через що власниці дому важко було знайти місце, де можна було постукати.

Охайно одягнена жінка приблизно такого ж віку, як Кассандра, прочинила двері.

– Ви Марджі Рікет? – запитала детектив.

– Так, – та виглядала схвильовано.

– Моє ім'я Кассандра Ейрс. Я веду розслідування осквернення могил на Хайгейтському цвинтарі, серед яких також могила вашого батька. Я намагаюся встановити відповідальних.

– А, то ви стосовно цього, – Марджі сказала з полегшенням. Їй, певно, доводилося бачити небажаних гостей на своєму порозі, тож спершу вона зраділа, що то були не вони, проте потім спохмурніла і додала: – Яка бридка справа. Будь ласка, заходьте, міс Ейрс.

Домовласниця затрималася на порозі в надії підслухати ще щось цікавеньке, але Марджі зачинила двері у тієї перед носом.

– А я вже було подумала, ви з кредиторів, – пояснила дівчина свою стривоженність.

Кімнати були дешеві, але охайні. Деякі речі у вітальні, куди дівчина запросила Кассандру, свідчили про кращі часи в минулому цієї родини: сувеніри з-за кордону, кавовий столик з дорогої деревини, гарна оббивка на меблях, але, на жаль, в жалюгідному стані; біля коминка стояв екран, вишитий шовковими павичами; а більшу частину кімнати займало фортепіано, яке тут справляло враження слона у посудній лавці.

Місіс Рікет, вдова Нейтана Рікета, похованого на Хайгейтському цвинтарі, дрімала у кріслі. Її обличчя прикривала хустка, яка піднімалася і опускалася разом з її диханням. На столику біля неї згуртувалися пляшечки з ліками.

Марджі залишила детектива на хвилинку зі сплячою матір’ю, щоб принести витончений сервіз на срібній таці, ще одне нагадування про краще минуле. Вона тихенько налила чаю для гості.

– Навіть не знаю, хто міг таке вчинити, – прошепотіла. – Мій батько не був ані багатою, ані впливовою людиною, але він був гідним чоловіком. Він би і мухи не образив. Кому знадобилося руйнувати його могилу? Уявити не можу.

– Саме це я й намагаюся з'ясувати. Ви пам'ятаєте, міс Рікет, чи було вашого батька поховано разом із цінними речами? – запитала Кассандра.

– О, ні! Коли він помер, то залишив мою бідну матінку і мене з боргами, – дівчина сумно посміхнулася. – Справи в мого батечки йшли добре. Він займався імпортом. Але, на жаль, незадовго до його смерті, пожежа зруйнувала його склади. Ми втратили майже все за одну ніч. Це і підірвало батькове здоров'я.

Детектив зробила ковточок чаю і вибачилася мовчазною посмішкою за те, що цокнула чашкою об блюдце. Проте місіс Рікет, під впливом коктейлю зі снодійних, продовжувала тихенько сопіти.

– Вам відоме ім'я Омера Інглтона?

Марджі замислилась, намагаючись пригадати.

– Мені здається, я його чула. А що?

– Його могилу також було розкопано. Можливо, ви пам'ятаєте ось це? – Кассандра продемонструвала їй символ з надгробку. – Його я побачила на обох могилах, вашого батька і Омера Інглтона.

Обличчя в молодої жінки посвітлішало.

– Так! Я знаю, що це! – голос її підвищився, але вона одразу ж знову перейшла на шепіт: – Я бачила цей символ на печатці, якою батько запечатував листи. Деякі з них ми й досі зберігаємо. І знаєте що? Мені здається, я бачила ім'я Омера Інглтона саме в батькових листах.

– Як цікаво.

Марджі поставила чашку, жваво вистрибнула з крісла й вийшла до сусідньої кімнати. Повернулася вона зі стосиком листів, зв'язаних стрічкою. Розв'язала їх і перегорнула декілька конвертів.

– Ось. Це написане моєму батькові Омером Інглтоном.

Місіс Рікет захропіла дужче, потривожена голосом доньки.

– Однак я ніколи не зустрічалася з цим чоловіком.

– Я можу поглянути?

Дівчина віддала Кассандрі листа. Та пробіглася очима по рядках: з тону їхнього спілкування було зрозуміло – це було листування між двома друзями.

– Я їх ніколи не читала. Це здавалося мені непристойним. Хоча якщо це може допомогти…

– Це всі листи, якими вони обмінялися?

– Ні. Я принесла лише один стос. Хочете поглянути на всі?

Цього разу Марджі повернулася із цілою скринькою, повною листів.

Розділ 9

Подарунок привида

Кассандра наближалася до будинку коменданта, тримаючи в руках скриньку з листами і книгу, яку вона позичила в бібліотеці. Міс Тесмонд поралася біля квіткових клумб перед домом. Вона бурмотіла рядки віршів собі під носа. Окуляри її лежали на розвороті відкритої книги поряд.

– Не знала, що ви тут ще й за садівника, – сказала детектив.

Секретарка підскочила від несподіванки. Щоки її палали від прохолодного повітря.

– А, це ви, міс Ейрс. Так, приємно зблизитися з природою. Допомагає упорядкувати думки, – жінка поглянула на детектива з-під широких крисів капелюха. – Що це ви несете?

– Нічого. Просто дещо почитати.

Було щось таке сказане під час вчорашньої вечері, що не давало Кассандрі спокою. Якась нечітка думка витала в просторі, як одна з розмитих постатей на фотографіях, що не набула чіткої форми. Слова, мимохідь сказані міс Тесмонд за столом, переслідували її: але ж повинно бути щось у світі більше за те, чого не бачить людське око. Кассандра поглянула на окуляри секретарки, і думка, а радше підозра, нарешті набула форми.

– Ви знаєте, хто вони є? – вона вказала на двох чоловіків, котрі підрізали кущі на протилежній стороні двору.

– Хвилинку, – секретарка простягла руку до окулярів і посадила їх на носа. – А, це Вільям Сімс і Корнеліус Мейхью. Єдині двоє садівників, котрі залишилися з нами, після того, як все це жахіття розпочалося. Проте навіть вони займаються лише садом коменданта, а на сам цвинтар ані ногою.

Потім вона поклала окуляри на відкриту книгу і продовжила зрізати квіти. Кассандра трохи постояла поруч, поступово усвідомлюючи те, що вона щойно побачила.

– Ви не знайдете часу, щоб провести для мене екскурсію цвинтарем? – запитала. – Я хотіла б побачити, де ви і Ед Брокінгтон зіштовхнулися з привидом.

– Так, звісно. Я буду рада допомогти, – та струсила землю зі своїх садівничих рукавиць. – Дайте мені кілька хвилин, щоб привести себе до ладу.

Вони домовилися зустрітися біля входу на кладовище через годину. Кассандра піднялася до своєї кімнати. Там вона відкрила книгу, яку принесла з бібліотеки. То був енциклопедичний словник символів. Вона майже годину шукала в ньому символ із надгробків Інглтона і Рікета, але марно.

* * *

Кассандра та міс Тесмонд увійшли до Хайгейтського цвинтаря через арку між двома каплицями в стилі тюдорівської готики: одна каплиця англіканська, інша – для решти конфесій. На подвір'ї, оточеному колонадою, стояв катафалк, запряжений чотирма вороними кіньми. Група одягнених в чорне чоловіків в циліндрах і жінок у вуалях терпляче чекала позаду катафалка, поки з нього буде знято скорботну ношу. Детектив разом зі своєю супутницею пройшли повз них в шанобливій тиші і сходами, прихованими під колонадою, піднялися на схил, де розташовувався цвинтар.

Вздовж головної алеї, серед папороті та плюща, стояли групками, або ж розкидані поодинці, високі колони, янголи з опущеними в смутку очима, кельтські хрести, могили і надгробки різних форм і розмірів.

– Як буваю на цвинтарі, – сказала секретарка, – я завжди вивчаю дати на надгробках: коли люди народилися, коли померли. Розумієте? Рахую, скільки років вони прожили. Дуже сумна арифметика, ви так не думаєте?

Кассандра замислено зітхнула. З її досвіду, декотрі жили занадто мало, а інші не заслуговували на стільки днів, відпущених на їхнє мізерне буття. Та вона вирішила цю думку не озвучувати.

– Вибачте, що запитую, але дещо не дає мені спокою ще з учорашнього дня, – знову заговорила міс Тесмонд після недовгої паузи.

– Звісно.

– Всі ті речі про ваше дитинство, що ви розповідали в школі-пансіоні, речі, про які згадувала місіс Драммонд, то правда? Чи ви просто хотіли вразити інших дівчат?

– Я була самотньою дитиною, і проводила багато часу у своїх фантазіях, – збрехала Кассандра таким тоном, наче ділилася з нею секретом. – Здається, через роки, Лавінія перетворила мої дитячі фантазії на факт. Я не повинна була так реагувати.

Повірила їй співбесідниця, чи ні, Кассандра не мала наміру ділитися подробицями стосовно цієї глави свого минулого.

Вони продовжили йти цвинтарем у тиші, поки не дісталися місця, де алея розділялася і далі вела у двох напрямках: в одному – вона огинала цвинтар по колу, в іншому – приводила до арки. По обидва боки від арки височіли колони-лотоси і високі.

– Це і є вхід до Єгипетської алеї, – пояснила секретарка.

– То це тут ви побачили привид?

– Так, він завис у просторі біля арки.

– А ви де стояли?

Міс Тесмонд озирнулася довкола, пригадуючи.

– Коли я отямилася, я стояла ось тут, біля могили Берти Еверет.

Кассандра очима змірила відстань від могили до арки Єгипетської алеї. Вона не була спеціалістом з питань зору, але очі секретарки ледь-ледь бачили кінчик її носа, така вона була короткозора, вже не кажучи про те, що вони могли угледіти когось чи щось на відстані в триста футів.

– Можете нагадати, як виглядав привид?

– Він був високий, його силует був трохи прозорий і світився. Я думаю, він на щось вказував, але я була надто перелякана, не могла відвести від нього очей. Знаєте, я навіть поворухнутися не могла.

– На що, ви думаєте, він вказував?

Секретарка знизала тоненькими плечима. Детектив думала, що та все вигадала, або ж стала жертвою чийогось злого жарту. Ретельний огляд місця, над яким, за її словами, привид завис, нічого не дав. Кассандра замислено провела рукою по пишному листю папороті.

– Хочете я покажу вам мою улюблену частину цвинтаря? – міс Тесмонд повела супутницю через тунель, де пролягала Єгипетська алея. – Хоча вам це може здатися дивним, що в мене є улюблені місця на кладовищі.

Кассандра йшла за нею, кульгаючи – її нога боліла дедалі більше від довгої прогулянки.

– Я часто приходжу сюди, щоб робити ескізи, – пролунав голос жінки з напівтемряви тунелю.

– Що ви малюєте?

– Що завгодно. Надгробки, статуї, дерева.

Вони вийшли з тунелю, обійшли кругом Ліванське коло і піднялися сходинками на верхню галерею цвинтаря. Міс Тесмонд стишила ходу, щоб Кассандра, яка піднімалася з помітною втомою, могла порівнятися з нею. Нарешті, вони прибули до готичного коридору з цілої анфілади арок, що підтримували стелю. Стіни нагадували бджолині стільники, бо вони були розділені на невеликі комірки, і в кожній розміщувалась труна.

– Ці отвори, в яких зберігаються домовини з тілами, називаються локулі, – сказала секретарка з виглядом гіда, що пишається знанням цікавого факту.

Детектив прошкутильгала вздовж стіни, то заходячи до, то виходячи з широких променів світла, яке падало всередину тунелю через круглі отвори в стелі. Стіна нагадувала полицю, на якій зберігалися давно забуті і втрачені речі, але то були не ящики з мотлохом, а домовини з тілами людей. Вони лежали більше нікому не потрібні, як шахові фігурки, коли гра закінчилась. Їх переставляли, їх побили і склали в красиві коробки з дорогого дерева. Труни здавалися оголеними, полишеними тут, не похованими, відкритими допитливому оку, незахищеними.

* * *

Пізно вночі Кассандра повернулася до цвинтаря одна – хотіла перевірити, чи, бува, не розігрує їх хтось і не влаштовує виставу з привидом. Бо яке ще могло бути пояснення тому, що двоє людей при здоровому глузді стверджували, що вони його бачили.

На охоронному посту нікого не було з тих самих пір, як розпочалися ці історії з надприродними явищами. Ніхто більше не наважувався залишатися на території цвинтаря після заходу сонця.

Кассандра не боялася темряви, хоча так було не завжди. Коли їй було шість і її мати наклала на себе руки, Кессі стала більш чутливою до ледь помітних вібрацій темряви. Здавалося, навіть її слух покращився, вона могла вловити кожне шарудіння. А коли в дитинстві опинялася в темряві, у неї прокидалося таке сильне відчуття страху, що вона навіть могла втратити свідомість.

За те, що Кассандра бачила і чула вночі, її старший зведений брат називав її лунатичкою. Ніхто не вірив у її історії, а батько був налаштований змусити і її саму перестати вірити у всілякі нісенітниці. Він запроторив доньку до лікарні у Швейцарії, де доктор Бентзель призначив їй своє революційне лікування – гіпноз. Після сесій гіпнозу оціпеніння від хворобливих фантазій, як називав їх доктор, трохи відступило, вона опанувала панічні атаки. Однак навіть зараз страх перед темрявою, а радше перед тим, що у ній чаїлося, забирався їй під саму шкіру.

Детектив пройшла тією самою алеєю, яку їй вдень показала міс Тесмонд, місячне сяйво допомогло знайти шлях. Вражало те, що секретарка могла блукати цими нерівними і слизькими схилами уві сні.

Алеї стояли безлюдні. За кожним вигином доріжки виринали темні, згорблені постаті, але варто було наблизитися, відкривалося, що то були статуї янголів і скорботних дів. Кассандра навіть раділа, що ці мовчазні мешканці цвинтаря зустрічалися їй на шляху. Окрім них, там, здавалося, не було нікого. Тишу наповнювали лише звуки її кроків і ухання сови.

Проте тиша в Єгипетській алеї була іншою. Такою, що починає шепотіти до тебе безліччю голосів. Алея бігла темним тунелем, що нагадував стародавню вулицю Єгипту. Дахом йому слугувала сплетена куполом витка рослинність. Нагадувало місце стару середньовічну вулицю, де з обох боків розташовувалися двері, за якими, на перший погляд, начебто знаходилися домівки, але з тих дверей ніхто ніколи не виходив, бо вели вони у склепи – останній прихисток мертвих.

Здавалося, цілу вічність Кассандра просто стояла перед входом до тунелю і вдивлялася в його густу темряву. Потім зробила крок, під ногами захрустів гравій алеї. Всі її відчуття напружилися. Вітерець ковзав по землі, шурхотів опалим листям і хапав її за щиколотки, наче то були холодні пальці мертвих, що витикалися з-під землі. Жінка вповільнила крок, не в силах придушити спалах страху, який накинувся на неї, як тоді, у дитинстві. Вона не дихала.

Раптом двері одного зі склепів грюкнули, як грім серед ясного неба. Детектив підскочила і завмерла, хоча серце виривалося з грудей. Двері продовжували калатати об одвірок, немов зі склепу хто відчайдушно намагався вирватися. Вона наблизилася так обережно, наче боса йшла по розпеченому вугіллю. Взялася за дверну ручку. Двері продовжували без звуку протестувати попри її міцну хватку. Бум! Бум! Бум! Ритмічні звуки нібито занурили її в гіпнотичний стан, і з пам'яті виринув давнішній спогад про той день, коли вона здобула свою кульгавість.

Їй було тринадцять, коли це трапилося. Вона впала з Родової галереї на другому поверсі їхнього родинного маєтку. А коли розплющила очі, побачила лише темряву навколо себе. То не була тонка, розсіяна темрява великої кімнати, у якій все ж є слабке світло, що відбивається від стін і предметів. Навпаки, то була густа, оксамитова темрява невеликого, замкненого простору. Кессі помацала усе довкола і виявила, що – чотири стінки оточували її дуже близько, наче обіймали її, як затишне і тепле ліжко. Але то не була кімната, то не було ліжко.

Вона відчула аромат квітів – нудотно-солодких лілій, і раптом зрозуміла, де була. У труні. Він запаху квітів і розуміння, де вона знаходилася, в неї перехопило подих. Вона не могла поворухнутися. Жах паралізував її. Вона почала кричати і бити накривку труни руками й ногами. Билася, як скажена, намагаючись вирватися зі смертельного оксамиту і шовку, який тримав її заручницею.

Потім, виснажена, з обірваними нігтями, напівсвідома від нестачі повітря, вона поринула у ступор. Просто лежала і чекала на свою долю. І та прийшла по неї. Їй здалося, що вона щось почула. Ось цей звук. Не гучний, але ось він знову. Звук кроків, важкого човгання. Нелюдського гарчання. Дівчинка застигла. Щось ззовні почало смикати накривку труни, воно видавало огидні гортанні звуки. Вона затисла рота обома руками, лежала тихенько з широко розплющеними очима, вдивляючись в темряву, поки щось ззовні смикало накривку знову і знову. Вона жадала, щоб воно забралося, щоб воно не знайшло її. Проте накривка не витримала, відлетівши вбік. Обличчя нависло над нею. Дівчинка заверещала і втратила свідомість.

Спогади повністю не повернулися до неї, пошкоджені потрясінням, яке вона пережила, і гіпнозом доктора Бентзеля. Раціональність говорила їй, що її дитяча уява домалювала всі ті жахи, як пояснення ситуації, котру вона не могла проаналізувати через те, що була надто малою. Що не було нічого надприродного у її минулому.

Струсивши головою, немов звільняючись від огидних спогадів, детектив відпустила дверну ручку. Двері продовжили гупати об одвірок. То був лише протяг. Нічого містичного.

Єгипетська алея перетікала в Ліванське коло – іншу алею, яка огинала по колу будівлю зі склепами і за формою нагадувала барабан. А на даху цієї будівлі ріс величезний старий кедр. Листя кедра шаруділо від легкого вітерцю, наче нашіптувало щось вороже. Гілочки потріскували. Поки Кассандра дивилася на дерево, у неї було відчуття, що воно дивилося на неї у відповідь.

Вона змерзла і хотіла викурити опіуму, щоб приглушити біль в нозі. Але коли вже розвернулася, щоб піти, то почула, як хтось наближався з протилежного боку Ліванського кола. Жінка повільно розвернулася в напрямку, звідкіля долинав звук. Там, між склепів, вочевидь, хтось був. Вона міцніше стиснула ручку своєї палиці, вдивляючись у темряву. Кроки наближалися. Хтось мав от-от з'явитися з-за вигину доріжки. Але кроки зупинилися. Щось маленьке і металеве впало на гравій з мелодичним дзенькотом. Більше не було чутно ані звуку.

Коли в Кассандри знову почало битися серце, вона наблизилася до того місця, де, як їй здалося, щось впало на гравій. Мерехтіння місячного сяйва допомогло їй знайти місце. Вона підібрала з землі крихітну річ і піднесла її до очей. То був перстень з трьома рубінами серед розсипу діамантів. Кассандра відчула, як спиною пробігся холодок. Перстень належав її матері. Той самий, що вже більше десятиліття лежав разом із нею у труні.

– У які ігри ви граєте? – запитала вона околиці, та просякнутий місячним світлом цвинтар мовчав.

Розділ 10

Всі мої діти живі і здорові

Вранці на Хайгейтському цвинтарі ще одну могилу знайшли розкопаною, а домовину відкритою. Еммет Ноггс більше не спочивав з миром. А чорна яма, яка служила йому домівкою майже півстоліття, стояла роззявлена, як горлянка, що волала до небес. На його могильній плиті вигравіювано такий самий символ, як і на двох попередніх – чаша із занесеною над нею захисною рукою.

І як тільки мародеру вдалося це провернути прямо у Кассандри під носом, поки вона патрулювала цвинтар? Що її турбувало навіть більше так це те, що, ким би не був порушник, він не полінувався добути перстня її матері аби лише розіграти цей мерзенний жарт. Просто нечувано! Подумати тільки, мерзотник відправився на саму північ, аж до Нортумбрійського узбережжя, щоб покопатися у могилі її матері. Тепер вона змушена надіслати телеграму до Какстон Холу і вимагати пояснень, чому родина не повідомила її про те, що над склепом її матері було скоєно наругу. А це, у свою чергу, означало, що вона матиме відновити давно втрачений зв’язок з родиною.

Роздратована й спантеличена, вона поверталася із кладовища й перебирала у руці перстня, коли побачила преподобного Гамміджа. Той щойно завершив церемонію в каплиці і саме проводжав родичів покійного.

– Доброго ранку, преподобний, – сказала Кассандра, пропускаючи скорботну групку, що вийшла із дому божого.

– А, міс Ейрс! – завбачивши її, він зіщулився і позадкував. – Така ганьба цей вандалізм. Сподіваюся, у вас вже є підозрюваний?

– Ні, поки що нічого конкретного. Насправді, я відчуваю, що ситуація значно гірша за те, що я очікувала, – вона не втрималася від прояву розгубленості й збентеження.

Обидва довго стояли біля входу до Англіканської каплиці, а легенький дощик окропив момент слабкості детектива, про прояв якої вона вже шкодувала.

– Вам зле, міс Ейрс? – запитав преподобний, вивчаючи її обличчя.

– Ні. Тобто, так. Але це минеться.

– Знаєте, ви завжди можете знайти спокій у вірі.

– Дякую, преподобний. Проте спокій – це не зовсім те, що я шукаю.

– Що ж ви шукаєте?

– Правди. Завжди лише її.

– А. Правда й спокій не завжди йдуть рука об руку, чи не так?

– Амінь. Насправді, чи є щось, що руйнує спокій більш ефективно, аніж правда? Я завжди боюся найбільше саме її розкриття.

Старий безпомічно знизав плечима.

– Як сказав мені один парафіянин, коли сповідував гріхи, “воно того було варте”. Завжди приємно знати, яка правда стоїть за вчинками людей.

Кассандра здивовано поглянула на нього.

– Ви сповідуєте гріхи? Як дуже католично з вашого боку.

Преподобний Гаммідж махнув на неї рукою у манері поблажливій, проте не позбавленій дружньої іронії.

– Я знаю, ви не надто високої думки про мене чи про церкву. Однак я піклуюся про свою парафію, у свій спосіб.

– В цьому я сумнівів не маю.

Довгим поглядом вони обидва домовилися з повагою ставитися до антагонізму одне одного.

– Прошу, – преподобний запросив співбесідницю до каплиці.

Його підрясник шарудів, коли він дріботів вздовж проходу між рядами лав. Кассандра пішла за ним. Він почав приводити до ладу квіти біля вівтаря. Детектив помітила бруд у нього під нігтями – доволі дивно для такої педантичної людини, якщо тільки він нещодавно не порпався у землі. Преподобний прослідкував, на чому затримався погляд жінки й одразу ж заховав руки під стихар.

– Це не те, про що ви думаєте. Я викопував цибулю собі на вечерю. Я тримаю невеличку теплицю.

– Я нічого такого і не подумала, – вона приязно посміхнулася, проте примітку подумки зробила. Озирнулася у пошуках чогось, що допомогло б змінити тему. – Я вже й забула, як тихо буває у домівці Господа. Не бувала у церкві багато років.

– Яка прикрість. Приходьте послухати мою проповідь у неділю. Я говоритиму про те, як важливо служити іншим.

– Це важливе послання, – Кассандра проходжалася вздовж вітражів з невигадливим сучасним візерунком. – Проте, боюся, у мене складні стосунки з Богом.

– Від цього мені сумно. Дозвольте тоді переповісти вам уривок із моєї проповіді зараз.

Вона хотіла ввічливо відмовитися, але преподобний швиденько продовжив:

– Та не є Бог несправедливий, щоб забути діло ваше та працю любови, яку показали в Ім'я Його ви, що святим послужили та служите. Нехай думка ця підносить вам дух.

– Послання до євреїв, глава шоста, вірш десятий?

– Та ви знаєтеся на Святому Письмі, міс Ейрс, – чоловік здавався приємно враженим. – Дуже добре. Тепер я мушу вибачитися. У мене є деякі справи.

– Якщо у вас є одна хвилинка, – пригадала Кассандра. – Я хотіла про дещо вас запитати. Про один символ, – вона видобула записника. – Я вже запитувала міс Тесмонд, але вона не знайшла свій альбом із замальовками. Можливо ви розпізнаєте його.

Нарис, що вона дала в руки преподобному, зображав ту саму чашу із долонею. Очі чоловіка уважно вивчили його.

– Я маю думку, що він якимось чином може пояснити, чому саме ці могили було розкопано, – пояснила детектив. – Можливо, хтось шукає якісь цінності, що поховані під цим символом. Проте це лише здогадки.

Усвідомлення раптом освітило обличчя преподобного, коли він розглядав малюнок. Він точно щось знав, і Кассандра вже зраділа, що нарешті станеться прорив у розслідуванні, коли чоловік несподівано похитав головою.

– Мені про це нічого не відомо. Будь ласка, вибачте. Багато ще треба зробити перед…

Більше він не промовив ані слова і швиденько прослизнув у прохід, що вів до його приватних приміщень. Детектив опустилася на лаву, щоб дати перепочити нозі й обдумати те, свідком чого вона щойно стала. Погляд її блукав і нарешті наштовхнувся на фігуру чоловіка з дерева, що висіла на хресті над вівтарем. Виснажений і вічно у болісних муках, він дивився у бік, немов втомлений усіма ганебними вчинками, що йому довелося узріти, й втратами, котрі неможливо було загоїти.

– Певно, тепер ти шкодуєш, що так все вийшло. Заради такого світу не варто було помирати, – заговорила до нього детектив.

* * *

Осінь балувала лондонців останніми теплими днями в цьому році, тому столик накрили в саду. Для місіс Редлоу це був приємний ритуал, котрий вона супроводжувала великою кількістю метушні і пліток, які вона вливала у вуха свого чоловіка, поки той намагався читати газету.

На господині був солом'яний капелюшок з шовковими квітами. Вона поралася з сервізом, поки містер Редлоу гортав сторінки газети, а Кассандра читала листи покійного Нейтана Рікета. Зміст рядків, написаних незграбним почерком, утікав від неї – її думки знову і знову поверталися до подій попередньої ночі, яку вона провела на цвинтарі. Вона б радо повірила, що то був чийсь огидний жарт, але перстень був справжнім, він лежав у її кишені, перстень, який вже багато років мав знаходитися у могилі її матері.

– Так шкода, що Еллі не змогла до нас приєднатися, – місіс Редлоу зітхнула над чашкою чаю, хоча ще мить тому жаліла сусідку Едіт Руффорд. – Еллі сказала, що має навідатися до своєї важко хворої тітки. Я запитала, чи вона потребує допомоги, але вона відмовилася, дуже ввічливо, як завжди.

– Доріс, люба, дай міс Тесмонд спокій. Якщо вона сказала, що має бути деінде, то так і має бути, – порадив містер Редлоу. Він згорнув газету – бо не мав ані шансу щось прочитати в компанії дружини щебетухи. Натомість, він пригостився пирогом з ягодами, який жінка радо запропонувала йому на великому блюді.

– Я знаю, але вона така мила дівчина. І щиро любить свою тітку. Ти б бачив, який вона зібрала для неї кошик: поклала туди булочки, сир, джем. Думаю, – прошепотіла вона досить голосно, – у її тітки фінансові труднощі.

Комендант підняв руку, жестом попереджаючи її, що він більше не хоче нічого про це чути. Його дружина відмахнулася від думок про тітку міс Тесмонд, наче то були надокучливі мухи, які кружляли в неї над головою. Позбавлена можливості пліткувати, схопила заварник і налила містеру Редлоу й гості ще чаю. Вона блимала з цікавістю на листи, що лежали у Кассандри на колінах. Потім почала підморгувати чоловікові, щоб той поцікавився стосовно розслідування. Однак той зробив вигляд, що не розумів її натяків.

– Що таке, люба? – запитав він.

Місіс Редлоу закотила очі.

– О, ну, досить вже таємниць, Кессі! – вихопилося у неї. – Кажіть уже, що ви з такою цікавістю читаєте!

Та лише зараз усвідомила, що весь цей час була не одна.

– Вибачте, місіс Редлоу, але я не можу про це розповідати зараз. Трохи згодом ви про все дізнаєтеся.

– Я вмираю, так хочу взяти участь у розслідуванні! – жінка запхала великий шматок пирога до рота, крихти каскадом посипалися на її груди. Вона змахнула їх серветкою.

Кассандра повернулася до листів. Один із них привернув її увагу. Містер Інглтон надіслав його містеру Рікету. Там були такі рядки: "Мій любий Нейтане, я повернувся до Лондону. Усі мої діти живі і здорові, і радіють подарункам, які я привіз для них з Індії."

Детектив насупила брови, перечитуючи рядки знову і знову, відчуваючи, що у них було щось дивне.

– Все ж таки, є одна річ, з якою ви могли б мені допомогти, – сказала вона.

– Справді? – місіс Редлоу поставила чашку на блюдце і підсіла ближче, готова уважно слухати.

– Як ви думаєте, скільки дітей повинно бути у людини, яка пише "всі мої діти живі і здорові"?

Жінка серйозно замислилася. Її очі блукали десь у небі.

– Я б сказала, троє або більше, – зробила вона висновок.

– Саме так, – погодилася Кассандра. – Чоловік не сказав би "всі мої діти", якби у нього їх було лише двоє.

– Так, це прозвучало б незвично.

– Отож-бо й воно. Цікаво. Особливо враховуючи, що ми знаємо лише про двох дітей містера Інглтона у шлюбі, Філіпа Інглтона та Луїзу Карстон. Про інших нам нічого не відомо.

Місіс Редлоу спантеличено поглянула на чоловіка. Коли ніхто не дав їй пояснень, вона нетерпляче запитала: – Але що це означає?

– Це означає, що, можливо, у містера Інглтона були ще діти, окрім Філіпа і Луїзи. А його друг містер Рікет про це знав.

– Містер Інглтон – один з похованих, чию могилу розкопали? – запитав комендант.

– Боюсь, саме так.

– О, Господи! – Місіс Редлоу гучно ковтнула, ледь не лускаючись по швах від захоплення. – Та це ж такий скандал!

– Але, як кажуть, – додав її чоловік, – De mortuis aut bene, aut nihil. Про мертвих або добре, або нічого.

– Містер Редлоу такий начитаний, чи не так? – дружина поплескала його по руці.

– У мене до вас ще одне питання, – Кассандра розгорнула свою кишенькову записну книжку. – Ви впізнаєте цей символ?

Обидва Редлоу піддали символ інспекції.

– Ні, боюся, що ні, – сказала жінка. – Але ви можете запитати в міс Тесмонд – вона робить ескізи всіх тих символів на цвинтарі. Вона повинна знати.

– І справді. Молодець, люба, – чоловік широко посміхнувся і повернувся до читання.

Однак детектив вже зверталася із цим питанням до секретарки і та запевнила, що про символ нічогісінько не знає.

Гучний металевий вереск, немов жахливий загарбник, пролунав зі сторони будинку і прокотився через затишну галявину, де вони насолоджувалися ланчем. Місіс Редлоу скривилася.

– Жахливий пристрій, – сказала вона, маючи на увазі, звісно, телефон. – Нащо ми його встановили?

– Він значно прискорює життя, люба – пояснив чоловік.

– Ну, звісно. Світові все нині треба швидко. Але якою ціною? – зітхнула вона по-філософськи, виражаючи старомодну думку, поширену серед її покоління, і знову відкусила шматок бісквіта.

Какофонія зупинилася, і всі вони почули стишений голос дворецького, який відповів на дзвінок. За мить, той з’явився зі скляних дверей, що вели до вестибюлю, і поважною й неквапливою ходою попрямував до них.

– Хто там, Стабс? – поцікавився комендант.

– Містер Дювар, Сер. Питає міс Ейрс.

– Мене? – Кассандра прозвучала більш здивовано, аніж насправді: вона була певна, що ще почує про Валентина Дювара, рано чи пізно.

Змушена полишити чаювання, детектив зайшла до вестибюлю, де було темно до болю в очах після яскравого сонячного світла. Із зітханням, яке безперечно почула людина на другому кінці дроту, жінка без будь-якого бажання підняла слухавку до вуха, а передавач до вуст.

– Кассандра Ейрс біля телефону.

– Я про вас думав увесь час від ночі, коли вечеряв у Редлоу. Ви здавалися засмученою. Сподіваюся, не через те, що я мусив піти раніше? – легенький подих у слухавці був тихим сміхом.

– Що ви хочете, містере Дювар?

– Я подумав, коли я маю дещо потрібне вам, ви могли б заскочити до моєї студії.

– Слухайте, я і справді не маю часу, щоб…

– Ви ж і досі шукаєте той символ із чашею і рукою, так?

Детектив на довгу мить замовчала. Слухавка знову стишено засміялася. Здавалося, Валентин Дювар був дуже собою вдоволений.

– Ну то добре, – порушив він мовчання. – Моя студія на Орчард Стріт двадцять чотири. Я тут цілий день. Приходьте у будь-який час.

Розділ 11

Безбожні вчинки

Перше, що впало Кассандрі в око, коли вона зайшла до фото студії Валентина Дювара, це її доволі традиційний вигляд, як на місце, де працював мисливець за привидами. Тут все нагадувало прихисток звичайнісінького бухгалтера з відповідними дрібничками, які можна знайти у такому місці. Дороге канцелярське приладдя на столі прийому відвідувачів, а поряд – архівна шафка з чорного дерева. Три рядочки нецікавих і буденних портретних фотографій на протилежній стіні – єдине, що видавало істинне призначення цього місця. От, що було дивним чином відсутнє, так це клерк, який прийняв би клієнта, тому детектив подзвонила у дзвоник.

Нічого не залишалося, як очікувати й розглядати місце, тому Кассандра почала проходжатися кімнатою, вивчаючи її наповнення з цікавістю до того, що воно могло сказати про власника.

Приймальня була витримана в досить офіційному дусі, і не містила нічого від богемного суспільства, до якого Валентин, вочевидь, належав і пишався цим. Можливо, про це попіклувався його батько, лорд Салісбері. Якщо вже він і дозволив синові тримати фотоательє, він не міг допустити, щоб репутація їхньої сім'ї постраждала ще більше, якщо ательє матиме богемний антураж, і туди волочитиметься усіляка потолоч і босота.

Авжеж, це була лише незначна битва, яку лорд Салісбері виграв у цій війні консервативного батька і ліберального сина. Сам факт, що його син і нащадок був фотографом, вже сам по собі зганьбив їхню родину. Однак пристойність було збережено, і навіть серед фотопортретів на стіні центральне місце займав саме портрет сімейства Салісбері, немов для відлякування злих духів.

Нова рослина в горщику, яка сиділа в кутку витонченої приймальні, була, певно, внеском матері Валентина, так само як і підлогова лампа, яка виглядала немов запозичена з будуару леді. Вона стояла у кутку з понуреною головою, наче соромилася свого нинішнього становища.

Після довгого очікування, розваживши себе спостереженнями, Кассандра почула голоси і сміх у сусідній кімнаті. Вона пройшла повз китайський складаний екран з різьбленого темного дерева з намальованими білими птахами – витонченою річчю, яку лорд і леді Салісбері, певно, привезли з подорожі до Китаю – прямо в студію.

Щойно вона зайшла, її засліпив фотоспалах. Коли зір поступово повернувся до неї з абсолютної білої сліпоти, вона угледіла красиву дівчину, яка сиділа на стільці в застиглій позі, імітуючи гру на віолончелі. Студія була декорована в стилі розкішного ампіру з портретами і драпіровкою.

– Чудово, – сказав Валентин, вигулькнувши з-поза камери, щоб поглянути на свою модель.

Жінка з віолончеллю вийшла зі стану застиглого манекена і посміхнулася.

– Сподіваюся, я нічого не зіпсувала, – сказала вона.

– Ну, що ти. Ти була просто чарівна, – голос митця бринів від захоплення своєю справою. – Я налаштую діафрагму об'єктива, і ми спробуємо іншу композицію.

– Зі свічками?

– Так, зі свічками. Ти не могла б поставити їх у свічники?

Погляд моделі впав на Кассандру, яка стояла у фотографа за спиною. Він озирнувся. На його обличчі розквітла посмішка, аж раптом він скривився від усвідомлення, що він забув про їхню зустріч, і поглянув на годинника.

– Вже третя? Я вибачаюся. Захопився.

– Я так і подумала, – детектив піджала губи.

– Я скоро повернуся, – пообіцяв він дівчині з віолончеллю і пішов Кассандрі назустріч, пригладжуючи своє непокірне хвилясте волосся рукою, і намагаючись надати собі більш ділового вигляду. – Вона також моя секретарка, – він кивнув у сторону моделі.

– А, – це був звук, що виражав абсолютну нецікавість. – Містере Дювар, ви сповістили мене, що знаєте про символ. Я б не хотіла займати ваш час…

– Ну звісно, не хотіли б, – звична посмішка торкнулася кутика його губ. Він вказав на свій кабінет. – Прошу.

Ось де ховалася справжня натура Валентина. Тут зберігалися його скарби. Кабінет нагадував яскраве й зухвале кабаре з меблями у різнобій, костюмами, що звисали з вішаків, усілякою бутафорією і більш нетрадиційними фотографіями, аніж ті, що висіли у вестибюлі. На цих зображалися скандальні персони у напівпристойному одязі та спокусливих позах. Але не тільки. Були там і фотографії зі сферами світла й прозорими фігурами фантомів.

– То що ви думаєте? – запитав Валентин.

– Мені добре відомі всі оптичні прийоми, що створюють такі ілюзії. Ви мене не змусите повірити, що вони справжні.

– Та ні, я не маю на увазі фотографії. Що ви думаєте про мене? – він розвів руками, показуючи себе у всій красі.

– Що ви..?

– Як ви оцінюєте мене?

– Чому ви думаєте, що я взагалі якось вас оцінюю?

– Та ви ж саме зараз даєте мені оцінку у вашій красивій голівці. Тож, який вердикт?

– Я не виношу людям вердиктів, – відповіла вона, вдаючи немов її страшенно цікавлять фотокартки.

– Ну, я хоча б знаю тепер вас трошки краще, – Валентин почав перебирати завалу одягу й капелюшків на своєму письмовому столі.

– Справді? І що ж ви дізналися?

– Що брехати ви не вмієте.

– Вибачте, що?

– Я думаю, правда в тому, що ви оцінюєте людей постійно, – він видобув великого жовтого конверта з-під костюмів. Чоловічий черевик впав на підлогу із приглушеним стуком. Валентин простягнув конверта жінці. – А ще, думаю, у більшості випадків, люди вам не подобаються.

Обличчя детектива виглядало скептично щодо спроб розкусити її справжню натуру. Вона взяла конверта, але чоловік не відпускав його.

– Я правий?

– В саме яблучко, – вона сильніше смикнула конверт і вивільнила його з рук фотографа.

Всередині знаходився фотопортрет літнього чоловіка із суровим виглядом.

– І що? На що я маю дивитися?

– Ось, – Валентин вказав на вилогу на грудях чоловіка.

Кассандра піднесла фотокартку до світла і зіщулилася: там красувався значок із гербом, а на тому – чаша і захисна рука.

– Не може бути. Де ви це дістали?

– Один з моїх клієнтів, – пояснив він. – Зробив це фото кілька днів тому тут у студії. Його звати Артур Чіллінгвуд, також відомий як барон Гексем.

– Що означає символ?

– Я сам не був певний, тому запитав батька. Виявляється, це герб одного старого таємного суспільства, Ордена святих захисників.

– Ніколи про них не чула.

– Ну, в цьому і полягає суть таємних суспільств, чи не так?

– Що ще? – запитала Кассандра і ще раз оглянула фотокартку барона Гексема.

– Я знаю зовсім не багато. Лише те, що Орден розпочав існування за часів Реформації, коли Томас Кромвель руйнував католицькі монастирі.

– Маю підозру, що преподобний Гаммідж все ж таки знав про них, якщо вони релігійна громада.

– Ну… – в голосі Валентина прозвучав сумнів.

– Що?

– Якщо вірити моєму батьку, то цитую: “Це купка ледарів, котрі сидять у своїх салонах і курять сигари, вдаючи, що їм є не байдуже, що відбувається зі Святою церквою. Тільки те і роблять, що патякають про скарби, як недолугі сільські пліткарки. Вони не мають жодного стосунку до Святої церкви.”

– Скарби? – детектив прокинулася від роздумів про розмову із преподобним напередодні.

– Якісь у них мають бути. Орден зберіг й приховав деякі реліквії з монастирів, перш ніж до них дістався Кромвель.

– Ну, звісно. Це пояснює, чому порушники розкопали саме могили колишніх членів Ордену. Хтось, напевне, шукає його скарби.

– Оце вже цікаво!

– У вас є його адреса? – детектив вказала на чоловіка на фотографії.

– Є. Однак старий веде досить приватний спосіб життя і майже ні з ким не бачиться. Хоча мене він погодиться прийняти – я ж його фотограф, а також… – тут він витримав драматичну паузу. – Хресник.

Довгу мить Кассандра всотувала зміст його слів.

– Що ви хочете, містере Дювар?

– Зробіть мене своїм партнером, – буденно сказав він, немов це було очевидно.

Жінка презирливо пирхнула і пронеслася повз нього, як вихор північного вітру.

– Дякую за вашу допомогу. Решту я зроблю сама.

– Старий Чіллінгвуд суворий чолов’яга. Він вас і на крок до своїх дверей не підпустить.

Це змусило детектива нерішуче зупинитися біля дверей. Вона просто мусила зустрітися зі старим. Валентин підібрав чобота, що випав з купи мотлоху і повернув його на місце. Він представ перед Кассандрою, як завжди, осяяний посмішкою.

– Добре, – погодилася вона без жодного ентузіазму. – Можете бути присутнім під час розслідування, але коли я розкрию справу, ми з вами прощаємося.

– Домовилися, – він простягнув руку. – Ви станете першим приватним детективом зі своїм персональним фотографом. От побачите, що я стануся вам у пригоді. Ви не пожалкуєте.

– Це саме те, що я роблю прямо зараз. Будь ласка, містере Дювар, не перетворюйте розслідування на виставу, – вона пішла до виходу.

Повертаючись до вестибюлю, вони обговорювали, о котрій годині наступного дня відвідають барона Гексема. Зупинилися біля тієї самої стіни, де висіла колекція портретів елегантно одягнених людей у негнучких позах і з порожніми виразами на обличчях. Вони наштовхнули Кассандру на ідею.

– До речі, містере Дювар, коли я вже тут, я б і сама скористувалася вашими послугами.

– Моїми послугами?

– Маю надіслати родині свою фотокартку. Краще вже так, аніж їхати туди самій.

– Ви хочете, щоб я вас сфотографував? – це його так здивувало, немов вона щойно освідчилася.

– Ви саме цим тут і займаєтеся, так?

– Так, звісно. Я із задоволенням, – Валентин знову запросив її до студії. – Може, хочете фото у костюмі? Я маю все, від Клеопатри до датської Русалоньки.

– Давайте не будемо втрачати розум. Мені потрібна звичайна фотографія, така ж… ем… нормальна, як і ті, що у вестибюлі. Жодних витребеньок.

– Як забажаєте. Зробимо нормальну.

* * *

Після рясної вечері в компанії сімейства Редлоу та міс Тесмонд, Кассандра піднялася до своєї кімнати, де на неї чекав рятівний набір для куріння опіуму. Цілий день піших прогулянок призвів до жахливого болю у нозі. Бліда й зморена, вона лише і вичікувала завершення трапези із ввічливості. Однак, поки її мозок ще не був затуманений опіумом, вона сіла за письмовий стіл і приготувала папірці, щоб замалювати свої думки. Це завжди допомагало їй організувати мисленнєвий процес.

На першому папірці вона намалювала карикатуру на Філіпа Інглтона і Луїзу Карстон: Філіпа зобразила у вигляді коника у високому накрохмаленому комірці, а Луїзу – у вигляді коронованої жаби, що сиділа в кріслі. На другому папірці – окуляри і волосся, зібране у високу гульку, які були відображенням міс Тесмонд. На третьому папірці – руки, що міцно вчепилися в Біблію, символізували преподобного Гамміджа.

Вона щойно почала замальовувати Марджі Рікет, пухкенькі щічки під кумедним капелюшком з рюшів, коли прохолодний протяг торкнувся її плечей. Але від чого і справді тілом пробіг холодок, так це від звуку, який донісся із цвинтаря – звук нажаханого чоловічого волання.

Хтось пробіг повз Кассандрину кімнату в напрямку сходів. Вона саме прочинила нижню половину підйомного вікна, коли побачила, як містер Редлоу в халаті мчить через двір, стискаючи в одній руці ліхтар, а в іншій – рушницю. Він мчав у напрямку цвинтаря, а його камердинер Палмер біг слідом за ним.

Детектив накинула пальто і теж вибігла з кімнати. За кожними дверима, повз які вона пробігала, чулася метушня – мешканці будинку, які вже готувалися до сну, тепер хутко натягали халати і визирали в коридор.

Кассандра шкутильгала слідом за містером Редлоу і його камердинером через кладовище. Її легені палали від крижаного нічного повітря. Ніч пульсувала небезпекою. Жінка зупинилася тільки тоді, коли досягла місця, де алея розгалужувалася в різних напрямках. Вона стояла і чекала на якийсь звук, який вказав би їй, в якому напрямку бігти далі. Потім роззирнулася, тупцяючись на місці і кусаючи губи. Підозрювала, що трапилося дещо невиправне, і що в тому була винна вона сама.

У темряві чорніла арка, що вела до тунелю Єгипетської алеї, нагадуючи пащу монстра, відкриту, щоб пожерти будь-кого, хто мав зухвалість підійти надто близько. Завбачивши мерехтіння ліхтаря на протилежній стороні Єгипетської алеї, Кассандра пірнула в тунель.

Там панувала непроглядна темрява. Що завгодно або хто завгодно міг знаходитися поблизу, а вона навіть не побачить. Детектив могла розгледіти лише вихід на протилежному кінці, де темрява була менш густою, просякнутою місячним сяйвом.

Десь зліва хруснув гравій. Жінка застигла, вдивляючись в темряву, яка бриніла від чиєїсь присутності. Вона вловила запах тютюну і землі. Підняла свою палицю і тицьнула нею в темряву. Нікого.

Містер Редлоу повертався. Він зайшов до тунелю. Ліхтар, що погойдувався у нього в руці, кидав жовте світло на його обличчя, на якому лежав відбиток жаху від того, що він щойно побачив.

– Міс Ейрс, вам не варто туди йти, – сказав він, його голос трохи захрип. – Я пошлю по поліцію.

Коли він пройшов повз неї, і жовте світло ліхтаря наповнило тунель, детектив побачила, що поряд нікого не було – лише вони двоє. Навколо – двері, що вели до склепів. Одна з них знову калатала об одвірок.

Комендант затримався, сумніваючись.

– Я маю наполягти, щоб ви повернулися зі мною до будинку, міс Ейрс. Тут небезпечно.

– Чому? Що сталося?

– Жахлива річ.

Пояснень більше не було, але вони і не потребувалися. Холодні й липкі пальці передчуття найгіршого вже ковзнули по шкірі Кассандри, вхопилися за неї.

– Ні, – нарешті вимовила вона. – Я маю все побачити на власні очі. Зібрати докази. Якщо ви хочете, щоб я розкрила цю справу.

– Боюся, що тепер це вже справа поліції. Вандалізм – одна річ, але це вже… Про що я лише думав? Я мав звернутися до Скотленд Ярду тижні тому.

Ці слова болісно вкололи Кассандру – вона ненавиділа розчаровувати клієнтів. Авжеж, їй не доступні ресурси Скотленд Ярду, проте її розум ні в чому не поступався жодному з чоловіків у поліцейській формі.

– Я все ж хочу все побачити на власні очі, – наполягала вона.

Містер Редлоу відпустив її кивком голови.

Коли детектив вийшла з тунелю й обійшла вигин Ліванського кола, вона угледіла світло від ліхтаря Палмера, що коливалося поміж надгробків на верхній галереї, і пішла в його напрямку.

– Хто там є? – запитав чоловік нагорі.

– Це я, містере Палмер, – Кассандра піднялася сходами на верхню галерею, де камердинер стояв у світлі ліхтаря, нервово зиркаючи на щось. Він витерав хусткою піт з чола.

Перше, що детектив помітила, була купка землі біля ще однієї розритої могили і чоловічі ноги, які стирчали з-поза сусіднього гранітного саркофага. Їй хотілося, щоб то були ноги ексгумованого тіла, але вони не виглядали ані трохи зотлілими, і належали людині, яка ще мить назад була жива.

Палмер похитав головою, наче прочитав її думки і відповів на німе запитання, чи жива людина на землі. Вона наблизилася. Там лежав преподобний Гаммідж. Мертвий. Його лице, залите місячним сяйвом, нагадувало маску жаху. У правій руці він ще й досі стискав лопату.

– Тут можуть бути сліди, – Кассандра обдивилася ділянку, але її безжально затоптали містер Редлоу і Палмер.

– Погляньте на його обличчя. Він помер від страху, – сказав камердинер і здригнувся.

Жінка підібрала поділ спідниці і залізла на виступ гранітного саркофага, щоб ще більше не затоптати сліди вбивці.

– Можна? – простягнула руку до ліхтаря.

Палмер подав його їй. Вона підняла ліхтаря над надгробком могили, яку щойно розрили. Той самий символ – чаша і захисна рука Ордену святих захисників.

– Ніколи б не подумав, що преподобний грабував могили. Привид вбив його за його безбожні вчинки, – тихо сказав камердинер, наче йому було незручно, що преподобний ще й досі міг його почути й засудити.

– Я в цьому не певна, – детектив оглянула голову преподобного. Обережно повернула її – очам відкрилася глибока рана і кров, що розтіклася по всьому його обличчю та скроні. Також оглянула лопату – вкрита ґрунтом, проте без слідів крові. Певно, вбивця забрав знаряддя вбивства із собою.

До того часу, як прибув детектив із Скотленд Ярду, в супроводі двох констеблів, Кассандра побачила все, що їй було потрібно. Вона вирушила до будинку коменданта, озброєна ліхтарем Палмера. Його світло розповзалося по стінах Єгипетської алеї, коли вона там проходила. Вона перевірила, чи не залишилося там якихось слідів, але доріжка була вкрита гравієм, тож нічого не можна було розібрати.

Оглядаючи місце біля стіни, смикнула ручку дверей, які постійно калатали об одвірок. Вони виявилися незачиненими. Детектив штовхнула двері, і ті прочинилися з гучним скрипінням. Так, певно, скрипіли ворота, що вели в пекло. Склеп виявився чудовим місцем, де можна було заховатися.

Побіжний огляд приніс результати – на підлозі лежала купка струшеного із люльки тютюну. Жінка обережно торкнулася пальцем невеличкої дрібки – тютюн ще був теплим. Хтось був тут за мить до її приходу.

Розділ 12

Великий магістр

– Бідний дурень, – думала Кассандра, коли замотане в ковдру тіло преподобного поклали в поліцейський фургон. – Бідний жадібний дурень.

Вона сиділа за столом у компанії пригнічених місіс Редлоу та міс Тесмонд і спостерігала через скляні двері, як старший інспектор зі Скотленд Ярду опитує коменданта цвинтаря. Один із констеблів, що прибув разом із ним уночі, стояв поряд і занотовував відповіді.

Кассандра також вела записи, відмічаючи найбільш важливі спостереження: “вбито ударом по голові”, “такий самий символ на надгробку“лопата вкрита багнюкою, але без слідів крові”. Перш ніж записати останній коментар, жінка засумнівалася, а потім все ж таки додала: “він знав про символ, коли я його запитала”.

Це була її провина, що він загинув. Вона наштовхнула його на думку, що злочинець шукав скарби ордену в могилах його колишніх членів, а він вирішив і собі спробувати знайти їх. Хто не забажав би заволодіти безцінними релігійними артефактами? Нажаль, на цвинтарі вночі він був не один і не найбільш жадібний. Чи робило це її винуватою в смерті Гамміджа? Вона б могла наполягати на тому, щоб він усе їй розповів, але дозволила йому піти.

Це ж був її обов’язок шукати той клятий символ більш старанно, у бібліотеках, архівах та реєстрах. Щось мало бути на Орден у книгах і хроніках. А як ні, вона мусила навідатися до старого друга, що працював архівістом у Парламенті. Щось вона мала зробити, передбачити і запобігти тому, що от-от мало статися.

Загибель преподобного стала для мешканців дому коменданта тяжким ударом. Увесь ранок місіс Редлоу вживала нюхальні солі і старанно обмахувала себе віялом, маючи на меті кожної миті втратити свідомість. Проте все ж таки була в свідомості достатній для того, щоб виснажувати всіх, хто опинявся поряд, нескінченними питаннями. Вона воліла знати всі деталі того, що сталося, щоб без кінця нити і стогнати з цього приводу.

– Це так жахливо, – висякалася вона у хусточку. Обличчя її почервоніло від сліз. – Ще вчора бідолашний вечеряв у нашому колі й хвалив мою кухарку за її чудових перепілок, а сьогодні він лежить холодний у тому жахливому фургоні зовсім самотній. Йому так подобалося бути в компанії.

Кассандра зіщулилася від стогонів місіс Редлоу, що звучали в унісон разом із голосом її власних докорів сумління.

– Я і слова тепер не зможу вимовити протягом тижнів, така я вбита горем, – продовжувала господиня дому.

– Чи не було б це чудово? – подумала детектив, нервово наводячи чорнилами вже записані примітки, не здібна зосередитися ні на чому через балачки місіс Редлоу.

– Який жах, просто жах. Люсі! Йди-но сюди, дівчинко! Ми маємо почати планувати поминки для нашого бідолашного преподобного. Люсі! Де ця дівчина?

Міс Тесмонд скривилася від пронизливого голосу господині, коли та піднялася на ноги й почимчикувала геть із кімнати у пошуках покоївки.

– Мені шкода, що вам довелося побачити місце вбивства на власні очі, – звернулася секретарка до Кассандри. – Певна, це було жахливо.

– Вам нема за що вибачатися. Це ж не ви його вбили.

– Я? О! Та ви що.

Детектив уважно вивчила її поглядом. І чому її постійно переслідувало відчуття, що всі їй брешуть? Вів це розслідування Скотленд Ярд чи ні, вона все одно докопається до істини. Справа хайгейтського привида тепер вже стосувалася не тільки вандалізму, але і вбивства. Хтось, здатний на найгірший злочин, розгулював на волі, і Кассандра мала зловити його, перш ніж сталося ще щось жахливе. Заради можливості знайти скарб вартістю в тисячі фунтів, хто завгодно міг затіяти небезпечну гру.

Першим кроком було поговорити із членом Ордену, а ще краще, його головою, і почути пояснення стосовно скарбів буцімто прихованих у могилах колишніх членів організації. Щира вдача, що Валентин сповістив її про свого хрещеного батька. Нажаль, пояснення, які міг надати барон Гексем, вже не змінять долю преподобного. Це запізнення коштувало йому життя. Час – найбільш вправний вбивця.

Листи Нейтана Рікета й Омера Інглтона стирчали із-поміж сторінок записника. Дещо привернуло увагу Кассандри. Адреса на кожному конверті була однакова – шістдесят два по вулиці Понт в Найтсбриджі. Вона не співпадала ані з адресою дому Інглтонів, ані з місцем проживання Рікетів. Можливо, вони листувалися, використовуючи адресу того місця, де збиралися. Можливо, там знаходилася їхня штаб-квартира. Детектив десь вже про таке чула, що таємні організації зазвичай використовували підставну адресу для листування. Мешкав там який-небудь простачок, який ні сном ні духом, і приймав кореспонденцію від їхнього імені.

І коли пізніше того ж дня Валентин Дювар привіз її до того самого місця, де мешкав барон Гексем, Кассандра розчаровано відмітила, що то був саме будинок шістдесят два по вулиці Понт в Найтсбриджі, споруда терасового типу, що знаходилася навпроти церкви Святого Колумба.

– Все у порядку? – запитав Валентин, бо жінка дивилася на охайний, збудований з зеленуватої цегли, дім з урочистим біленьким ґанком, і не могла поворухнутися, заціпеніла від усвідомлення власної жахливої помилки.

– Ну що ж, уперед? – вона попрямувала до входу, по обидві сторони від якого стояли горщики з кущами, підстриженими у формі конусів.

Терасу на другому поверсі також прикрашала пишна рослинність в горщиках. У вікнах можна було роздивитися дорогі фіранки й прикраси. Нічого у зовнішньому вигляді цього будинку не вказувало на те, що він чимось відрізнявся від інших у Найтсбриджі.

Кассандра піднялася п'ятьма сходинками до ґанку, важко спираючись на свою палицю, і підняла руку до дверного молотка у вигляді лев'ячої голови, що вишкірила зуби.

– Перш ніж ми зайдемо в середину, – почав Валентин, притискаючи до себе конверт з фотографією, – маю вас попередити, мій хрещений батько не надто ввічлива людина.

– Не хвилюйтеся. Це моя професія – мати справу з не надто ввічливими людьми.

– Ні. Ви не розумієте. Як вам краще пояснити? Скажімо, цар Ірод – просто ніщо у порівнянні з ним.

– Я певна, не такий вже чорний чорт, як ви його малюєте.

– Чорт – ще одна гарна алюзія, щоб описати Гексема.

Кассандра завершила розмову скептичним виразом на обличчі й постукала у двері лев’ячою головою.

– І не забудьте про нашу домовленість, – додала. – Ви мене відрекомендуєте, але розмову з його світлістю я вестиму сама.

– Як вам завгодно, – тон його не був оптимістичним.

– Так? – чоловік, надто молодий, щоб бути дворецьким, тож, певно, лакей, вистромив носа у ледь прочинені двері. Спочатку він угледів Кассандру, а потім впізнав Валентина. – А, містере Дювар.

– Доброго дня, Теренсе.

Проте лакей не запрошував їх всередину – стояв на варті у дверях, як цербер.

– А це? – запитав він, маючи на увазі незнайомку.

– Кассандра Ейрс, моя добра знайома, – відрекомендував її Валентин.

– Ви знаєте правила, містере Дювар. Його світлість не приймає гостей.

– Так, я знаю, але я тут, щоб доставити його світлості фотокартку, – він продемонстрував конверт.

– Я передам хазяїнові, – Теренс простягнув руку.

Ніякова пауза затягувалася – інших причин зайти до будинку Валентин вигадати не міг, тож віддав конверт лакеєві. Двері вже почали зачинятися, але Кассандра хутко притримала їх рукою. Половина обличчя лакея, яка ще виглядала в щілину незакритих дверей, насупилася.

– Я приватний детектив. Розслідую справу про розкопані могили на Хайгейтському цвинтарі. Я можу поговорити з власником будинку?

Відповідь одразу ж сформувалася на вустах Теренса:

– Вибачте, мадам, однак це неможливо.

– Двоє чоловіків, чиї могили були розкопані, Нейтан Рікет і Омер Інглтон, відправляли листи на цю адресу, – вона тицьнула листа йому під носа. – Я маю поговорити з бароном Гексемом, інакше я буду змушена звернутися в поліцію.

Важкий погляд лакея затримався на детективі.

– Почекайте, будь ласка, тут. – Двері зачинилися.

Валентин вражено посміхнувся.

– То так ви робите свою справу? Просто не даєте закрити двері й погрожуєте власникам будинку?

– Якщо це єдиний спосіб отримати необхідну інформацію.

– Яка ж ви нахаба. Я в захваті.

Незграбні краплини дощу почали створювати імпресіоністську картину на тротуарі біля їхніх ніг, поки двоє чекали на повернення лакея.

– Так було не завжди. Коли я щойно розпочала цю справу і взялася за перше замовлення, люди постійно закривали двері переді мною. Ніхто не любить, коли їм ставлять питання про їхнє приватне життя, витягають скелетів з їхніх шаф. Тож я швидко зметикувала, що просто маю робити що завгодно, щоб перетнути поріг: спочатку просиш ввічливо, потім переконуєш, давиш на жалість, кінець кінцем, погрожуєш, або навіть заходиш силою. Бо якщо ти цього не зробиш, не зможеш зупинити злочинця: щось знову буде вкрадено, ще чиєсь життя буде зруйновано, ще одну жінку – зґвалтовано, або ще гірше, хтось може втратити життя. І ти завжди докорятимеш собі, що не зміг пройти у ті кляті двері, що не доклав достатньо зусиль.

– Отакої, – тихо вимовив Валентин. – Сподіваюся, ви не звинувачуєте себе через загибель преподобного. Звинувачуйте мене, якщо хочете, це ж я надто пізно розповів вам про символ.

На вустах Кассандри з’явилася і згасла сумна посмішка.

– Самобичування – речовина, що викликає сильну залежність, містере Дювар. Коли один раз її скуштував, вона тебе бере у полон і заміняє собою здоровий глузд.

Око лакея знову визирнуло в щілину дверей.

– На жаль, ми не можемо вам допомогти, – сказав він і почав швиденько закривати двері, коли детектив стрімко встромила ногу в отвір.

Якщо люди відмовлялися з нею говорити, це означало, що вона підібралася близько до чогось значущого. І вона не збиралася втрачати таку можливість.

* * *

Артур Чіллінгвуд, барон Гексем, зустрів їх за письмовим столом у своєму кабінеті. Він робив записи у книзі обліку доходів і витрат. Лакей Теренс пішов і закрив за собою двері, немов залишаючи візитерів у клітці із диким і кровожерливим хижаком.

Кассандра й Валентин обмінялися поглядами і розмістилися у кріслах навпроти барона, хоча їх і не запрошували сідати. Згорблений старий все писав, що супроводжувалося неприємним звуком. У Кассандри було відчуття, що то він шкрябав не папір, а її кістковий мозок. Вона зіщулилася.

Поки вівся цей облік, детектив роздивлялася все довкола. Кабінет Артура Чіллінгвуда в будинку номер шістдесят два по вулиці Понт, був серцем, штаб-квартирою Ордену. Тут, безперечно, зберігалося багато таємниць, про що казало те, що на всіх шафках висіли замки, а на корінцях книг, які стояли за склом, не було жодного напису.

Полиця над коминком здавалася підозріло порожньою; чисті кружальця серед тоненького шару пилу вказували на те, що предмети, які прикрашали полицю, були прибрані перед візитом непроханих гостей. Кулон на шиї у хазаїна, піймав відблиск сонячного світла. Він зображав чашу із захисною рукою.

Кассандра також помітила поряд із правою рукою барона люльку й кисет для зберігання тютюну.

Чіллінгвуд мимохідь поглянув на Валентина і, закінчуючи рядок, пробурмотів:

– Це тобі не твоє богемне лігво, хлопче. Ти не можеш таскати сюди свою братію, коли тобі заманеться.

– Вибачте. Я не хотів вдаватися до таких безцеремонних методів… – почав Валентин.

Старий коротко і хриплувато засміявся.

– І все ж таки вдався до них.

– У міс Ейрс дуже важлива справа до вас, тож я подумав…

– На майбутнє, тут я вирішую, які справи обговорюються у цьому домі, – у гарчанні чоловіка було чутно шотландську вимову.

– Звичайно.

– Це не зовсім так, Ваша Світлосте, – втрутилася Кассандра, і холодний погляд барона Гексема ковзнув від хресника до неї. – Вбито чоловіка. Справа привернула увагу Скотленд Ярда, а отже і корони. Ви ж не хочете сказати, що не маєте наміру допомагати розслідуванню, якщо це в інтересах королеви?

– Не бачу жодних шпиків зі Скотленд Ярду на моєму порозі. Лише вас.

– Я випереджаю їх.

– Чому ж ви не поділитеся своїми цінними здогадками з поліцією, якщо так хвилюєтеся через інтереси корони? – стариган вказав на неї пальцем, немов розгадав її таємницю. – Ну, звісно. Амбіція. Саме у ній вся справа. Не у житті чи смерті якогось там священика. Ви просто хочете довести свою правоту. Своїй родині. Усьому ганебному світові. Але перш за все – самій собі. Це ваша невеличка війна, так би мовити, – барон відклав ручку і зчепив пальці у замок перед собою. – Я так розумію, лорд Данстан – ваш батечко. Можу поцікавитися, як він ставиться до цього вашого захоплення? До цієї безглуздої гри в леді-детектива? – він зробив зневажливий жест рукою в її сторону.

– Я прийшла сюди не для того, щоб обговорювати з вами мої стосунки з батьком, сер.

– Він, мабуть, дуже вами розчарований, – жаб'яча посмішка викривила його губи.

Валентин помітно зіщулився у кріслі. Кассандра, навпроти, витримала пильний погляд чоловіка з одним примруженим оком, дістала цигарку і запалила. Її душевний спокій анітрохи не похитнувся від його слів. Якщо він хоче вибити ґрунт в неї з-під ніг, або ж посоромити її, йому доведеться докласти зусиль. Вона вже мала імунітет до патріархальної люті і думок, які ніхто не питав.

– Так, ви праві. Мій батько розчарований. Проте це почуття у нас взаємне. А тепер, перш ніж ми почали занадто насолоджуватися цією розмовою, я мушу поставити вам кілька питань, Ваша Світлосте.

– Я сподіваюся, ви розумієте, що в мене є право не відповідати на жодне з них?

– На Хайгейтському цвинтарі розкопали чотири могили, – сказала вона. Її дихання вихоплювалося з легень разом із хмарками диму.

– Яка огидна справа. І яким чином це стосується мене?

– Виявилося, що осквернення могил пов'язане з Орденом. У всіх чотирьох могилах були поховані члени вашої організації: Омер Інглтон, Нейтан Рікет, Еммет Ноггс і Рід Дартл. Від Марджі Рікет, доньки Нейтана Рікета, я отримала листи, які підтверджують, що Інглтон та Рікет були друзями, але, дивним чином, вся кореспонденція надходила саме на цю адресу.

Кассандра продемонструвала йому стосик конвертів.

– То що з цього? – Чіллінгвуд невдоволено вистромив вперед нижню щелепу. – Може, вони тут колись жили.

– Я це перевірила, сер. Вони за цією адресою не проживали. Ваша родина зареєстрована власником цього будинку вже декілька десятиліть. Однак ці два чоловіки іноді приходили сюди, щоб забрати свою кореспонденцію. Я маю підозру, що тут розташовується штаб-квартира Ордену, а ви є його магістром.

– Підозрюйте що завгодно. Мені немає діла до ваших фантазій, – прогарчав він.

– Ви могли б допомогти у моєму розслідуванні. Загинула людина.

Чіллінгвуд знизав плечима.

– Ми всі смертні.

– Злочинець шукає щось у могилах Ордену. Можливо, заховані там скарби. Це може кинути тінь на членів вашої організації, тому що тільки ваші люди обізнані щодо скарбів, – вона загасила цигарку в попільничці на столі Чіллінгвуда. – Подумайте, якої шкоди це завдасть вашій маленькій спільноті, якщо поповзуть чутки.

Очі його звузилися ще більше, випромінюючи майже фізично відчутний холод.

– Ви що, погрожуєте мені?

– Погрожую? Звичайно, ні. Просто змальовую для вас перспективу. А вона може виявитися доволі безрадісною, якщо я вирішу звернутися до преси. Вони такі історії полюбляють. Вбивство, таємний орден, коштовності. Це точно вийде на першій шпальті.

– У вас немає ніяких доказів! – кинув він.

– Я вас прошу, це преса, а не суд. Вони зацікавляться будь-якими сенсаційними новинами, – детектив підвелася, натягуючи шкіряні рукавички, і попрямувала до виходу. Валентин, не певний, яка роль відводилася йому у ситуації, що розгорталася, ніяково пішов за нею.

– Добре. Добре, – прошипів Чіллінгвуд скрізь стиснуті зуби. – Хочете знати про скарби?

Він підвівся. Візитери відсторонилися, коли барон промчав повз них до книжкової шафи. Він шарпнув дверцята, але ті не піддалися. Надуваючись від обурення, старий смикнув дзвоника, щоб викликати слугу.

– Дай мені ключа! – сказав він лакею, коли той з'явився у дверному отворі. Вени на шиї Чіллінгвуда роздувалися.

– Ключа, мілорде? – молодий лакей схопився за кільце з ключами, причеплене до його паска.

– Від цього, – старий вказав на шафку, забувши слово. – Як воно там називається?

– Від книжкової шафи? Вам потрібен ключ від цієї книжкової шафи?

– Ні, від перлинних воріт раю!

Поки лакей длубався у замковій шпарині дюжиною схожих один на одного ключів, Чіллінгвуд пихкотів у своєму твідовому піджаку, як якась пташка, котра роздувалася і зростала в розмірах, щоб настрахати свого ворога.

– Не зачиняй цю кляту шафу, Теренсе, – прошипів барон. – Ти мене ставиш у незручне становище.

– Добре, мілорде.

– Можеш вже йти.

Лакей вийшов із кімнати. Чіллінгвуд схопив масивний том з полиці. На обкладинці був напис "Хроніки Святих захисників". Він лизнув пальця і перегорнув кілька сторінок, бурмочучи якісь прокльони.

– Ось! – тицьнув книгу Кассандрі до рук. – Списки всіх речей, врятованих з монастирів і збережених Орденом. А ось тут... – перш ніж жінка встигла прочитати хоча б рядок, він перегорнув ще декілька сторінок і відкрив інший список. – Документ, який підтверджує, що увесь свій статок Орден передає у власність корони. Підписано п'ятнадцятим магістром ордену у 1712 році.

У книзі було наведено копію документа, підписаного і завіреного печаткою.

– То у Ордена немає жодних скарбів? – запитала детектив.

– Ніяких скарбів. Принаймні, ані мені, ані іншим членам Ордену про них невідомо.

Кассандра замислилася.

– Тоді, мушу сказати, бароне, є дві можливості, – вона підняла два пальці. – Або нашому злочинцю невідомо про цей акт... – кивнула на книжку й загнула одного пальця. – Або, – загнула другого пальця, – вам невідомо, що якась частина скарбів не була передана і ще й досі десь прихована.

Барон уважно подивився на неї, важко дихаючи. Він спробував вдати, що слова детектива його не зацікавили, однак її висновки не могли не змусити його замислитися, що і відбилося на його обличчі.

– Ви отримали, що хотіли. Тепер забирайтеся, – прошипів він.

Двічі просити не треба було. Лакей Теренс провів візитерів і зачинив за ними двері. Замки й засуви гучно заклацали всередині, відрізавши дім від надокучливого зовнішнього світу.

– Що ж, справжній успіх, – підбила підсумок Кассандра, коли спускалася сходинками з ґанку.

– Говоріть за себе. Мені за фотокартку ніхто не заплатив, – Валентин запхав руки у кишені штанів й неквапом пішов за кульгавою партнеркою.

– Ви взяли б гроші зі свого хрещеного батька?

– Ви ж його бачили. Єдина приємна річ – це взяти з нього подвійний тариф. Він же як дикий вепр. До речі, мені шкода, що він говорив таке про вашу родину.

– Не треба вибачатися. Насправді, я насолодилася розмовою.

– Ви жартуєте, так? Чим можна було насолоджуватися?

– Вочевидь, ви нічого не знаєте про людей, містере Дювар. Не бійтеся того, хто показує свій гнів, бійтеся того, хто його приховує. Ваш хрещений батько – просто обурений стариган. Доволі безпечний. Від таких зазвичай тримаються подалі, щоб день не зіпсувати. Ми ж з вами полюємо на когось, хто здатен приховатися на видному місці, з ким ми розмовляємо про погоду і потискаємо руки, можливо, навіть, вечеряємо за одним столом, не відаючи, що ця людина здатна на вбивство. Лячна думка, так?

– Це вже точно. Я і руки нікому не подам тепер.

Вони пішли далі вулицею, повз продавчиню квітів і двох няньок, що воркували над малям у візочку. Коли Кассандра озиралася, чи немає транспорту, щоб перейти дорогу, побачила приховану посмішку на вустах Валентина.

– І чого це ви зраділи?

– Та, ні. Нічого особливого.

Двоє перейшли дорогу, вкриту бруківкою, обережно переступаючи через кінський гній.

– Просто, – продовжив чоловік, – ви сказали “ми полюємо”. Я правильно розумію, що ви прийняли ідею нашого партнерства?

– Розумійте, як хочете, – детектив закотила очі.

Розділ 13

Всі підозрювані

Мазь із камфори, гірчичного порошку, спирту і яєчних жовтків заспокоїла біль в коліні та гомілці Кассандри. Вона втерла приємну прохолоду суміші в найболючіші місця і загорнула ногу в рушник.

Звичайно, вона мала знеболююче, яке діяло краще. Зручно влаштувалася біля коминку в своїй кімнаті в домі коменданта і затягнулася люлькою. Опіум поступово розливався її тілом, приглушуючи біль. І не лише фізичний. Опіум перетворював вкриті колючками спогади в м'які клубки ниточок, які вона силилась розплутати, але тільки щільніше затягувала вузли.

Після недовгого сну детектив продовжила обмірковувати справу. Розклала перед собою на столику біля коминку картки, які вона намалювала. Чотири з них зображали сплюндровані могили з іменами тих, хто в них був похований, інші – загиблого преподобного Гамміджа, міс Тесмонд, Марджі Рікет, містера і місіс Редлоу, Інглтонів, Еда Брокінгтона, Хармона та інших доглядачів цвинтаря, з якими вона розмовляла.

Марджі або її родина могли знати про скарби ордену. Вони знаходилися в скрутному становищі і потребували фінансової допомоги – багатства ордену стали б їм у пригоді.

Про них могли знати й Інглтони, котрі точно щось приховували. Ці двоє могли вдатися до мерзенної витівки заради пенні. Проте вони, скоріше за все, найняли б когось, щоб виконати брудну роботу. Можливо, когось з наглядачів цвинтаря. Власне упередження змусило Кассандру невдоволено зітхнути; вона визнала, що підозрювати Інглтонів не мала жодних підстав, окрім того, що ті двоє їй просто не подобалися.

– Ну що ж ти, дівчинко. Ти краща за це, – пробурмотіла вона і відклала карикатури Інглтонів в сторону.

Подружжя Редлоу, хоч і добросердечні та привітні, знали цвинтар краще за будь-кого. Вони могли бути краще за інших обізнаними щодо місць поховання членів ордену. А також, вони мали постійний доступ до кладовища вдень і вночі, і при цьому зовсім не викликати жодних підозр. Звичайно, сам комендант найняв її проводити розслідування. Нащо йому це, якщо він і сам причетний? Однак Кассандра і раніше мала справу з випадком, коли та сама людина, що розповіла їй про злочин і виявилася самим злочинцем. Це сталося у 1897 році. Справа про зниклу служницю, що працювала на кухні. За словами господаря будинку, цигани, що розбили табір на межі його землі, забили дівчині голову своєю магією і вона подалася у мандри разом з ними. На жаль, не було ані магії, ані романтики, а лише гостре лезо у руці господаря і горло бідолашної служниці. Історія закінчилася у глибокому покинутому колодязі.

Тож Кассандра нагадала собі, що не могла спиратися на свої вподобання чи нелюбов до когось, а також на враження, котрі певні особи намагалися створити. Минулого разу, коли вона втрапила у цю пастку, проста справа викраденої брошки, що вона розслідувала того року, перетворилася на жахливе вбивство. Більше жодних емоцій, лише дедукція, тільки докази й факти – вони хоча б не брешуть і не намагаються бути чимось іншим.

Що ж стосується Міс Тесмонд, вона проводить безліч часу на цвинтарі, малюючи свої ескізи, тож могла щось бачити, або ж натрапити на щось випадково, і не сказати про це.

А може, за всім стоїть Артур Чіллінгвуд, барон Гексем. Старий знав, де були поховані члени його ордену. До того ж, він курить люльку. Чи не він бува переховувався у склепі на цвинтарі? Кассандра намалювала ескіз Великого магістра Ордену – чоловіка з одним примруженим оком і рогами оленя на знак древнього роду. Хоча, здавалося, історія з полюванням на скарби приголомшила його. Чи справді новина виявилася для нього несподіванкою? А може, він лише розіграв здивування.

– Фух, – детектив випростала свою кульгаву ногу.

Відкинулася на спинку крісла, вивчаючи свої ескізи, які тепер вкривали весь столик, як скатертина. Вона мала звернутися до тих, хто тримався осторонь і приховував свої секрети від неї. Живих чи мертвих.

Філіп Інглтон і його сестра Луїза не хотіли говорити про свого батька, і вдали, що не знають нічого про герб із його могили. Чому їх узагалі не занепокоїв жахливий акт вандалізму, вчинений на могилі їхнього батька? І тепер Кассандра була майже впевнена, що Омер Інглтон мав й інших дітей. Ким вони були? Де вони знаходилися? Чи вони знали про Орден? Детектив відокремила від інших картки з зображеннями Філіпа Інглтона і Луїзи Карстон.

А ще цей привид. Двоє бачили його. Або ж їх змусили думати, що вони його бачили. Міс Тесмонд і Ед Брокінгтон. Також відокремила їхні картки. Щось буле підозріле в Еді Брокінгтоні. Вона заплющила очі і спробувала пригадати в подробицях той день, коли зустрілася з ним. Занехаяний сад біля його дому – дивна річ для садівника. Можливо, це випадок, коли чоботар сам не має чобіт. Можливо. А що з тим охайним кошиком з їжею посеред суцільного безладу, який панував у його домі – якась жінка дбала про нього. Шкіра в нього була незвично засмагла, а його обличчя нагадувало пірата. Вона домалювала пов'язку на око до карикатури Еда Брокінгтона.

Щось таке було у глибинах її пам’яті, що й досі не сплило. Чекати було небезпечно. Треба було діяти, інакше могло статися ще щось невиправне.

* * *

– Поясніть мені ще раз, навіщо ми це робимо? – Валентин встановив здоровезну камеру на триногу перед будинком Інглтонів, поки Кассандра стежила за дорогою.

– Ці люди дуже бояться дечого.

– Камер?

– Розголосу, містере Дювар. Робіть свою справу, будь ласка.

– І яким чином це нам допоможе? – він продовжив ладнати апарат.

Елегантна карета, запряжена четвіркою першокласних коней, зупинилася перед ґанком.

– Вони тут, – сповістила детектив. – Ви готові?

Валентин озброївся лампою для спалаху.

Лакей розгорнув складені сходинки і відкрив дверцята карети. Видовжене обличчя Філіпа Інглтона, схоже на обличчя коника, з'явилося першим з темряви карети, його великі зуби були оголені в посмішці – він ще не знав, що за мить прекрасний настрій буде зруйновано. Щойно він завбачив Кассандру, вираз на його обличчі скис.

Філіп допомагав сестрі вибратися з оксамиту карети, кидаючи погляди на детектива з фотографом. Їхній вимуштруваний дворецький на ім’я Огборн вислизнув з будинку, повз Кассандру й Валентина, й підбіг до господаря.

– Я повідомив, що ви її не приймете, сер, але вона не стала мене слухати.

– Добре, добре, Огборне. Не хвилюйтеся так. Це не ваша провина.

– Не його провина? – накинулася на обох Луїза. – Чому ти одразу ж не викликав поліцію, старий дурню?

– Що ця жінка хоче?

За командою, Валентин зняв накривку з лінзи камери й вразив їх спалахом пороху, як наляканих оленів. Сусіди, а саме два поважних джентльмени на протилежному боці вулиці й служниця з кухні, що саме пробігала повз у справах, одразу ж звернули увагу до сцени, яка розгорталася.

– Заради Господа, що ви..? – Філіп насунувся на порушників спокою, ще й досі трохи засліплений яскравим світлом.

– Це містер Мерфі, – детектив вказала рукою на Валентина. – Він з Дейлі Телеграф.

– Що це все означає?

– Дейлі Телеграф зацікавилися вашою історією. Хочуть донести її до нації.

– Що ця жінка каже? – Луїза вхопила брата за руку. Очі у неї стали більші за блюдця. Філіп напроти підозріло примружився.

– Послухайте, я не знаю, з ким ви говорили, але…

– Нехай мертві самі говорять, – Кассандра розгорнула листа Омера Інглтона й прочитала: – “Мій любий Нейтане, я повернувся до Лондону. Мою роль у створенні Національного конгресу Індії завершено. Не думаю, що я колись повернуся сюди, хоча ця країна назавжди залишиться у моєму серці. Однак як же добре знову бути вдома. Всі мої діти живі і здорові й радіють подарункам, що я привіз із подорожі. Вони всі – найбільш чудові створіння у світі.”

Детектив зробила паузу, щоб поглянути на обличчя Інглтонів, що набули трохи зеленкуватого відтінку.

– Це брехня, – вихопилося у Луїзи. – Ми були єдиними дітьми у батька.

– Вони просто жалюгідні тварюки. Злочинці. Самозванці, – підтримав її Філіп.

– О, – Кассандра зобразила невинність, – ви мене неправильно зрозуміли. Це зовсім не те, про що хочуть написати у Дейлі Телеграф.

– Що таке?

– Вони лише хочуть висвітлити історію осквернення могили видатного дипломата, вашого батька, котрий доклав таких зусиль до розвитку Індії, а сам став жертвою жахливого пограбування посмертно. А що ви сказали про самозванців?

– Звідки у вас цей лист? – Філіп спробував вихопити його з рук детектива, але вона вправно заховала його у сумочку. Він би одразу помітив, що лист був підробкою, бо Кассандра додала двійко рядків, щоб текст звучав більш ефектно.

– Від одного друга вашого батька. Чи будете ви такі ласкаві відповісти на кілька питань стосовно дипломатичної місії покійного містера Інглтона в Індії? – запитала детектив, коли тріо кинулося навтьоки додому. – Це б дуже допомогло розслідуванню.

– Навряд чи! – сказав Філіп. Він супроводив сестру до вестибюлю, і дворецький Огборн грюкнув дверима.

– Що ж. Повний успіх!

– Це ж чому? – поцікавився Валентин, котрий вже почав розбирати камеру. – Вони ж відмовилися говорити.

– Навпаки. Вони сказали все, що мені треба було почути.

Розділ 14

Сильні жінки та загублені брати

Вже тиждень минув з тих пір, як Кассандра розпочала розслідування на Хайгейтському цвинтарі. Майже сто сімдесят годин побудови зв’язків між фактами та свідками. Жодного результату у пошуках вандалів, проте смерть преподобного на совісті. Це все, чого вона досягла.

Ще день минув у пошуках незаконних спадкоємців Омера Інглтона. З’ясувалося, ніхто про них навіть і не чув; ані в переписі населення, ані в сімейних архівах, до яких вона отримала доступ завдяки секретареві Омера Інглтона, котрому вже мабуть сягнув сотий рік. Якщо й існували у цій справі привиди, то ними були ці невловимі спадкоємці.

Проте скоро не залишиться навіть примар, щоб на них полювати. Містер Редлоу найняв її всього на тиждень, і тепер, оскільки осквернення могил втратило пріоритет, вранці він висловився, що приватний детектив у його домі могла скомпрометувати розслідування Скотленд Ярдом вбивства. Насправді, він хотів лише сказати розчароване бувайте.

– Вибачте, мадам, але тут неможна палити, – сказала власниця чайної кімнати, охайна жіночка з істеричною ноткою в голосі. Кассандра загасила цигарку у тарілочці з надкушеним сандвічем з огірком – не мала бажання ані сваритися, ані їсти.

Видобула із сумочки жменю монет. Перстень матері лежав на тій металевій купці і виблискував на сонячному світлі, що відбивалося від фасадів будинків на протилежній стороні вулиці. Прикраса була єдиною зачіпкою, яку детектив ще не намагалася розкрутити. Як злочинці змогли заволодіти нею? І що хотіли цим сказати? Певно, настав час зателефонувати додому.

Найближче поштове відділення знаходилося прямо за рогом, тож Кассандра попрямувала туди, відчуваючи кожен мозоль на ногах після цілого тижня блукань у пошуках правди. На жаль, не одні лише мозолі спричиняли дискомфорт; гіршим за них була перспектива розмови з родиною, якої тепер не уникнути.

– Вибачте, – детектив прослизнула повз юнака, що натирав скляні двері поштового відділення ганчіркою, і зайшла до зали.

І хоча робочий день вже добігав кінця, люди ще й досі вишукувалися у черги з бандеролями й конвертами, щоб надіслати їх в усі куточки світу. Кассандра пройшла повз вервечку людей й зазирнула до клерка у невеличке віконечко в сітці, що відділяла клієнтів від працівників.

– Я можу скористуватися вашим телефоном? – запитала вона.

Клієнтура одразу ж зацікавилася нею: не кожен дім був обладнаний телефоном, а ті, хто мали привілей ним користуватися, та ще й мали друзів, з якими могли зв’язатися, викликали цікавість у безтелефонної братії.

– Можете скористатися нашою кабінкою. Ми нещодавно її встановили, – клерк, радісна молода жінка, посміхнулася рядочком великих зубів, немов дівчина з реклами, і вказала на кабінку справа. – Всього за два пенні. Час не обмежений.

– Це не триватиме довго, – пообіцяла Кассандра, скептична щодо цього дзвінка.

Залишила сплату на стійці й зайшла до кабінки, врятувавшись від цікавих поглядів клієнтів шторкою. Всередині стояв стілець, а на стіні висів телефонний апарат. Деякий час жінка стояла перед ним і намагалася побороти своє небажання, аж поки не вхопилася за слухавку і не покрутила ручку.

– Номер, будь ласка, – запитав жіночий голос з комутатора.

– Крастер сім, – сказала Кассандра і опустилася на стілець. Довго чекала, поки оператор з’єднає її.

Пауза була довгою і наповненою тихим статичним звуком машини і її власним знервованим диханням.

– Какстон Хол, Гріг слухає, – відрекомендувався чоловічий голос.

– Хто в біса такий Гріг? – вихопилося у детектива. – Де Теппінгтон?

– З вами говорить новий дворецький. Містер Теппінгтон більше не з нами.

– Що ви маєте на увазі, не з нами? Він помер?

– Чи можу я вам чимось допомогти, мадам?

– Мене звуть Кассандра Ейрс, і я б хотіла…

– А, леді Кассандра, – чітко вимовив він, бо певно, хтось знаходився неподалік і хотів знати, хто телефонує.

– Ніхто мене так більше не кличе. Просто міс Ейрс, будь ласка.

– Чим можу допомогти, міс Ейрс?

– Я б хотіла поговорити з моїм… – довгий видих. – З моїм батьком.

– Його світлість зараз відсутній.

– Ну авжеж, він відсутній. Коли він взагалі був присутній?

– Хочете залишити повідомлення?

– Ні. Дякую, Гріг.

– Кассандра? – голос на другому кінці дроту раптом став жіночим.

Детектив зіщулилася: вона сподівалася, що уникне розмови з мачухою. Саме її голос прийшов на зміну Гріговому.

– Так, Лідіє. Як… справи? – слова незграбно вивалювалися у неї з рота.

У відповідь – довга тиша.

– Ти не виходила з нами на зв’язок більше року. Ми думали, тебе вже в живих немає.

– Всім би стало від цього легше.

– Хочеш вдавати з себе жертву? Дуже на тебе схоже. Твій батько страшено хвилювався.

– Ну, звісно. Ви знаєте мою адресу. Якщо він так вже хвилювався…

– Він захворів на свинку. Навіть на парламентські засідання не їздив. Та що з тобою? – засичала Лідія зі слухавки.

– Я не хочу сваритися.

– Твій батько вже літня людина. І хоч ви мали розбіжності…

– Розбіжності? – Кассандра повірити не могла такому пом’якшеню реальної ситуації.

– Ти маєш помиритися з батьком, якщо не хочеш загнати його у могилу.

Дещо токсичне й лихе просочувалося зі слухавки. Саме через це детектив трималася подалі від дому всі ці місяці. Лідія знову і знову маніпуляціями заганяла її у стан провини: старий і хворий батько потребував від доньки любові й уваги.

– Все, що зробив твій батько, він зробив тобі на користь. Ти була занадто молода, щоб зрозуміти.

І ось другий аргумент, до якого знову і знову вдавалася мачуха. Улюблене виправдання всіх тиранів – вони завдають тобі болю тобі ж на користь. Справжнє питання полягало в тому, що за батько ламає свою дитину заради того, щоб вона стала цілісною?

– Я… – її підводив голос. – Я спробую все залагодити, я обіцяю.

Правда в тому, що нічого було лагодити.

– Але я телефоную з іншої причини. Ем… батько бував у сімейному склепі останнім часом?

– Кожного тижня туди ходить. Ти й сама знаєш, – цей факт дратував Лідію. Вона терпіти не могла суперництва, навіть з покійною першою дружиною Джозефа Ейрса, батька Кассандри.

– Він не згадував нічого незвичного?

– Незвичного? Чого саме?

– Можливо, хтось вдерся до склепу? Щось вкрали? Або ж щось здавалося дивним?

– Дивна ця розмова. Що сталося?

– Просто відповідай на запитання, Лідіє. Будь ласка.

Гучне і протяжне зітхання – жінка намагалася пригадати.

– Нічого такого.

Ще один глухий кут у розслідуванні.

– Ну, добре. Маю вже йти.

– Хоча… – протяжливо сказала мачуха.

– Що?

– Він щось і справді сказав чи то про двері у склепі, чи то про замок. Щось погано працювало. Я ще тоді подумала, що це дивно, бо ж двері нещодавно замінили. Так. Тепер я точно пам’ятаю. Майстер приїздив із самого Лондона. Він привіз нові вітражні скельця, щоб встановити у дверях склепу. Жахливий необтесаний мужлан. А сморід тютюну. Гидота. Я мусила тримати вікна прочиненими ледь не тиждень.

У Кассандри серце пропустило удар.

– Послухай-но, Лідіє. Я знаю, ти ніколи туди не навідуєшся. Але мені конче потрібно, щоб ти дещо для мене перевірила.

Знову довгий видих – вона потребувала більше прохань.

– Що треба зробити?

– Мені треба, щоб ти перевірила, чи на моїй матері ще й досі є перстень.

– Ти що з глузду з’їхала? Не буду я торкатися покійника.

Ще кілька хвилин знадобилося, щоб вмовити мачуху. Жінка просто не терпіла вигляду мертвих, але також мала рису одразу ж ставати безпомічною, коли хтось бува потребував її допомоги. Нарешті погодилися, що вона це зробить, якщо Кассандра пообіцяє написати батькові листа. Домовилися, що Лідія надішле телеграму за адресою Редлоу одразу ж, як перевірить склеп. Позбавлена будь-яких життєвих сил від цієї розмови, детектив повісила слухавку. Поправила волосся й капелюшка, натягла рукавиці на руки, що нервово трусилися, й вийшла з кабінки.

Щойно залишила відділення пошти, ковток свіжого повітря допоміг їй позбутися тривоги, що повільно, але безпомилково заволодівала нею після слів Лідії про те, якою недолугою донькою вона була.

– Міс Ейрс? Це ви? – кругле й світле обличчя посміхнулося до неї з-під крисів капелюшка.

– Люсі? – впізнала вона служницю місіс Редлоу. – Вибачте, я не знаю вашого прізвища. Міс..?

– Суон. Тож ви все ж таки вирішили завітати на збори?

– Збори? – Кассандра пригадала невеличкий памфлет суфражистського руху, котрий Люсі дала їй кілька днів тому.

– Підемо, міс Ейрс. Це всього в п’яти хвилинах звідси.

Покоївка взяла її під руку і повела вздовж вулиці. Це в плани не входило, але детектив погодилася. Що завгодно, аби відстрочити розмову з містером Редлоу увечорі про те, як вона не впоралася із завданням і що вона має залишити його будинок.

Книжкова крамниця, куди вони прийшли, була багато прикрашена прапорами й гірляндами зеленого, білого й фіолетового кольорів. На плакаті у вітрині жінка в обладунках піднесла над головою меча. Напис над воїтельницею наголошував: “Право голосу для жінок!” А під нею: “Ми битимемося до перемоги!”

– Не певна я, що це моя війна, – сказала Кассандра своїй супутниці. – Я зовсім не тямлю в політиці.

– А хто сказав, що це про політику? – покоївка подивилася їй прямо у вічі. – Це про свободу. Ви ж знаєте, якою ціною вона дістається. Дехто її ніколи не здобуде. Проте ви хоробра і розумна. Вам поталанило робити те, про що інші жінки можуть лише мріяти.

Лише той, хто нічого не знав про її життя, міг сказати, що їй поталанило. Сама думка про це змусила детектива розсміятися, однак серйозне обличчя Люсі не змінилося.

– Добре. Показуйте дорогу, – здалася Кассандра.

Служниця, кругленька й радісна, схожа на булочку, штовхнула двері й зайшла першою.

Всередині маленьке приміщення було заповнене людьми, у більшості, жінками, але й чоловіки теж були присутні. Активістка біля дверей з коробки роздавала розетки зі значками та стрічками й пришпилювала їх до грудей новоприбулих.

– О, – детектив не очікувала того легенького уколу у вилогу свого пальто.

У невеличкому просторі посеред кімнати, що не займали книжкові полиці, розміщалась імпровізована трибуна з кількома рядочками стільців. Декотрі з відвідувачів розмовляли одне з одним стишеними голосами; інші, котрі ще не визначилися зі своїми почуттями стосовно цієї події та ідей, які тут просували, стояли осторонь й нерішуче озиралися або гортали книги.

Люсі знайшла два вільні місця у некомфортній близькості від трибуни, і вони обидві розташувалися там.

– Повірити не можу, що зустрінуся із самою Еммелін Панкгерст, – верескнула дівчина. – Вона сама легенда.

– Це вже точно.

Однак для більшості лондонців консерваторів, вдоволених статусом кво, Еммелін Панкгерст була справжнім кошмаром, який погрожував знищити все, за що вони трималися.

Як для жінки, котра сама себе зробила, Кассандра дивним чином не поспішала пропагувати свій стиль життя. Для неї це було майже чимось схожим до закликів йти на війну. Чи не легше просто пливти за течією?

– Леді та джентльмени, місіс Панкгерст щойно прибула, – оголосила активістка, що роздавала бейджі біля дверей. – Ми скоро розпочнемо зустріч.

Еммелін Панкгерст, віком у сорок два роки, маленька жіночка, легенька, як пір’їнка, зайшла до кімнати, немов занесена протягом, а може навіть колективним подихом, що прокотився над юрбою. Ноги зачовгали до стільців, коли вона, усміхнена, зайняла своє місце за трибуною.

– Дозвольте відрекомендувати нашу дорогу гостю, – жінка з бейджами приєдналася до відомої суфражистки за трибуною. – Вона приїхала до нас з самого Манчестера, щоб розпочати діалог, на який ми всі давно чекали. Прошу, привітайте єдину і неповторну Еммелін Панкгерст.

– Дякую, Еффі. Дуже мило з твого боку, – місіс Панкгерст витягла довгу шпильку, що тримала великого капелюха з фіалками на її волоссі, зняла його й відклала. Рухи її були неквапливі. Світло газового ліхтаря впало на помітно зморене обличчя. Жінка пригладила локони й підвела очі до слухачів, що навіть не дихали, слідкуючи за гіпнотичними рухами. – Коли я сьогодні сюди їхала, все сумнівалася, чи хочу говорити саме про право голосу для жінок. Бачте, поміж іншим, я також займаю посаду попечителя у раді з питань знедолених в містечку Чорлтон-он-Медлок. Тож вчора я прибула з візитом до тамтешнього робітного будинку. Там я побачила маленьких дівчат, шести чи семи років, на колінах – вони мили підлогу довгих коридорів закладу, в якому не залишилося жодної людяності. Я також бачила вагітних жінок за тяжкою роботою аж до моменту, коли на тому ж місці, де працювали, вони народжували своїх немовлят. Це шокувало мене. Проте ще страшнішим було те, що всі ці страждання я бачила чотири роки тому, коли навідувалася до будинку вперше. Це означало, що з тих пір нічого не змінилося. Це означало, я не змогла досягти навіть незначного покращення для бідолашних. Саме тому, коли я їхала до вас сьогодні, пригнічена власною невдачею, я навіть не була певна, чи вповноважена я говорити з вами. Право голосу, – вона цокнула язиком. – Чи це навіть має значення, голосуємо ми чи ні, якщо тисячі гинуть у стінах робітних будинків у всіх куточках країни? Гинуть від голоду, сорому, байдужості. І тоді я подумала: чи було б все так, якби жінки мали право голосу в Парламенті, якби приймали рішення, як керувати цією країною? Відповідь – ні. Жодна жінка політик не допустила б, щоб дитина терла ганчіркою кам’яні підлоги і захворіла на бронхіт. Жодна жінка не закрила б очі на жахливі умови, в яких вагітні народжують в робітних будинках. Тож якщо ви мене запитаєте, чому так важливо мати право голосу, якщо ви навіть не цікавитеся політикою, я скажу, справа не у політиці, а в тому, щоб змінити ставлення до питань, які патріархальне суспільство відмовляється вирішувати. Чи ви знаєте, ким може бути чоловік і все ж не втратити своє право голосу? Він може бути п’яницею, засудженим злочинцем, психічно хворим, непридатним до служби, рабовласником. А от жінка, навіть якщо вона мер, доктор, вчитель чи мати не має право висловитися. Чому ж це? Що в нашій жіночій природі такого, що робить нас гіршими за психічно хворого чи п’яницю? Я маю відповідь. Бо у нашій жіночій природі дбати. А в політиці це дуже невигідно, чи не так. Просто дбати.

Чи Кассандра взагалі дихала увесь цей час, вона не знала. Швиденько потерла очі, що раптом стали вологими поза її волею. Сподівалася, що Люсі не помітила. Сльози для неї були приватною справою. Коли вона знову підвела очі, побачила, що Еммелін Панкгерст дивиться прямо на неї у момент слабкості. Не хотіла, щоб та привернула до її сліз увагу юрби. Однак місіс Панкгерст цього робити не стала. Вона коротко кивнула на знак, що досягла ефекту, на який сподівалася.

– Якщо у цій кімнаті є хоча б одна людина, яку я переконала, вважатиму це своєю перемогою, – додала вона на завершення.

Кімната вибухнула оваціями.

– Просто неперевершено! Ви згодні? – верескнула тонесеньким голоском Люсі й почала активно плескати у долоні разом з натовпом. – Браво!

Слухачі вставали, оплески ставали дедалі гучніші. Кассандра долучилася; і хоч ноги її підводили, заради цього вона голова була стояти.

Після промови, всі мали можливість трохи поговорити з місіс Панкгерст, котра проходжалася кімнатою між групами людей. Жінка з бейджами, яка, як з’ясувалося була власницею крамниці, а разом з нею її донька підліток пропонували гостям коржики та чай.

– Повірити не можу, що поговорю з нею, – Люсі ламала на шматочки коржика і нервово доправляла кожен до рота.

– Як ви дізналися про місіс Панкгерст? – поцікавилася Кассандра.

– Я… – вочевидь, дівчина не мала бажання про це говорити.

– Все добре. Можете не казати, міс Суон. Це не моя справа.

– Я була в робітному домі.

– Справді?

– Так. Була однією з тих, кому допомогла організація місіс Панкгерст, хоча особисто ми не зустрічалися. Одна з її добрих подруг взяла мене до себе у дім, як помічницю на кухню, а потім дала гарний рекомендаційний лист. Так я і отримала місце у маєтку Редлоу. Але…

– Я нікому не скажу, Люсі. Обіцяю.

– Дякую.

– Не те щоб я не довіряю містеру та місіс Редлоу. Вони добрі люди. Та не всі такі, як вони.

– Мені можете не пояснювати, – Кассандра зробила ковточок чаю.

Еммелін Панкгерст бігцем поглянула на детектива, поки говорила зі своїми прибічниками неподалік. Було щось у жінці з палицею, що вочевидь інтригувало відому суфражистку. Нарешті, та обмінялася з групою прощаннями і зробила крок до Люсі й її цікавої компаньйонки.

– Ой, місіс Панкгерст, – охнула служниця. – Це така честь.

– Дурниці, – жінка відмахнулася від слів. – Як вас звати?

– Мене звати Люсі Суон. Ви мене напевне не знаєте, але я про вас стільки всього чула. Я була в робітному домі у Манчестері. Ваша подруга, місіс Бойл, дала мені роботу помічниці на кухні. Я так вам вдячна.

– Люба дівчинко, – благодійниця із особливим теплом стиснула її руку.

– А це міс Ейрс.

– Кассандра, – детектив також простягнула руку.

– Та сама Кассандра Ейрс?

– Ви про мене знаєте?

– Думаю, саме ви врятували мою подругу з дуже неприємної ситуації. Справа про відьму, що мордувала усамітнене село в околицях Манчестера.

Той випадок детектив і справді добре пам’ятала: селяни переслідували бідну жінку за відьомство, хоча вона лише збирала цілющі трави й робила з них настоянки.

– Мерті Колбридж ваша подруга?

– Так. Вона показувала мені ваш портрет у місцевій газеті, – місіс Панкгерст кивнула. – Я зберегла вирізку у свою колекцію жінок, що змінюють світ.

– Я не знала, що хтось має мене у колекції.

– О, так. Я маю, – жінка взяла з таці чашку чаю.

– І все ж, це ніщо у порівнянні з тим, що ви робите, – сказала Кассандра. – Чесно кажучи, я не так уявляла собі цю зустріч.

– Розумію. Ви очікували багато істерики й заламування рук? Засудження любові й шлюбу? Занесені мечі, а радше кухонні ножі? – місіс Панкгерст тихенько засміялась. – Повірте мені, є і більш войовничі зустрічі, аніж ця. Але для такого потрібен інший рівень злості й відчаю, а це швидко втомлює.

Три жінки обмінялися стриманими посмішками над чашками чаю.

– Чи можу я допомогти вашій справі?

– Але ви вже й так допомагаєте, міс Ейрс. Ви використовуєте свою освіту й здоровий глузд, що є рідкісною річчю, насмілюся сказати, щоб допомагати людям і як маяк виводите їх з мороку їхньої власної неосвіченості. Просто продовжуйте стояти на своєму, і це надихне інших жінок наслідувати вам.

– Не думаю, що хтось захоче мені наслідувати. Моє життя… коротше кажучи, я б такого нікому не побажала, – раптом долоня місіс Панкгерст у втішному жесті лягла їй на руку.

– Немає нічого ганебного у болі, – сказала вона, дивлячись прямо Кассандрі в очі. – Біль, що ми витримали, допомагає нам зрозуміти страждання інших. Біль – найкращий вчитель. Пишайтеся своїм.

Жінка простягнула їй свою візитівку.

– Навідайтеся до мене, якщо колись я вам знадоблюся, – посміхнулася й подалася до наступної групки, що вже чекала на зустріч. – Приємно познайомитися з вами обома.

Кассандра поглянула на прямокутничок паперу, що їй залишила нова знайома, і задумливо потерла його шорстку поверхню великим пальцем.

– Повірити не можу, – прошепотіла покоївка у захваті. – Така честь для мене стояти поряд з вами та місіс Панкгерст, двома освіченими жінками, котрі збудували свою кар’єру. Просто феноменально. Хоча, якщо подумати, навколо нас завжди так багато сильних і добрих жінок. Взяти хоча б місіс Редлоу. Вона завжди роздає безкоштовну вечерю для бідних на Різдво. А минулого року, вона взяла на себе витрати на поховання колишнього працівника кладовища, у якого не залишилося ані родини, ані коштів. Чи от міс Тесмонд. Бідолашна багато чого в житті подолала. А зараз самотужки піклується про свого брата. Приносить йому їжу кожен тиждень і лікує його подагру, бо сам він дати собі ладу не може. Повернувся минулого Різдва з Індії. За її словами. Без копійчини.

Детектив вражено поглянула на Люсі, яка сама того не розуміючи, зробила їй підказку, якої так не вистачало.

Розділ 15

Сеанс гіпнозу

Місіс Редлоу швиденько увійшла до вітальні з вазою квітів у руках. Поставила прикрасу на стіл і прослідкувала за тим, як покоївка Люсі розставляє свічки. Подвійне підборіддя господині заколихалося, коли вона схвально кивнула. З того моменту, коли Кассандра звернулася до неї із проханням організувати цей вечір у поміч розслідуванню, та більше ні про що не могла думати.

– Ви певні, міс Ейрс, що це допоможе вам розкрити справу? – запитав комендант, спостерігаючи за своєю заклопотаною дружиною.

– Абсолютно. Насправді, я її вже розкрила у своїй голові. Мені однак шкода, що я не змогла зробити це швидше, – детектив обійшла кімнату, стривожена в очікуванні вечора.

– Справді? Чому ви просто не розповісте мені?

– На жаль, мені важко буде надати докази своєї теорії, окрім власних висновків, тож я сподіваюся, що викрию злочинця й змушу визнати власну провину.

– Ви що, хочете сказати, що людина, яка, – він стишив голос, – вбила Гамміджа, один з нас?

У відповідь він отримав багатозначний погляд від Кассандри.

– Боже правий, – тихо додав Редлоу. – Скажіть мені, хто це.

– Ви про все дізнаєтеся до кінця цього вечора.

– Але ж, невже це не небезпечно, мати тут цю людину?

– Боюся, що ця людина вже й так провела багато часу під вашим дахом.

– Не хвилюйтеся, люба Кессі, – місіс Редлоу знову з’явилася у кімнаті з пишним букетом квітів і почала прикрашати ними вази на камінній полиці. – Все буде на найвищому рівні цього вечора.

Гості стали прибувати о шостій, всі вчасно на радість господині. Звичайно, була тінь стриманості в її радощах, через бідолашного преподобного Гамміджа. Кожен її сміх закінчувався зітханням, голос з драматичного сопрано перейшов у контральто, а на передпліччі вона пов'язала чорну стрічку.

– Він був такою гарною людиною, – вкотре повторила господиня, наче казала про святого мученика.

Присутні, Кассандра, містер Редлоу, міс Тесмонд, Лавінія, Вільям Драммонд і Валентин відповіли на це поважним мовчанням.

Після вечері вони розташувалися в музичній кімнаті з фортепіано, щоб трохи розважитися. Шаради колективно визнали надто радісними, враховуючи обставини. Місіс Редлоу запропонувала гру в карти.

– Карти, яка вульгарна розвага, – зауважив Вільям Драммонд, розгладжуючи свої вуса вказівним і великим пальцями. Дружина коменданта зашарілася.

– У полку Віллі зараз борються з азартними іграми, – пояснила Лавінія. – Карти наразі не в пошані.

– Не знав, що в армії є моральні принципи, – пробурмотів Валентин у келих портвейну. Ніхто зауваження не почув, навіть Кассандра, котра сиділа поруч, але була десь далеко у думках, постійно очікуючи, чим може обернутися цей вечір.

– Ми либонь не у полку, – місіс Редлоу надула губи.

– Я надаю перевагу тріктраку, – продовжував Драммонд.

– Віллі дуже гарно грає в тріктрак, – Лавінія зайняла місце поза кріслом, у якому він сидів і поклала йому на плечі руки.

Кассандра закотила б очі, та втрималася. Кінець кінцем, цей вечір був не про Лавінію та її чоловіка. Вочевидь, ледь помітне роздратування, що пробігло її обличчям, не залишилося непомітним для капітана.

– А ви, міс Ейрс, маєте якесь хобі, яким з нами можете поділитися? – запитав він. – Плетіння ляльок вуду чи щось таке?

Детектив видихнула хмару цигаркового диму в його напрямку.

– Ви про це дізналися б першим, дорогий Вільяме, – відповіла вона.

Він змінився в обличчі. Валентин не втримався від сміху й удав, що закашлявся.

– Ми інколи граємо в крокет, – тихо сказала місіс Редлоу, немов розмовляла сама із собою. – Преподобний Гаммідж бувало долучався, бідолашний.

– А я люблю шашки, – поділилася міс Тесмонд. – Брат навчив мене. Насправді, це було єдиною розвагою для нас у домі тітоньки, де ми жили після того, як померла наша матінка.

– Той брат, що зараз у Індії? – пригадала Кассандра.

– Саме так.

Тепер, коли картина злочину вже повністю склалася у детектива в голові, кожне слово звучало іншакше.

– Як просувається ваша маленька справа, це ваше розслідування, міс Ейрс? Запитав Драммонд, наголошуючи на сміховинності слова розслідування.

– Давайте не будемо про це, – містер Редлоу постукав пальцем по келиху, що здавався трошки більш повним, аніж він зазвичай собі дозволяв.

– Та я просто цікавлюся, – капітан знизав плечима. – Пані детектив тут вже більше тижня. Чи є бодай якісь результати? Чи вона чекає, яке жахіття станеться далі?

– Капітане.

– Якщо вас цікавить моя думка, то цією справою має займатися виключно поліція, а не якась аматорка з дикими фантазіями.

Валентин кинув погляд на Кассандру, перевіряючи чи вона збиралася щось відповісти. Коли зрозумів, що та ігнорує колючі коментарі, сказав:

– Мій Ейрс увесь час будувала справу. За один вечір таке не вирішується.

– Авжеж, ні, – пихата посмішка викривила кутик рота капітана. – Особливо коли детектив…

– Музика, – підхопилася місіс Редлоу. – Лавініє, люба, зіграйте щось для нас.

– Є у мене одне хобі, – відгукнулася Кассандра із запізненням. – Чом би й ні. Хочу запропонувати вам, панове, стати свідками мого нового методу, – глибоко затяглася цигаркою, аж поки в її легенях не залишилося вільного простору.

– О? – місіс Редлоу опустилася на тахту.

– Нехай його експериментальність не вводить вас в оману. Насправді, метод цей доволі дієвий.

– То що це за метод? – господиня помирала від бажання знати.

– Гіпноз.

Дружина коменданта мала такий вигляд, наче над її головою щойно розірвалася бомба.

– О, Кессі, ви маєте нам показати, як це працює!

– Яка маячня, – пирхнув Драммонд.

– Багато слідчих вже використовують цей метод, – запевнила всіх Кассандра.

– Так і є, – підтвердив Валентин. – Я читав про це у газеті. Вочевидь, зараз це популярна річ.

– Навіть якщо це і працює, то хіба для проведення сеансу не потрібен доктор медицини? – кволо запротестувала Лавінія.

– Саме так, – погодився її чоловік. – Молодець, люба.

– Я навчалася у найкращих, у доктора Бентзеля, після того, як він мене вилікував, про що Лавінія нам всім так люб’язно повідомила одного разу, – сказала Кассандра. Її подруга піджала губи. Спогад про маніакальний вираз на обличчі доктора змусив детектива здригнутися. – Наразі я довершую своє навчання завдяки книгам Еміля Куе і П'єра Жане. Прямо зараз я можу застосувати гіпноз і здійснити прорив у розслідуванні. Звичайно, якщо хтось зголоситься допомогти мені. Хтось, хто бачив привида.

Усі подивилися на секретарку.

– Я? – брови її підскочили над оправою окулярів.

– Міс Тесмод, ви погодитися мені допомогти? – детектив загасила недопалок у попільничці й поставила стілець навпроти тахти, на якій та сиділа. Підсунулася ближче до неї, від чого секретарка нервово засовалася на місці і озирнулася у пошуках добровольця, який врятував би її.

Містер Редлоу, який почав здогадуватися, до чого все це вело, помітно напружився. Всі зосередилися. Навіть капітан Драммонд нахилився ближче.

– Я вам все поясню, панове, – почала Кассандра. – У середньовіччі стався спалах чумного танцю. Тисячі людей танцювали вдень і вночі, поки не падали виснажені, а деякі мертві. Феномен наукою погано вивчений. Якщо вірити різним теоріям, люди, які долучилися до смертельного танцю, могли бути під дією отрути, або ж у такий спосіб виражався їхній емоційний надлом, спричинений роками чуми, голоду, повеней та інших трагедій. Однак для нашої з вами історії важливо лише те, що людям притаманна масова істерія. Що ще може пояснити, як всі доглядачі й садівники цвинтаря колективно повірили у те, що мають справу із привидом, і як вони самі довели себе до несамовитого страху? Однак коли я поговорила з кожним з них, виявилося, що насправді, лише двоє його бачили: Еллі Тесмонд та Ед Брокінгтон.

– Але ж, ви не думаєте, що я – жертва масової істерії? – секретарка озирнулася довкола в пошуках підтримки. – Бо ж я справді його бачила. На власні очі. Я вам розповідала.

– Ну, звісно, – Кассандра запевнила її. – Я так і подумала: нащо вам про це брехати? Я вам вірю. Насправді, я думаю, вас змусили вірити, що ви щось бачили. Ви – єдина, хто може допомогти мені розплутати цю справу.

– Справді?

– Ви блукали уві сні, коли зіштовхнулися із примарою. Ймовірно, ви можете пригадати більше подробиць тієї ночі в стані гіпнотичного сну.

Така перспектива змусила міс Тесмонд зніяковіти.

– Як незвичайно! – драматичне сопрано місіс Редлоу повернулося.

– А це не протизаконно? – запитав Вільям Драммонд.

– Я не знаю, – насупилася секретарка.

– Я не зможу занурити вас у стан гіпнозу проти вашої волі, міс Тесмонд. А коли ви перебуватимете в цьому стані, ви триматимете ситуацію під контролем, тому вам немає чого боятися.

– Нумо, Еллі, не будь такою боягузкою! Якби ж то я побачила привида! – місіс Редлоу стисла губи, розчарована собою.

– Ну, добре, – погодилася міс Тесмонд.

– Чудово! – дружина коменданта підсіла ближче і відставила свій келих.

– Ну, це все якийсь абсурд! – Вільям підхопився з крісла, його чоботи вичавили шкіряний писк. – Ви що, дозволите цій шарлатанці...

– Заспокойтеся, капітане, – містер Редлоу підняв руку, наче магічним жестом змушуючи його замовкнути і повернутися в крісло.

Хоч Кассандра сиділа спиною до Драммонда, вона відчувала його ненависний погляд, який ледь не пропалив діру в неї на потилиці.

– А тепер, я прошу всіх зберігати тишу, – звеліла вона.

Місіс Редлоу закрила рот рукою. Її кучерики тремтіли в очікуванні.

Детектив почала ритмічно настукувати своєю палицею об підлогу, а коли заговорила, її голос був низький і монотонний.

– Дихайте глибоко. Слухайте мій голос. Ви абсолютно спокійні.

Міс Тесмонд сиділа нерухомо. Руки її лежали на колінах. Очі були заплющені. Її глибоке дихання перепліталося з потріскуванням вогню.

– Поверніться в ту ніч, – сказала Кассандра, вистукуючи палицею об паркет. – Ви йдете алеєю цвинтаря. Ніч тиха. Лише ухає сова. Однак ви чуєте ще щось. Тихі схлипи. Ви розплющуєте очі. Що ви бачите?

– Я бачу могилу Берти Еверет, – відповіла міс Тесмонд дивним сомнамбулічним голосом.

Місіс Редлоу затисла рота обома руками. Її очі витріщалися від потрясіння. Містер Редлоу, котрий до того, як розпочався сеанс, сидів зі схрещеними ногами, покручуючи віскі в келиху з досить скептичним виглядом, нахилився ближче.

– Я чую сумні схлипи. Я повертаюся і бачу білу постать біля входу до Єгипетської алеї.

– Це чоловік чи жінка? – запитала Кассандра.

Секретарка примружила очі, наче намагаючись роздивитися.

– Не можу сказати. Навколо якесь сяйво.

– Що привид робить?

– Він просто висить в повітрі і дивиться на мене. Через мене.

– Ви бачите ще що-небудь?

Раптом жінка під гіпнозом вхопилася за підлокітник тахти.

– Я їх бачу. Привид вказує на них. Вони розкопують могилу.

– Хто вони?

– Чоловік і жінка.

– Ви бачили їх раніше?

– Ні.

– Можете описати їх?

Секретарка задумалася. Напруга в кімнаті досягла такого рівня, що могла потрощити стіни. Раптовий стук у парадні двері змусив всіх здригнутися і порушив зв'язок, який встановився під час гіпнотичного сеансу. Міс Тесмонд оговталася. Кассандра не відривала від неї погляду, коли секретарка озирнулася довкола, здивована, що у них всіх були такі видовжені обличчя.

– Я вам допомогла? – її голос знову був нормальним.

– Дуже допомогли.

– Але що це все означає? – запитав комендант.

– Я поясню за хвилину.

Дворецький увійшов до кімнати.

– Прийшов чоловік, який стверджує, що в нього термінова справа до міс Ейрс, – оголосив він.

– Все дивніше і дивніше, – сказала Кассандра і вийшла в передпокій, де на неї чекав літній чоловік, чиї пасма сивого волосся, які завжди так охайно прикривали лисину на його голові, тепер стирчали в різні боки, неначе його волокли через кущі. Перед нею повстала нова, менш доглянута версія Огборна, дворецького з дому Інглтонів.

– Що сталося? – запитала детектив.

– Ви маєте негайно їхати зі мною! – у руках він тримав щітку, яку, напевне, забув випустити її з рук, коли поспіхом покинув будинок. – Хазяїна, містера Інглтона, заарештували. Але він нічого не скоїв. Це ті двоє.

Більше не вимагаючи пояснень, жінка схопила пальто і палицю і вскочила до карети, яка привезла сюди дворецького. Сам Огборн здерся на козли і всівся поряд із кучером, котрий ляснув коней, і вони помчали галопом.

Розділ 16

Лопата в коморі

Дорога до вулиці Арлінгтон від дому коменданта займала більше тридцяти хвилин. Коні мчали через Лондон, де туман змішувався з димом підприємств і непроглядним покривом лягав на будинки та вулиці.

Кассандра відкинулася на спинку сидіння в кутку карети. Її поглинула темрява. У приглушеному світлі вуличних гасових ліхтарів, які по черзі із цікавістю заглядали всередину карети, виднілися тільки кінчик її носа і вилиці.

Вона прокручувала в голові все, що почула і побачила за час, поки вела розслідування, і картинки в її голові рухалися і змінювали одна одну, як у серії карток "Кінь в русі" Едварда Мейбриджа, котрі створюють ілюзію руху. Ілюзія. Все у справі про Хайгейтський привид було ілюзією, майстерною грою.

Карета промчала повз натовп. Люди стояли веселою вервечкою біля входу до музею Мадам Тюссо і з такою цікавістю споглядали на вітрині легендарні фігури, що навіть не помічали, як кеби і карети обливали їх водою з калюж. Вони були настільки захоплені, що нічого навколо не помічали.

Так само і на цвинтарі, всі були такими схвильованими через всю цю історію із привидом, що не помічали того, що насправді коїлося на цвинтарі. Вони всі будуть дуже розчаровані, коли дізнаються, яка буденна махінація розгорнулася під прикриттям надприродного явища.

Коли карета зупинилася біля дому Інглтонів, економка виглядала їх на ґанку з ліхтарем у руці, немов дружина моряка, яка світлом вказувала йому безпечний шлях у бурю.

– Їй зле, – повідомила жінка, показуючи в глибину дому.

І це не було перебільшенням. Луїза Карстон сиділа на краєчку стільця з обличчям кольору попелу, руки, затиснуті в кулаки, вона тримала на грудях, наче королева Марія Стюарт перед стратою.

Кассандра підтягла стілець поближче і сіла навпроти Луїзи, спираючись на свою палицю.

– Місіс Карстон, розкажіть мені, що трапилося.

– Я... я... вони... – вона зробила ще декілька спроб опанувати себе, але її щелепи відкривалися і закривалися, проговорюючи лише якусь маячню.

Детектив перевела запитальний погляд на дворецького.

– Поліція обшукала будинок, – сказав він. – Вони знайшли лопату в комірчині у саду. На ній була кров.

– А чому вони взагалі вирішили обшукати будинок?

– Сказали, що їх проінформували.

– І вони мали ордер?

– Так, у них був ордер, – очі дворецького були трагічно опущені. Побачивши, що вода стікає струмочками з його одягу на килим, він швиденько зійшов на паркет – навіть зараз підкорявся практичним міркуванням.

Кассандра перевела погляд на Луїзу Карстон, яка ще вчора, без сумніву, розчавила б її, як мерзенну комаху, а сьогодні потребувала її допомоги. Момент тріумфу спалахнув у голові детектива, але швидко минув. Вона стиснула руку Луїзи.

– А тепер, місіс Карстон, ви розповісте мені все про ваших зведених братів або сестер.

З викривленого рота Луїзи вилетіло ще кілька нерозбірливих звуків.

– Якщо ви мені не розкажете, вашого брата засудять і повісять. Ви цього хочете?

Ця новина протверезила Луїзу, немов ляпас.

– Коли ви дізналися, що у вашого батька були позашлюбні діти?

Луїза заплющила очі, бо їй боліло говорити про таку ганьбу їхньої родини.

– Два роки тому вони написали нам уперше, – сказала вона. – Стверджували, що в нас один батько і що вони народилися від його зв'язку з однією жінкою, яку він зустрів на континенті. Вони повідомили, що батько таємно одружився з нею після смерті нашої матері. Але в них не було ніяких доказів. Жодних. За їхніми словами, церква, у якій батько таємно одружився з тією… жінкою, згоріла десь п'ять років тому. Ми не повірили жодному слову.

– І тоді вони почали вимагати у вас гроші?

Луїза кивнула.

– Ви їм відмовили.

– Звичайно, ми відмовили їм! Сама думка про те, що ті паразити могли отримати від нас хоча б пенні, просто неприйнятна!

– І тоді вони почали вас шантажувати?

– Якщо це так можна назвати. Вони нас тероризували. Надсилали нам листи раз, а то і двічі на день. Але потім погрози перестали надходити. Ми подумали, що вони здалися.

– Ні. Не думаю. Вони просто знайшли інший спосіб.

– Та невже?

Кассандра пояснила їй, що шантажисти пронюхали про те, що їхній батько належав до таємного Ордену, якому належали міфічні скарби. Вони якимось чином здобули інформацію про те, що Орден, можливо, переховує ці скарби в могилах своїх колишніх членів. Почали пошуки з могили свого батька і продовжили, розкопуючи поховання інших членів братства.

– На таке здатен лише монстр, – сказала економка.

– Ви маєте ті листи, які вони вам надсилали? – запитала детектив.

– Ні, ми з Філіпом їх усі спалили, – сказала Луїза.

– І ви ніколи не заявляли в поліцію про шантаж?

Луїза роздратовано відвернулася від Кассандри, що, певно, означало ні.

– Ви хоча б знаєте їхні імена?

– Вони відрекомендувалися, як Роуз і Фредерік Уортони.

– Значить, сестра і брат, – розмірковувала детектив вголос.

– Ми навели довідки, – продовжила Луїза. – І дізналися, що вона була якоюсь там актрискою у третьосортному театрі. А він провів шість років в Індії на військовій службі.

– Чому ви не розповіли мені це, коли я прийшла до вас вперше? – Кассандра зітхнула. – Можливо, якщо б ви не були настільки зарозумілі, ви б не опинилися в такому скрутному становищі, у якому знаходитеся зараз. Але ще важливіше, життя людини можна було врятувати.

– Ну, досить вже проповідей, – Луїза вовком поглянула на неї. – Що буде з моїм братом? Ви його витягнете з в'язниці?

Спокуса сказати ні виявилася доволі сильною. Хоча така маленька радість не вартувала зашморгу навколо шиї Філіпа Інглтона, не дивлячись на те, як та шия потребувала добрячого потиличника.

– Можливо я йому допоможу, але, за свої послуги з вас візьму вдвічі більше. Двадцять фунтів, а також додаткові витрати.

– То так ви працюєте? Оббираєте людей у біді?

– Тридцять фунтів, – виправилася Кассандра. – Подумайте двічі, місіс Карстон, перш ніж щось ще сказати, бо кожне слово вартуватиме ще десять фунтів.

Луїза прикусила язика. Залишаючи її роздуватися, як ропуху, детектив посміхнулася сама до себе: головоломку було повністю розплутано.

Розділ 17

Американський пристрій

У музичній кімнаті в домі коменданта майже нічого не змінилося з тих пір, як Кассандра раптом поїхала з дворецьким Інглтонів. Мовчазна компанія ще й досі слухала, як Лавінія грала на фортепіано. Вони струсили з себе дрімоту, коли детектив повернулася.

– Ми вирішили почекати на вас, Кессі, – сказала місіс Редлоу. – Ми хвилювалися.

– Вас викрав якийсь чужинець, – містер Редлоу підійшов до бару. – Хочете вина?

Кассандра була рада знайти свій портсигар на столі.

– Я б краще випила келих віскі, дякую, – сказала вона, приладнуючи цигарку до мундштука.

Вільям Драммонд презирливо хмикнув. Він підвівся з крісла й обійшов кімнату по колу. Чоботи його скрипіли.

– Ви роз'їжджаєте вночі з чоловіками, палите, п'єте віскі, – кинув він. – Містер Редлоу, ви певні, що репутація вашої дружини не постраждає від перебування в компанії цієї жінки?

– Вільяме, не варто, – запротестувала Лавінія.

– Я певен лише в одному, капітане, – сказав комендант, передаючи Кассандрі віскі. – Що ми з вами безнадійно застаріли. Ми чоловіки минулого, а міс Ейрс – жінка майбутнього, – він підбадьорив її посмішкою, а себе – великим ковтком віскі.

– Обережно, мій любий, – дружина поплескала його по руці. – Не забувай, що я голова Комітету тверезості.

– На щастя, я ні.

– То де ви були, міс Ейрс? – запитав Валентин. – Може, я мусив вас супроводжувати. Все ж таки, ми партнери.

Ковтком віскі детектив спробувала випалити неприємне хвилювання, що ворушилося всередині, але відчуття не минуло. Вона оживила цигарку декількома швидкими затяжками і загасила сірник, потрусивши його у повітрі. Сірник помер, випустивши наостанок цівку диму, яка вигнулася декількома витками в неї перед обличчям, нагадуючи знаки запитання. Всі в кімнаті слідкували за цим її ритуалом.

– Знаєте, більшість людей бояться цвинтарів, – почала вона. – Такі місця зазвичай вселяють жах. Тому не важко підживити цей ірраціональний страх легендами про привида. Чутки, про які хтось згадав бігцем, або невинний жарт, як от схопити когось в темряві, вдаючи примару. Це може змусити людину усе життя озиратися на власну тінь. В полоні істерії люди навіть можуть бачити галюцинації. Ігри нашого розуму. Надзвичайні властивості, про які ми мало знаємо.

Надворі посилювався дощ. Важкі краплини гучно і наполегливо стукали у вікна, наче тисячі маленьких кулачків.

– Тому, коли я вперше завітала до вашого царства мертвих, містере Редлоу, я думала, що це чийсь нездоровий жарт, але чоловік загинув, і тепер вже не до жартів.

– Це вже точно, – комендант опустився в крісло.

– Я намагалася зрозуміти, у кого була необхідність такого розіграшу, який змусив людей піти з роботи. Причина дуже проста – комусь конче було потрібно, щоб на цвинтарі не залишилося охоронців, щоб було менше очей, які б слідкували за ним, і менше уваги. Якщо цвинтар залишиться без догляду, там буде легше шукати приховані скарби.

Місіс Редлоу кинула на чоловіка погляд, у якому читалося "я ж тобі казала".

– Скарби, які ймовірно були приховані Орденом Святих захисників, і які, як вірять злочинці, поховані в могилах разом з колишніми членами Ордену.

– Вірять? – запитала Лавінія. – То це не був преподобний Гаммідж?

– Єдиний гріх преподобного Гамміджа – це жадібність. Напередодні його вбивства я запитала його про Орден і припустила, що злочинець шукає в могилах саме скарби. Преподобний додав два і два, почекав ночі і вирушив на пошук сам. Однак замість дорогоцінностей він знайшов власну смерть від рук людей, які не зупиняться ні перед чим.

– Ті чоловік і жінка, яких я бачила на цвинтарі? – запитала міс Тесмонд. Відблиски вогню танцювали у її окулярах.

Довгий і уважний погляд Кассандри змусив міс Тесмонд відвести очі. Цигарка Кассандри вже майже дотліла, вона загасила її в попільничці і налила собі ще віскі під акомпанемент невдоволеного пирхання капітана Драммонда.

– Міс Тесмонд – цінний свідок. Вона бачила привида. Чи ні? Найважчим у цьому розслідуванні було зрозуміти, чому вона брехала. Була вона просто наївною жертвою, яку до цього хтось напоумив, або ж у неї був свій прихований мотив?

– Але я його бачила! Бачила на свої власні очі! – запротестувала секретарка.

– З усією повагою до вас, міс Тесмонд, але ви не могли його бачити, тому що ви сліпа, як кажан. Не думаю, що ви ходите уві сні в окулярах, чи не так? З тієї відстані, з якої, як ви стверджували, ви побачили привид біля входу в тунель Єгипетської алеї тієї ночі, ви не могли б його розгледіти. Вперше я прийшла до цієї думки на вечері, коли ви сказали: "Але ж повинно бути щось у світі більше за те, чого не бачить людське око".

– Навіщо мені про таке брехати? – очі в секретарки були широко розплющені, невинні, як маргаритки.

– З тієї самої причини, чому ви збрехали, що бачили, як привид вказує на чоловіка і жінку.

– Що ви маєте на увазі? Як я могла брехати, якщо перебувала під гіпнозом?

– Але ж це не так. Я не загіпнотизувала вас, тому що не маю такого хисту. Я провела цей експеримент з вами, щоб впевнитися, що ви брехали увесь цей час. Ви вигадали все, що сказали під час сеансу.

Місіс Редлоу охнула.

– Оце так, – поволі сказав комендант, починаючи усвідомлювати, до чого тут все йшло.

– Ви згадали чоловіка і жінку, які начебто викопували могилу, щоб навести підозру на Філіпа Інглтона та Луїзу Карстон. Ви знали, що ваш брат підкинув лопату в їхній дім – лопату зі слідами крові бідолашного преподобного Гамміджа. Ви або ж ваш брат вбили священика, коли він прийшов на цвинтар і побачив, як ви розкопуєте могилу.

Всі в кімнаті повідкривали роти.

– Ваше справжнє ім'я – Роуз Уортон. А ваш брат – Ед Брокінгтон, також відомий під іменем Фредерік Уортон. Ви все вміло обставили. Але вам забракло обережності і уваги до деталей. Ед Брокінгтон – садівник, який не піклується про власний сад. Коли я знаходилася в його домі, я помітила охайного кошика з їжею, якого для нього могла зібрати лише любляча жінка. Він навряд чи шукав романтичних зв'язків із жінками. Тож, може, кошик принесла йому його сестра, яка піклується про нього. Ви якось згадали у бесіді зі мною, що ваш брат в Індії. Однак вчора Люсі випадково розповіла мені, що брат ваш, шукач пригод, повернувся до Англії минулого Різдва.

– То вона не навідувалася до своєї тітоньки? – здогадалася місіс Редлоу.

– Тієї ночі, коли вбили преподобного Гамміджа, я проходила Єгипетською алеєю, і відчула запах тютюну. Ваш брат був там, переховувався в склепі.

– Це якесь жахливе непорозуміння, – сказала міс Тесмонд, кліпаючи очима.

– Ну годі вже, Роуз, – зупинила її Кассандра. – Вистава добігла кінця.

Вираз обличчя в тої раптом змінився, коли вона перестала грати роль. На заміну тендітній маленькій жіночці, якою вони її всі знали, з'явилася та, ким вона була насправді, – зухвала і вправна аферистка.

– Ви праві, годі вже. Як же я втомилася від всього цього, – сказала вона, і навіть голос її тепер був інший – низький і трохи хриплуватий.

Роуз рвучко підвелася і наставила револьвер на Кассандру. Місіс Редлоу і Лавінія заверещали. Вільям Драммонд одним стрибком подолав півкімнати і закрив собою дружину. Валентин застиг. Містер Редлоу переступив з ноги на ногу в нерішучості.

Кассандра спокійно допила своє віскі і поставила келих.

– Ти думаєш, що вже така розумна, так? – Роуз оголила зуби в зміїній посмішці.

– У більшості випадків, так, саме так я і думаю.

– То що ти робитимеш зараз?

Коли злочинниця звела курок, місіс Редлоу видала пронизливий крик феноменальної протяжності.

– Все в порядку, мадам? – запитав дворецький Стабс, встромивши голову в двері музикальної кімнати.

Коли Роуз на мить відволіклась на його появу, детектив підняла свою палицю і націлила її на викриту аферистку, як рушницю.

Три роки тому вона замовила цей аксесуар в одного американського зброяра, який славився тим, що хитромудро маскував вогнепальну зброю під запальнички, віяла, музичні інструменти і навіть гребінці – все для того, щоб цивільні могли захистити себе, беручи із собою приховану зброю, куди б вони не вирушали – цінне придбання для дикої Америки. Враховуючи, якою справою вона займалася, це вже декілька разів рятувало їй життя. Єдиний недолік цієї зброї в тому, що в неї був лише один заряд. Тож ніяких других спроб.

Кассандра застигла в очікуванні. Вона не хотіла стріляти, але палець Роуз на спусковому гачку трохи поворухнувся. Ляснув гучний постріл.

Тривала пауза проповзла, як слимак. Ніхто не поворухнувся, наче вони всі грали в гру. Жах викривив їхні обличчя. Серце в детектива калатало. Їй здалося, що вона схибила, аж як Роуз повільно завалилася на тахту, витріщаючись на кроваву квітку, яка розцвітала в неї на плечі.

– Ти в мене вистрілила, – прошепотіла вона, вражена.

* * *

Два констеблі віднесли Роуз Уортон на ношах до моторизованої карети швидкої допомоги. Бліда й непорушна, жінка дивилася на мешканців будинку і гостей, що стояли на ґанку і проводжали її очима сповненими сум’яття й недовіри.

Поліцейські заскочили у карету й зачинили двері. Пригнічена групка залишилася стояти на місці, коли та виїжджала з подвір'я.

– Мені дуже шкода, що все так закінчилося, – сказала Кассандра чи то собі, чи то всім.

– Яке нікчемне створіння, – кинув Вільям Драммонд. – Вона на це заслужила.

Місіс Редлоу подивилася на нього з-під свого кучерявого чубчика, вперше їй забракло слів.

– Давайте зайдемо досередини. Дами змерзли, – комендант оповив рукою плечі дружини, які після цього вечора здавалися трохи більш згорбленими.

Коли всі вже зайшли до будинку, Драммонд схопив Кассандру за лікоть. Його пальці боляче вчепилися в її шкіру.

– Ви що, – запротестував Валентин і насунувся на капітана.

– Все добре, містере Дювар, – детектив усміхнулася, хоч пальці чоловіка боляче впивалися в її шкіру.

– Я вас попереджаю, – прошепотів він, – я не потерплю вас поряд із моєю дружиною. Ви не належите до пристойного суспільства. І я не дозволю вам впливати на неї. Господи всемогутній, ви стріляєте людей за гроші!

Кассандра відповіла на його розгнівану тираду довгим поглядом, навіть не кліпнула. Потім один за одним розігнула всі пальці його руки, яка тримала її.

– Так, ви праві, капітане Драммонд, я стріляю людей за гроші. Та запам'ятайте, вас би я пристрелила безкоштовно.

* * *

Ранком наступного дня, яскраве сонячне світло розігнало туман з алей цвинтаря, але то було оманливе сонце пізньої осені – яскраве, та не здатне зігріти. Від першого заморозку багнюка затверділа, а опале листя хрускотіло, наче накрохмалене. Холодний вітер огорнув крижаними пальцями шию Кассандри і пощипував вуха. Вона потерла мочки, прогулюючись цвинтарем поряд з містером Редлоу.

– То привида не існує? – запитав він.

– Ні. Тільки в історіях Роуз і Фредеріка Уортона. Вони мали в планах залякати ваших працівників, і це їм вдалося.

– А як щодо плачу, який чули й інші?

– А, жіночий плач. Роуз Уортон — акторка театру. Вона вже точно вміє розмовляти різними голосами. Думаю, саме вона й імітувала плач. Разом з братом вона зробила все можливе, щоб розчистити цвинтар.

– Звучить, як добре спланована акція.

– Так і є. Міс Уортон здається мені досить кмітливою. Думаю, якщо поліції колись вдасться знайти Фредеріка, він підтвердить, що саме Роуз спланувала всю цю махінацію. Вона багато часу провела, вивчаючи цвинтар, робила ескізи символів на надгробках, завіряючи всіх, що це її хобі. Насправді ж, вона шукала могили з зображенням символіки Ордену. Саме тому вона не хотіла, щоб я побачила її альбом.

– Шкода, що поліція не спіймала її брата, – сказав містер Редлоу, примружуючи очі від яскравого сонця.

Повз них пройшов чоловік, штовхаючи тачку, на яку було навалено зібране опале листя. Тачка була такою важкою, що залишала ритвини на землі. Працівник торкнувся крисів капелюха на знак привітання коменданта й детектива.

– Бачу, ви найняли нового доглядача, – запитала Кассандра.

– Так, час вже привести тут все до ладу. Дивно, що вони почали з Терасових катакомб, хоча я наказував їм розпочинати з головної алеї, – губи містера Редлоу стислися в невдоволену тонку лінію. – Мої працівники більше не зважають на мої накази. Здається, я втрачаю авторитет.

Вони зупинилися біля могили Омера Інглтона, яку вже повернули до її нормального стану. Постояли там недовго в тиші, поки комендант не зітхнув із ностальгією і не сказав:

– Можливо, це прозвучить дивно, але я сумуватиму за цим містичним шармом. Ви справді вважаєте, міс Ейрс, що немає у нашому світі нічого такого, що поза нашим розумінням? Що мертві не можуть спілкуватися з нами?

Кассандра тримала в кишені перстень своєї матері.

– На жаль, всі покійники мертві назавжди. І ніхто з них не хоче блукати цим безрадісним і збляклим світом.

– Що ж, приємно було приймати вас тут, міс Ейрс, – комендант потиснув їй руку.

– Можу я звернутися до вас з останнім проханням?

– Що завгодно.

– Хармон Ділворт, хлопчик, який працював тут до всіх цих подій.

– Що з ним?

– Коли я була у них, він і його мати здалися мені гідними людьми. Я певна, він був би щасливий поновити свою роботу на цвинтарі, але він надто сором’язливий, щоб попросити.

На якусь мить, чоловіка охопило здивування і, може навіть, обурення: він не звик просити колишніх працівників вшанувати його і повернутися на своє місце роботи, якщо вони пішли самі. Боротьба між звичайною зарозумілістю вищого класу і кращою стороною його характеру виразилися у нього на обличчі.

– Дуже добре, міс Ейрс, – нарешті сказав він. – Я напишу хлопцеві.

Розділ 18

В домі нашому затісні ліжка

Від Лідії прийшла коротка телеграма: “Хтось вдерся до склепу. Перстень зник. Дотримайся обіцянки.” Жодного слова приязності. І хоча текст надруковано на машинці, Кассандра чула голос мачухи у кожній літері.

Однак момент для того, щоб занурюватися у сімейні сварки, був не найкращий, тож детектив зосередилася на єдиному важливому факті – перстень було викрадено зі склепу. Вона думала про це, коли сиділа у приймальні в’язниці Ньюгейт, де утримували всіх, хто очікував на суд, враховуючи і саму Роуз Уортон. Кассандра прийшла, щоб запитати її про брата, Фредеріка Уортона, котрий і досі був у розшуку. Чи розраховувала вона на будь-яку допомогу від Роуз? Ні. Зовсім, ні.

– Вона вже чекає, – сповістила кремезна жінка у чорній робі й пішла геть у супроводі дзеленчання ключів, що висіли у неї на поясі на ланцюжку.

Детектив пішла за нею у суміжний коридор, де більше не чутно було ані клацяння друкарських машинок клерків, ані човгання ніг констеблів та комендантів, котрі приходили й шли у своїх справах. У цьому коридорі тиша трифутових стін і металевих дверей сковувала сильніше за будь-які кайдани. Кассандра стишила ходу, вбираючи безжалісну сторону правосуддя.

– Чого стоїте там з відкритим ротом? – тюремниця каркнула. – У мене є більш важливі справи, аніж доглядати за вами, міс.

Її м’ясиста рука вказала на відкриті двері. Детектив наблизилася: всередині, Роуз сиділа за столом, бліда й забинтована. Кассандра увійшла, і двері одразу ж грюкнули у неї за спиною. Звук прокотився відлунням у кам’яних нутрощах в’язниці. Ув’язнена жінка й детектив довго дивилися одна на одну.

– Бачу, тебе ввічливо зустріли, – нарешті заговорила Роуз і кивнула у напрямку тюремниці, котра спостерігала через невеличке віконце. – Ті, хто по цей бік гратів замість слів отримують кийка.

– Ми самі обираємо, по який бік гратів опиняємося, – відповіла Кассандра. – У нас у всіх є власний констебль, що слідкує за нами кожен день і не дає нам зійти з правильного шляху, – це наші моральні принципи. Наскільки мені відомо, у тебе їх немає.

Роуз зареготала.

– Моральні принципи. Дивно чути це від такої, як ти.

– Від якої ж це?

– Ти стріляєш у людей.

– Ти теж.

– Лише задля виживання. А ти? Щоб з’ясувати правду? Ти просто самовдоволена корова. Ти не знаєш, через що проходить хтось такий, як я.

– Що ж, поясни мені, – Кассандра підштовхнула стільця ближче й сіла навпроти неї.

– Нічого я тобі пояснювати не збираюся.

– Подумай. Можливо, я – твоя остання надія у найближчому майбутньому поговорити з кимось більш людяним, аніж чарівна леді, котра чекає ззовні.

Поки обдумувала цю перспективу, ув’язнена жувала повітря в роті.

– Наважуйся, Роуз. Я знаю, ти хочеш, щоб твою історію почули.

– А яка від того різниця? Ніхто нічого не хоче чути у цьому Богом забутому місті.

– Я готова слухати.

– Ну, добре. Але я це не для тебе роблю. А для містера та місіс Редлоу. Вони були насправді добрими зі мною. Мені шкода, що все так вийшло. Я сподіваюсь, що якщо вони знатимуть правду, не судитимуть мене так суворо.

Вона щільніше загорнулася у сіру хустку, таку, як видавали всім в’язням у Ньюгейті. Кольори, котрі виглядали більш життєрадісними або ж хоч якось могли підняти настрій були вигнанцями у цьому царстві мороку. І хустка ця не могла захистити жодного, хто тут знаходився у пастці, ані від протягів, ані від безрадісних перспектив.

– Є цигарка? – запитала Роуз.

Кассандра видобула портсигар і запропонувала його жінці. Ув’язнена піднесла до губ одну цигарку, а решту вмісту портсигара запхала під робу.

– Ти мені винна, – сказала вона.

– Тож ти хотіла, щоб я щось переказала містеру та місіс Редлоу. Тож кажи.

Тонкі губи Роуз жадібно затягнулися цигаркою.

– Я не хотіла смерті преподобного. І Фредерік не хотів. Це просто сталося.

– Тому що гроші ви цінуєте більше за людське життя.

– Та пішла ти. Ти не знаєш, що таке, народитися у злиднях і зростати у пеклі.

– Тебе можуть здивувати здібності моєї уяви.

– У нас з Фредеріком була сестра, маленька дівчинка Джулія. Вона померла. Перед самим Різдвом поліцейські собаки викинули нас з нашого дому на вулицю. Батько мій у той час вже копита відкинув, тож ніякої допомоги від нього ми не чекали. Мама продала деякі прикраси, що він їй дарував. На них ми і жили до того самого Різдва. Йти нам було нікуди, тож єдине, що залишалося – життя на вулиці. Найстрашнішою виявилася перша ніч просто неба. Така дивина, правда ж, як ми віримо у свої чотири стіни, котрі кличемо домом. Віримо, що вони нас захистять від усього. А як стін нестає, ніщо вже не заважає світові розірвати тебе на шматки. Так він і вчинив. Не сумнівайтеся. Вранці, Джулія вже була мертва – замерзла. Ніколи не забуду, як всюди у той день співали колядок, як світло вигравало у вікнах заможних будинків, як всі святкували народження Господа, котрий всіх любить однаково. Проте любов і благодійність, як виявилося, розкіш не для всіх. Скоро моя мати була змушена продавати своє тіло за їжу. А ми з Фредеріком почали красти, з кишень і базарів. Вже за рік маму забрали до Бедламу. Там вона померла від сифілісу. Решта – історія, – жінка зупинилася й поглянула на цигарку, що тліла. – Думаєш, мене повісять?

– Я не брехатиму. Ситуація для тебе не обіцяє нічого хорошого. Якби ти сказала, що це не ти вбила преподобного.

– Якщо думаєш, що я доноситиму на свого брата…

– Я нічого не думаю, Роуз. Я просто повідомляю тобі факти. У тебе є шанс пом’якшити вирок, якщо ти допоможеш поліції і виведеш їх на брата. Я не вірю, що це ти забила Гамміджа до смерті лопатою.

– Яка ж ти дивачка, міс Ейрс. Спочатку заарештовуєш мене, а потім пропонуєш “дружню” пораду. Хто ти насправді? Демон чи янгол? Хоча знаєш, мені здається, ти ще й сама не з’ясувала, правда?

– Все що я намагаюся зробити, це забезпечити правосуддя.

– А, ну, звісно. А що це? Що є правосуддям?

– В розумінні кримінального кодексу, це просто – якщо ти скоїв злочин, ти маєш за це заплатити.

– А як щодо інших злочинів? Позбавлення дітей дому? Насильство над жінками за пенні, бо вони не можуть знайти роботу? Запроторювання жебраків й хворих до робітних будинків, щоб вони до кінця життя розплітали стару мотузку [2]?

– Чорт, Роуз, ви вбили людину! Як ти думаєш, що далі? Мм? У твоєму ідеальному світі, де всі діти й жінки у безпеці, що має статися із вбивцею? Що? Правильно буде просто відпустити його? Лише тому, що у нього було складне життя? Поплач і пожалійся, але знаєш що, життя складне для всіх. І різниця лише в тому, чи ти знаходиш спосіб жити чесно, чи відправляєшся до в’язниці. Тож твій вибір тепер такий: або ти кажеш мені, де твій брат, або вони повісять тебе.

– Я не знаю.

– Що?

– Я не знаю, де він.

– Це він вбив Гамміджа?

– Я не стану на це відповідати.

– Як знаєш. Я поважаю твій вибір захищати брата. І навіть заздрю тобі – у тебе хоча б є родина, за яку ти готова вмерти. Не всім навіть з цим пощастило.

Брови Роуз вигнулися у виразі здивування: про себе вона ніколи не думала, як про ту, якій поталанило.

– У мене лише одне запитання, і я залишу тебе у спокої, – сказала детектив і поклала портсигар назад собі у сумочку. – Ви гарно постаралися з усією цією виставою про привида. Навіть завдали собі клопоту, щоб роздобути перстень моєї матері, щоб змусити мене повірити у надприродне. Але як ви про це дізналися?

Обличчя ув’язненої, котре здавалося дивним чином голим без окулярів, насупилося.

– Перстень? Нічого про нього не знаю.

– Годі тобі, Роуз, тепер ти вже можеш мені розповісти. Тобі від цього гірше не стане. Перстень з трьома рубінами серед розсипу діамантів. Той, що ви поцупили з могили моєї матері.

– Ми просто хотіли налякати тебе. Не велика біда. Перстень же в тебе. Ми його собі не залишили.

– І на цьому дякую.

Великим полегшенням було те, що пояснення стосовно того, як перстень здійсним подорож з самої півночі й опинився в Лондоні під ногами Кассандри, виявилося самим буденним й ані трохи не містичним.

– Ну, добре. Я мушу йти, – детектив підвелася. Намагалася звучати, якомога більш відсторонено і не видати, наскільки вся ця розмова насправді схвилювала її.

– Ти продовжуватимеш шукати Фредеріка? – Роуз знову виглядала маленькою, як та тендітна секретарка, загорнута у теплу старомодну хустку, якою її колись відрекомендували детективу.

– Не знаю. Можливо.

Злочинниця кивнула, приймаючи правду і неминучість.

– Я можу тебе про щось попросити?

– Про що?

– Мої окуляри розтрощили, коли мене сюди привезли. Я без них майже нічого не бачу.

Дивна річ жалість. Виникає навіть до тих, хто творить жахливі речі, якщо лише дати собі волю знайти бодай одну причину, чому вони таке чинять.

– Я спробую щось зробити. Бувай, Роуз.

Коли ворота в’язниці залишилися позаду, Кассандра прихилилася до грубої кам’яної стіни, що відділяла моторошну сіру споруду від світу. Раптом її охопила печаль. Перемога й арешт злочинця не принесли тріумфу. А правосуддя ще ніколи не здавалося таким неоднозначним.

* * *

Кассандра повернулася в Сохо. Біля входу до будинку зграя дітлахів оточила її, всі вони дзижчали і стрибали навколо неї, як коники, і корчили страшні пики. Маленький Оді проявив найбільше таланту і натхнення у цій безсоромній пантомімі і заробив шилінг. Він вирячився на монету. Інші витягнули шиї, щоб роздивитися її краще. Раніше дивакувата сусідка їм стільки грошей не давала.

– Сподіваюся, ти будеш гарним хлопчиком і віддаси цю монету своїй мамі, – сказала вона Оді.

Власник будинку, містер Тодд, вислизнув зі своєї кімнати, щільно загортаючись в халат, але надто пізно, щоб встигнути приховати свій жовтуватий натільний комбінезон з відвислими колінами і сідницями.

– Для вас лист, міс Ейрс, – сказав він.

Кассандра з усіх сил намагалася не вдихати сморід смаженої печінки, який просочився з кімнати містера Тодда.

– Дякую, – погляд її впав на конверт. Адреса Вулиця Понт 62, Найтсбридж була виведена незнайомим почерком. – Хто приніс його?

– Молода жінка. Вона представилася, як Марджі Рікет.

Детектив подякувала містеру Тодду, чиє товсте обличчя випромінювало простодушну радість від того, що він стався в пригоді, і попрямувала до своєї кімнати. Зайшла всередину і першим чином витягла довжелезну шпильку, яка тримала капелюшок на її голові, і пожбурила все на купу мотлоху, що лежав на комоді. Помасажувала голову і відкрила конверт. Всередині лежала коротка записка від Марджі і лист. Спершу прочитала записку:

"Прошу мене вибачити, міс Ейрс, але я знайшла ще одного листа вчора в одній зі скринь, які належали моєму батькові. Сподіваюся, це допоможе вашому розслідуванню".

Марджі ще не знала, що розслідування було завершено. Кассандра все одно розгорнула листа і прочитала:

"Мій любий Нейтане,

Наші друзі Віктор Деверілл, Фелікс Обер і Отто Калверт прибули разом з багажем. Ми вважали, три кімнати вистачить, але потім Кларенс Коррінем здивував нас своїм візитом.

Все ж таки, ми змогли розмістити їх всіх поряд один з одним. У нашому домі затісні ліжка, але місце загалом тихе, у найвищій точці парку.

Як я і обіцяв, я тримав все в секреті від нашого батька. Ми з ним ніколи не знаходили спільної мови, а тепер я маю сумнів, що коли-небудь зможу йому довіритися.

З любов'ю,

Твій О. І."

– Яка ж я дурепа! – Кассандра одразу ж все зрозуміла, схопила капелюха і поспіхом вибігла з кімнати.

На шляху до першого поверху зупинилася біля дверей містера Тодда і нетерпляче постукала. Мить тягнулась нестерпно довго.

– Ну ж бо! Ну ж бо! – вона знову погрюкала кулаком по гнилій деревині дверей.

– Міс Ейрс! – місіс Кокс вигулькнула з-під сходів. Вона наближалася з розкритою долонею, у якій несла один шилінг. – Я сподіваюся, мої малі чортенята не поцупили це у вас?

– Не зараз, місіс Кокс, будь ласка, – Кассандра полишила спроби достукатися до власника будинку й продовжила бігти сходами вниз. Червонолиця жінка потрусила за нею.

– Один шилінг. Грубі гроші. Тож я вирішила, запитаю.

– Я сама його їм дала. Тепер він ваш.

– Оце такої. А що за поспіх, пташко? – місіс Кокс захекалася, намагаючись триматися поряд з сусідкою, яка, хоч і кульгава, раптом зробилася спритною.

– Оскільки містера Тодда немає…

– Старий поплентався до “Трьох корон”. Повернеться напідпитку, зуб даю.

– … я хотіла скористатися вашою допомогою.

– Що завгодно, пташко.

– Чи може Гаррі, чи будь-хто інший з дітей, швиденько дістатися будинку двадцять чотири на Орчард стріт?

– Та банда для вас що завгодно зробить.

– Ось, – Кассандра насипала тій в долоню ще монет. – Нехай візьмуть кеб.

– Кеб, панночко? Маленькі пройдисвіти залюбки.

– За цією адресою, дім двадцять чотири на Орчард стріт, знаходиться фотостудія. Я хочу, щоб вони знайшли Валентина Дювара і передали йому, що він мені потрібен негайно на Хайгейтському цвинтарі. Можете повторити?

Червоне обличчя виразило крайнє напруження.

– Сорок два Орчард…

– Двадцять чотири, місіс Кокс!

– Точно! Двадцять чотири Орчард стріт, запитати Валентина Дювара.

– Дякую! – детектив кинулася до виходу і одразу ж помахала рукою до водія кеба, що саме проїжджав повз. – Це питання життя і смерті!

Наступної миті вона вже зникла всередині кеба.

– Гаррі! – погукала місіс Кокс. – Ану йди сюди, маленький негіднику! Негайно вирушай до будинку сорок два на Орчард стріт!

Кебмен гнав коней, але час плазував, наче равлик. Сцени лондонського життя неквапом заповзали у віконну раму і виповзали з неї. Кассандра знову і знову стукала в стінку кеба, щоб кебмен їхав швидше. А він волав у відповідь, що знає, як вправлятися зі своїми кіньми. Коли вони нарешті дісталися цвинтаря, детектив вистрибнула з кеба ще до того, як той зупинився.

– Почекайте на мене! – кинула вона кебмену, продираючись через натовп, який йшов за труною між двома каплицями. Чоловіки і жінки, одягнені як зграя ворон, плелися за багато прикрашеною труною, щоб попрощатися з кимось, хто, вочевидь, займав високе становище в суспільстві.

Кассандра потрапила на цвинтар через колонаду і одразу ж натрапила на борозни в землі, які залишили колеса тачки. Декілька з них перепліталися, звивалися і розходилися в різних напрямках. Пішла вздовж них, аж поки вони не привели її до Терасових Катакомб.

"...ми змогли розмістити їх всіх поряд один з одним. В нашому домі затісні ліжка, але місце загалом тихе, у найвищій точці парку".

Омер Інглтон навмисно писав загадками, щоб магістр Ордену, барон Гексем, чоловік, якого, як зрозуміло з листа, інші члени ордену зневажали, не зміг зрозуміти, де були приховані коштовності у випадку, якщо він би натрапив на листа. У тексті Інглтон називав магістра Ордену, барона Гексема, батьком:

"Як я і обіцяв, я тримав все в секреті від нашого батька. Ми з ним ніколи не знаходили спільної мови, а тепер я маю сумнів, що коли-небудь зможу йому довіритися".

Саме тому барон не знав про існування скарбів.

"Затісні ліжка у найвищій точці парку" – так могли бути зашифровані катакомби, куди і вели борозни від тачки.

Кассандра увійшла до споруди, де розташовувалися катакомби, намагаючись ступати якомога тихіше. Нікого поблизу не було, окрім мертвих, які спочивали у трунах, не захищених від допитливого ока візітерів.

Вона рухалася тихо вздовж стіни, поки не знайшла нішу, на якій значилося ім'я Кларенс Коррінем – один із друзів, про яких йшлося в листі Інглтона. Ніша була порожня, як і дві сусідні. Цементні дверцята, які раніше закривали ці локулі, лежали на підлозі, розбиті на друзки. На одній із них жінці вдалося розгледіти ім'я Фелікса Обера – ще одного друга з листа Інглтона. Сліди в шарі пилюки на дні кожної локулі вказували на те, що звідти нещодавно витягли труни.

Ед Брокінгтон, а точніше Фредерік Уортон, обвів їх всіх навколо пальця. Він обчистив катакомби прямо у них під носом і перевіз коштовності у тачці.

– Яка ж я дурепа, – Кассандра загарчала сама на себе.

Пройшлася вздовж катакомб, намагаючись знайти рішення, викручуючи мозок, як губку. Переглянувши ще раз список імен з листа, вона зупинилася перед нішею Отто Калверта. На відміну від решти, та залишилася недоторканною. Детектив наблизилася, щоб роздивитися нішу краще.

Далі все відбувалося, як в кошмарі, де вона намагалася втекти від монстра, який ховався в кабінеті батька, але тіло її відмовлялося слухатися. Щось тріснуло позаду. Вона хотіла озирнутися, розуміючи, що зараз все і трапиться, і одразу ж отримала удар по голові. Катакомби похитнулися перед її очима. Вона втратила свідомість.

* * *

Було важко дихати. Здавалося, на грудях у неї лежало ковадло.

Кассандра отямилася від нестачі повітря. Розплющивши очі, нічого не побачила, окрім червоних кругів перед очима. Одне коло збільшувалося і розчинялося в темряві, породжуючи інше коло, яке повторювало долю попереднього. І так знову й знову.

Обстеживши темряву навколо, детектив визначилася, що перебувала в горизонтальному положенні в темному місці, де було мало повітря. Легені наче зменшилися до розміру яблука. Жахливе усвідомлення прийшло до неї. Мацаючи темряву, жінка впевнилась, що найстрашніша підозра була правдива. Навколо було шість стінок. Вона лежала в труні.

– Ні, ні, ні, ні. Тільки не це, – прошепотіла. Істеричний сміх вихопився у неї з грудей. – Не може бути, щоб це трапилося зі мною знову. Як це можливо?

Надавила на накривку, але та не поворухнулася ані на дюйм. Вона спробувала знову руками і колінами. Безрезультатно.

Десь у шлунку зароджувалася паніка, важка, наче каменюка. Вона ставала все більшою і більшою. Кассандра стисла кулаки. Ніякої паніки. Вона видихнула, заспокоюючись. Намагалася дихати неглибоко, щоб заощадити повітря, поки роздумувала над тим, що їй робити. Але мозок зачепився за одну думку – вона помре тут без повітря.

Жінка продовжила намацувати простір навколо і натрапила на свою палицю, яка лежала поряд із нею. Голівка палиці у вигляді пантери була повернута до її ніг. Вона підтягла палицю ближче до себе і розмістила її таким чином, щоб кінчик її торкався стінки труни в неї над головою. Їй довелося вигнутися неймовірним чином. Нестача повітря ставала нестерпною. Вона повільно задихалася.

І у момент, коли вона на мить втратила свідомість, сталася неймовірна річ. Фрагмент спогаду, який вона давно втратила, несподівано повстав у неї перед очима, такий яскравий і болючий, немов це сталося вчора.

То був сонячний день. Маленька Кессі відкинула капелюха. Це розізлило її няньку:

– Ми ж не хочемо, щоб на цьому красивому личку з'явилося ластовиння.

Але сонце було ніжним. Кессі бігла через поле. Один чортополох, одна кошача м'ята, один болотний вереск, одна кульбаба для її милої матусі.

– Ми не збираємо кропиву, – нагадала собі Кессі. – Вона жалить.

І тоді вона побігла додому так швидко, як тільки могла, притискаючи до себе маленький букетик. Її ручка спітніла і увібрала в себе аромат квітів. Кессі забігла в прохолодний будинок, нюхаючи долоню.

– Де мама?

– Я її не бачила ще з учора, маленька леді, – сказала покоївка. – Я перевірю її спальню.

– Я сама!

По дві сходинки за раз. Сходи були старі і скрипучі. Коли Кессі на них стрибала, вони скрипіли. Спальня матусі була вже ось тут, за рогом. Найкраща спальня в графстві! Так казала камеристка, така горда, що служила в такому славетному домі.

– Мамо!

Кессі радше поплескала в двері кімнати, ніж постукала. Вона ніколи не стукала, бо від того боліли кісточки її пальчиків. Дверна ручка була туга, але Кессі змогла її повернути. Двері клацнули. Цей мелодиійний звук запрошував дівчинку в кімнату до матусі і в її обійми.

– Мамо!

І ось вона, біля вікна. Наче вальсує. Така граційна, немов застигла в повітрі.

– Я принесла тобі квіти, матусю!

Кессі зайшла до кімнати. Мама не повернулася до неї. Вона погойдувалася. Зліва вправо. Такий дивний танок. Кессі звела очі до стелі. Мама висіла на мотузці.

Маленькими ніжками Кессі підійшла ближче. Вона взялася за поділ маминої сукні і розвернула її до себе. Канделябр, на якому вона висіла, задзеленчав. Обличчя мами більше не було красивим. Воно було синє, її язик стирчав з почорнілого рота. Кессі закричала.

Хтось біг угору сходами.

– Боже всемогутній! – скрикнула покоївка. Вона схопила Кессі і вибігла з нею з кімнати.

Останній відчайдушний вдих повернув Кассандрі свідомість. Вона принишкла у домовині і тихенько заплакала від болю, що їй завдав спогад.

– Ну що ж ти, ганчірка. Зараз не час для сліз.

Все, що їй було необхідно, це один постріл. Для цього треба було зігнутися, щоб натиснути на курок, який знаходився біля голівки палиці, але труна була надто вузька. Вона перемістила ноги в протилежний кут і зігнула коліна ще трохи. Біль у кульгавій нозі був запаморочливий, нестерпний аж до крику. Кінчики пальців вже майже дісталися спускового гачка. Майже.

А що, як вона не в катакомбах? Що як Уортон поховав її живцем під землею? Тоді, якщо вона навіть прострілить дірку в труні, це не дасть їй змогу вдихнути свіжого повітря. Хоча ні, це неможливо. Уортон не міг мати стільки часу, щоб поховати її під землею. Чи міг? Вона не знала, як довго залишалася непритомною.

Нарешті, Кассандра змогла розташувати палицю так, що дотяглася пальцем до спускового гачка. Перевірила, чи дуло рушниці було спрямоване у вірному напрямку і заплющила очі – дурна реакція, яка не врятує її від рикошету. Затримала подих і натиснула на спусковий крючок. Постріл був гучніший за гармату. Він оглушив її. Жінка затиснула руками голову. Дзижчання у вухах було таке сильне, що голова от-от могла луснути навпіл. Вона застогнала від болю і якийсь час навіть не могла наважитися поворухнутися.

Потік холодного повітря торкнувся її обличчя. Детектив жадібно вдихнула через крихітний отвір діаметром в палець. Дзвін у вухах трохи вгамувався. Однак через дірку, яку вона прострілила, всередину не просочувалося світло. А що як вона дійсно під землею або в склепі? Кассандра напружила слух. Цвіркуни скреготали. Вже була ніч.

Отвір від пострілу був надто маленький, щоб допомогти їй вибратися. У рушниці-палиці був лише один заряд. Більше вона їй нічим не зарадить.

– Гей! – закричала полонянка. – Хто-небудь! Я тут! Допоможіть!

Почекала. Цвинтар мовчав. Сова перестала ухкати і полетіла геть. Від звуку крил, що затихав вдалині, жінка впала у відчай.

– Ні. Не залишай мене.

Почала гатити стінки труни. Длубала прострілену дірку пільцями. Розширити її не було ніякої можливості.

– У мене ж є ніж, – пригадала.

Та зброя була прихована в її чоботі, надто далеко, щоб можна було дістати. Вона вигнулася, намацуючи його. Нізащо його не дістане.

З відчаю Кассандра знову почала бити накривку руками, аж поки вони не почали боліти. Потім вона відчула якийсь порух біля своїх ніг. Застигла. У ногах труни щось знаходилося. Пацюк? Комаха? Чи щось інше? Ще раз простягла руку до ножа, але безрезультатно.

Вона знову відчула порух біля ніг. Щось повзло вздовж її тіла, вище, до її стегон. Жінка залементувала на всю міць легень, аж раптом труну хтось із силою висмикнув з ніші, де та знаходилася увесь цей час. Домовина впала на кам’яну підлогу катакомб. Від струсу дерев’яні стінки розвалилися і звільнили Кассандру.

З криком й вереском вона перекотилася на живіт й відповзла геть. Пацюк, волохатий диявол, потрусив геть. Спершу жінка просто лежала і важко дихала, перш ніж зрозуміла, що розпросталася під ногами Валентина та містера Редлоу. Потім встала навкарачки і підвелася, відмовляючись від запропонованої допомоги.

– Отакої. Що сталося? – комендант підібрав палицю з пантерою і віддав її власниці.

Приводячи до ладу сукню, Кассандра намагалася не дивитися у бік Валентина, який докладав усіх можливих зусиль, щоб не сміятися.

– Це був Фредерік Уортон. Він наніс мені удар по голові й закрив у труні.

– Яке чудовисько! Ви поранені?

– Ні. Не думаю. Хіба що моя гідність.

Валентин не втримався і розреготався.

– Вибачте. Це… це… одна з моїх дивакуватих рис. Я завжди сміюся, коли хтось… ну, знаєте… спотикається або… – ним знову заволодів неконтрольований регіт.

– Як це по-християнськи з вашого боку, – відповіла Кассандра. – І де вас чорти носили? Я відправила по вас хлопців цілу вічність тому.

– Я не винен. Малі пройдисвіти переплутали адресу, – Валентин потиснув плечима.

– Я вб’ю місіс Кокс. У будь-якому випадку, дякую, що врятували мене.

– Мг, – відповів той через стиснуті губи, ще й досі стримуючи сміх, що душив його.

– Треба вас доправити у дім і викликати лікаря, – містер Редлоу взяв жінку під лікоть.

– Ні. Не зараз. Уортон може ще й досі бути неподалік. Ми маємо його знайти.

Коли вони вибігли з воріт цвинтаря, важко навантажений фургон саме від’їжджав.

– Ось, – вказав на нього Валентин, як той зник за рогом.

– Це він, – детектив підібрала з бруківки один фальшивий бакенбард рудого кольору.

Містер Редлоу свиснув водію кеба на протилежній стороні вулиці. Той хльоснув коней, щоб під’їхати ближче.

– Їдь за фургоном! – скомандував комендант, коли всі троє заскочили всередину.

Кеб помчав лабіринтом вулиць, кидаючи пасажирів з одного боку на інший. Він легко входив у повороти і швидко наздогнав важкий від ноші фургон.

Валентин звисав з вікна, спостерігаючи за погонею.

– Не дайте йому втекти! – кричав він кебменові, котрий відповідав лайкою.

Аж раптом, постріл пролунав між двома рядами будівель, що стояли вздовж вулиці. Валентин пригнувся й заховався всередині. Водій знову вибухнув лайкою. Ще одна куля продзижчала над кебом – і його власник вмовк. Тіло його перекотилося дахом карети і впало на бруківку під несамовиті крики перехожих свідків.

Троє пасажирів обмінялися ошелешеними поглядами. Містер Редлоу прочинив ногою дверцята й виліз на сидіння водія у той час, поки кеб мчав прямо на ринкові кіоски. Він підібрав повіддя і направив коней у провулочок, уникнувши зіткнення. Та кеб добряче побило і потрусило між будівлями. Потрощилися ліхтарі – вони втратили світло. Дверцята, що їх залишив прочиненими комендант, відірвало, і тепер, мешканці будинків, що визирали з вікон, потурбовані гуркотом, бачили двох нічим не захищених пасажирів всередині кеба, що наче вирвався з самого пекла.

Знову прозвучали постріли над кебом. Вони відгризли шматки цегли від домівок, в усі сторони посипалася шрапнель.

– Чорт! Скільки у нього ще куль? – крикнув Валентин, обережно визираючи з кебу, коли на всій швидкості отримав ляпаса прямо в обличчя від вивіски паба, що пролітала повз. Чоловік впав на сидіння, закриваючи долонями лице й стогнучи від болю.

Кассандра видобула металеву коробочку для пігулок й потрусила нею біля вуха. Всередині задзеленчало. Коли вона відкрила її, там була лише одна куля. Ще один постріл продерся через передню стінку кебу, поки жінка намагалася зарядити кулю в американську рушницю, замасковану під палицю для ходьби.

Кеб пробрався через густо забудовані провулки й погоня продовжилася вже вздовж каналу Рідженс.

– Тримайте мене! – детектив звісилася з дверного отвору.

Валентин міцно вхопився за ручку біля дверцят, а іншою рукою оповив свою партнерку.

– Тримаю!

Вона прицілилася у Уортона: той був не надто далеко, його добре освітлювало місячне сяйво. Обличчя його, побите негодою, повернулося до них, коли чоловік знову поцілив у переслідувачів. Ящики повні дорогоцінностей торохкотіли позаду нього, немов гуркотом намагалися настрахати й відгонити будь-кого, хто жадав ними заволодіти.

– Стріляйте в нього! На що ви чекаєте? – кричав Валентин.

У голову? Ні. Купа золота не варта людського життя. У плече? У неї лише одна куля. Кассандра поцілила злочинцю у руку і натиснула на курок. Той завив і впустив поводдя. Фургон понісся вбік, збився з дороги. Кобила, що дико іржала, знесла хлипку огорожу й звалилася у канал.

Темні води жадібно проковтнули фургон і коштовності. Несамовите іржання кобили, що тонула, розривало тишу серед кам’яних вулиць біля каналу. Два молодики на човні, що наближався, пірнули у воду і відрізали поводдя, щоб врятувати тварину. Древній на вигляд капітан човна стояв на його носі й недоброзичливо дивився на Фредеріка Уортона, чия голова бовталася на поверхні, як стигле яблуко.

– Чортові п’яниці, – плюнув капітан у канал.

Кассандра, Валентин і містер Редлоу злізли з кебу й підбігли до зламаної огорожі. Звуки поліцейського свистка і ревіння двигуна наближалися. Уортону залишалося лише вовком дивитися на своїх переслідувачів – тікати йому було нікуди.

– Оце такої! – вигукнув комендант, лише зараз усвідомлюючи, який хаос вони вчинили.

– Ми впіймали його, – Валентин і досі не вірив.

– Так, ми його впіймали, – коли детектив поглянула на свого партнера, навколо його очей вже сформувалися два величезні темні синці – прикрий наслідок зіткнення з вивіскою пабу. Тепер він нагадував панду. Жінка розреготалася.

– Що? – не зрозумів той, коли навіть комендант розсміявся.

– Тепер я розумію, чому так смішно, коли комусь боляче.

Розділ 19

Примарна рука

Перші шпальти усіх газет імперії наввипередки розповідали історію сестри й брата, котрі обкрадали могили на Хайгейтському цвинтарі. Двадцять другого жовтня 1900, від Торонто до Калькутти, за сніданком всі читали про цих двох, що полювали на давно зниклі коштовності таємного Ордену.

Оскільки подробиці розслідування не розголошувалися, публіка робила найбільш неймовірні припущення про Уортонів та їхні наміри. Зі слів деяких романтично налаштованих читачів, парочка взагалі була благородною, бо збиралася пожертвувати все вкрадене добро притулку, що зробило з них ледь не Робін Гудів в очах бідних та знедолених.

Цікавість до справи розгорілася ще більше, коли олії у вогонь підлила стаття у Дейлі Телеграф про леді детектива, яка поклала край маленькій пригоді Уортонів. Її називали Леді К. Судячи з того, як точно художник передав її зовнішність на ескізі зі сценою, де Кассандра тримала Роуз під прицілом посеред елегантно мебльованої кімнати у домі коменданта, не було сумнівів, що “достовірним джерелом”, згаданим у статті, була не хто-небудь, а сама місіс Редлоу.

Філіпа Інглтона відпустили з-під варти, після того, як заарештували Фредеріка Уортона. Жоден з Інглтонів не подякував детективові за допомогу в розслідуванні. Невдовзі вони прислали до неї дворецького Огборна із виписаним на її ім’я чеком. Старий гидливо зайшов до будинку, де вона мешкала, і вручив їй того папірця з легкою посмішкою, яка немов мала компенсувати брак вдячності від його хазяїв.

Через кілька тижнів, Уортони повстали у суді. Фредеріка визнали винним у вбивстві й засудили на страту через повішання. Щодо Роуз, хоч вона і виступала мозком всієї їхньої кримінальної діяльності, її визнали винною лише у крадіжці й перешкоджанні слідству. Її засудили на двадцять років ув’язнення. Колись вона сказала, що її завжди засмучує, коли вона рахує, скільки років людина прожила, дивлячись на дати на надгробку. Що ж, коли Роуз звільнять за двадцять років, їй буде п’ятдесят вісім – така арифметика здавалася Кассандрі значно більш сумною. До того, як ту перевели у місце відбування покарання, детектив принесла їй нові окуляри. Більше вони ніколи не бачилися.

Однак нічого з перелічених подій ще не відбулося на той момент, коли Кассандра прийшла до фотостудії.

– А, ось і ви, – Валентин віддав їй конверт. Синці навколо його очей тепер вже набули темного фіолетового кольору, від чого він ще більше нагадував панду.

– Вибачте, не можу дивитися на вас без посмішки, – сказала вона, відкриваючи паперовий пакет.

– Дуже радий, що вам притаманний гумор.

Всередині лежала фотокартка її самої, яку детектив мала намір надіслати у Какстон Хол, своїй родині. Якісна робота – фотограф зумів передати найкращі її риси: гра тіней на одній стороні обличчя, незначний поворот голови, що підкреслював форму носа, і вдумливий та глибокий погляд.

– Знаєте, дехто вірить, що фотографія зберігає часточку нашої душі, – Валентин приводив до ладу обладнання.

– Яка шкода, що треба надіслати її до Какстона. Жодна часточка моєї душі не заслуговує на те, щоб бути там запротореною.

Слова її змусили фотографа зупинитися на мить, коли він вкладав триногу у дерев’яний ящик.

– Дім рідний дім, так? – мугикнув він.

– Так. Зачекайте-но, – жінка піднесла фотографію до очей. – А це що?

– Що?

Валентин відсунув вбік важкі гардини, що закривали вікно, і сліпуче, але ненасичене кольором денне світло затопило кімнату. Вони обидва схилилися над фотокарткою.

– Повірити не можу, що ви викинули цей жарт, – Кассандра вказала на своє зображення: там, на її плечі, лежала жіноча рука, напівпрозора, але переплутати її ні з чим не можна, хоч поряд з детективом на фотографії нікого не було. Рука просто зависла у повітрі, відірвана від тіла, примарна. – Я ж сказала, що це для моєї родини.

– Чекайте, чекайте, чекайте, – чоловік вдивлявся у зображення. – Я нічого не робив. Богом клянуся! Я не підроблював її.

– Ви ж майстер оптичних ілюзій, – вона вхопила свою сумочку й попрямувала до виходу.

– Ні, ні, ні! – фотограф встав у неї на дорозі, чіпляючись руками за дверний отвір, як павук, і у той же час продовжуючи вивчати фотографію. – Це неймовірно! Здається, я, нарешті, спіймав його на камеру.

– Кого?

– Привида!

– Ну, досить. Пустіть мене.

– Як мені вам довести?

– Ніяк. Бо привиди не існують.

– Чому ви не можете хоч трохи відкрити розум, звільнитися від упереджень? Ми з вами стали свідками чогось дійсно фантастичного.

– Знаєте, що фантастичне? Ваша зухвалість. А тепер, дайте пройти.

– Я знаю, що нам допоможе. Експеримент.

– Що?

– Я знову вас сфотографую. Слідкуватиму за кожним кроком процесу. І якщо рука не з’явиться цього разу, ви виграли, я посипаю голову попелом і визнаю, що сталася якась… технічна помилка.

– Так ви це називаєте? – Кассандра склала на грудях руки. – А що станеться, як вона з’явиться знову?

– Ну, тоді це вже буде набагато важче пояснити. А також, мушу одразу сказати, що проявити фотографію займе кілька годин.

– Добре. Давайте проведемо експеримент, – вона зітхнула.

– Чудово. Дякую!

Він вибіг з кімнати і почав встановлювати триногу. У детектива був час роздивитися фотографію краще. І коли вона придивилася, серце у неї обірвалося.

– Містере Дювар, – погукала. – Я не думаю, що нам знадобиться експеримент.

– Що? Чому? – він повернувся.

– Я знайшла доказ того, що ви цього не робили, – прошепотіла вона, відчуваючи, як світ погойдується навколо неї. – Принаймні, вам було б доволі важко провернути це.

Примарну руку, що лежала у неї на плечі на фотокартці, прикрашав перстень з трьома рубінами серед розсипу діамантів. То був перстень її матері. То була рука її матері.

Які б оптичні ілюзії Валентин не був здатен створювати, він вже точно не вмів підіймати з могил мертвих. Якщо тільки мертві не повстали самі.

Про автора

Марина Гайдар, канадсько-українська письменниця, автор серії готичних детективних романів “Тіні Кассандри”. Переможниця конкурсу коротких оповідань жахів “Twisted 50” Лондон, 2017. Має публікацію оповідання у збірці “Різдвяний шепіт”. Марина також професійно пише сценарії та працює у кіно в Канаді.

Жанри, у яких Марина найбільше любить писати – історичний детектив, містика, фентезі та наукова фантастика. Улюблені автори: Ремарк, Остін, Дяченки, Несбьо. Марина – поціновувачка кіно та кави, дуже любить котів.

Вважає, що найліпший спосіб, у який можна здобувати життєвий досвід та натхнення – це подорож. На серію готичних детективних романів її надихнув візит до Хайгейтського цвинтаря у Лондоні.

Мріє вирушити у навколосвітню подорож.

Дізнатися більше про автора

Сторінка на Фейсбуці – @marynagaidar

Сторінка в Інстаграмі – maryna_gaidar_avtor

Вебсайт – www.mgaidar.com

Примітки

[1] Кадавер – тіло покійника, що використовується для досліджень. ЧИТАТИ ДАЛІ

[2] Розплітання старої мотузки – один з видів робіт, котру виконували в’язні у вікторіанській Англії; вони розплутували стару мотузку в окремі пасма, щоб зробити з них нову мотузку. ЧИТАТИ ДАЛІ