Марина Гайдар

Невідомий кордон

книга перша

Червоне світло маяка

Розділ 1 • Монстр в місті небажаних

Едвард щойно вийшов з вокзалу, після майже місяця, що він провів у потягах, і одразу ж вступив у свіжу купу собачого лайна. Вичистивши чобіт об бордюр, він озирнувся. Намисто із брудних зелених вагонів ще й досі пихкотіло на колії, якою він прибув до міста.

Трохи подалі, під стіною, юрмилися безхатченки, такі брудні й коричневі на вигляд, що нагадували згнилі картоплини. Вони протягували до прибулих пасажирів засмальцьовані стаканчики у якійсь кволій спробі випросити грошей, але ті проходили повз, кожен міркуючи приблизно однаково: “Ще чого. Я і так сплачую такі високі податки. Нехай держава про них піклується.”

Довкола височів Новий Львів — мегаполіс, що роздавив своїми брутальними хмарочосами романтичний дух минулого. Під його залізобетонними фундаментами циклопічних розмірів лежали кістки старого Лева. Затишні провулки, просякнуті ароматом кави, поступилися місцем більш утилітарним проспектам, схожим на полишені шахти ліфтів, в яких зі стін стирчали дроти і труби. Романтика двадцять другого століття, яке ще не настало, але вже нахабно вхопило свого попередника за горлянку.

Проте Едвард сюди не заради архітектурного туризму подався. Їхати на схід було єдиним варіантом. Захід — означав більше контролю, а як наслідок — більше носів, що пхалися б у його справи. Він же мав намір знайти хоча б крихту свободи у світі, в якому свобода була ілюзією: про неї писали книги, у неї було приємно вірити, за неї навіть інколи воювали, але коли вщухали емоції та затихали гармати, світ повертався до тієї самої чарівної ілюзії, що буцімто в упорядкованості є свобода. Що є свобода в кордонах, паспортах, законах. Саме кордонів і паспортів Едвард і мав намір уникати. А закони, як казав його батько, написані для бідних.

Едвард перевірив кишені — там був пожмаканий квиток, і дірка. Але залишатися бідним на довго він не збирався. Підтягнув на плечі напівпорожню сумку, яку насправді набив газетами, щоб здавалося, що в нього є хоч який багаж — для відвернення уваги — і пішов куди очі його вели.

Усюди стовбичили потворні, кремезні хмарочоси, а біля їх підніжжя цілими намистами рясніли савдепівські багатоповерхівки усіх можливих відтінків сірого, старіші споруди із більш романтичними вигинами, а також маленькі миршаві будиночки, кіоски і намети, де знайшли прихисток майже всі культури світу. Цілі квартали займали китайці, індійці, араби та ще Бог знає хто — такий вигляд мало перенаселення. Були тут і ті, хто тікав зі своєї батьківщини від війни, переслідувань, або ж просто був переселений сюди з Європи як “небажаний контингент” згідно з програмою контролю імміграції за 2095 рік. Тут вони всі були на рівних правах — всі небажані.

Можливо, Едварду слід було поїхати ще далі на схід, у якусь безнадійну дупу світу, де владу мали не бюрократичні пацюки, а автомати. Але потяг з Будапешту до Нового Львова відправлявся найближчим часом, ним він сюди і дістався. До того ж, досить з нього автоматів.

Едвард втягнув носом сморід цього несимпатичного сучасного Вавилону, і рушив площею. Смерділо каналізацією, яка не витримувала такого напливу міжнародного лайна; паленими дровами, а також дивною сумішшю їжі.

Тільки—но Едвард пірнув у провулок з кіосками, десяток голосів почав запрошувати його скуштувати чудові люля—кебаб і божественні хенкалі. Він і поняття не мав, що то таке, але на вигляд було значно краще за те, чим його годували у казармі. Шлунок був порожній, але й гаманець теж.

Натовп коливався у провулку в ритмі мегаполісу. Сюди приходили попоїсти, відремонтувати взуття, поголитися і навіть купити кохання дівок усіх кольорів і відтінків. Вони стояли біля домів розпусти і стріляли очима у натовп.

— Заходь до мене, красень, — темношкіра жінка торкнулася його плеча.

Едвард блимнув на неї, і вона забрала руку — зрозуміла, що з таким краще не зв’язуватися. Відійшла у тінь будинку і переключила увагу на якогось прищавого юнака. Едварду доведеться попрацювати над своїм вмінням спілкуватися, якщо хоче знайти бодай якусь роботу. Проте де йому знайти достатньо симпатії до людей після всього того, що він бачив і пережив, після того, як його єдиним контактом із людьми стало їхнє вбивство за гроші?

Між кіоском з ремонту годинників і лотереєю, він знайшов те, що йому було потрібно. Прочинив двері у задушливу кімнатку ломбарду і зайшов. Заполонив собою весь простір, де ще не було завалено мотлохом.

Дрібненький чоловічок із невеличкою лисиною у віночку з темного волосся і в одязі, який він, мабуть, доношував за кимось значно більшим за розміром, зіщулився. Він пробіг очима по сумці в Едварда за плечем і, визнавши в ньому чужинця, тицьнув пальцем у табличку на прилавку: “Ми розмовляємо англійською та хінді”.

— Купиш годинника, старий? — запитав клієнт англійською.

— Показуй, — відгукнувся чоловічок у мішкуватій ряднині.

Едвард намацав годинника у нагрудній кишені і поклав на прилавок. Не беручи річ до рук, чоловічок поглянув на неї, потім з—під лоба — на Едварда. Можливо, здогадався, що годинника було вкрадено. Бо звідки у такого лобуряки золота прикраса, та ще й з таким файним механізмом? Що ж, чолов’язі в потязі треба було пильніше слідкувати за своїми речами і не розкидати їх абиде.

Чоловічок зненацька вигукнув щось на хінді, звертаючись до брудної ганчірки, котра закривала прохід вглиб будинку в нього за спиною. Відкинувши ганчірку, з’явився пузань — чоловік у традиційному індійському вбранні такого білосніжного кольору, що аж в кімнатці стало світліше. Він одразу ж оцінив годинника. Потім його чорні очиці оцінили Едварда, поки він роздумував, яку найменшу суму може запропонувати клієнтові таких ведмежих габаритів.

— Двісті, — нарешті сказав він і впевнено задрав подвійне підборіддя догори.

Едвард посміхнувся одним кутиком рота. Чоловік у білосніжному одязі посміхнувся у відповідь, нахабно, як жаба, яка щойно вловила муху. Неквапливо, Едвард зняв з голови кепку і недбалим рухом струсив з неї порошинки. Обидва працівника ломбарду витріщилися на його голову, вкриту жахливими, франкенштейнівськими шрамами. Едвард, немов ненавмисне, озирнувся довкола — на полиці, заставлені товарами. А коли повернув погляд до двох чоловіків, вони ще й досі з відкритими ротами споглядали його вражаючий уяву скальп, який він їм люб’язно продемонстрував.

— П’ятсот ви сказали? — Едвард почухав лоба загрубілими пальцями зі збитими кісточками.

Власник ломбарду тицьнув свого працівника ліктем у бік. Той одразу ж заходився відраховувати з—попід столу пожмакані банкноти і навіть послужливо розгладив кожну ребром долоні.

— Чотириста вісімдесят п’ять, — сповістив чоловічок у завеликому одязі, коли поклав на прилавок останню банкноту. Коробка, звідки він діставав гроші, тепер була порожня. Знервовані очі працівника блищали у тьмяному сонячному світлі, що ледь продиралося крізь брудне віконце. Виблискував золотий зуб власника ломбарду.

— П’ятсот, старий — повторив Едвард. — І оце також, — він видобув із коробки на полиці кастет і поклав його на прилавок.

— Я не старий, — пробуркотів зіщулений чоловічок. — Просто я лисію.

— Краще старий, аніж мертвий, — підсумував клієнт і почухав пальцем потилицю у жесті очікування.

Власник ломбарду додав кілька банкнот, котрих не вистачало, із власної кишені. Едвард згріб гроші з прилавка і засунув їх у нагрудну кишеню.

— На все добре, — знову насунув на лоба кепку і пішов собі.

На розі двох вулиць, які нічим на відрізнялися одна від одної, ані брудом, ані смородом, Едвард замовив тих самих кебабів і хенкалі. Поки йому наповнювали їжею пластиковий контейнер із собою, Едвард зачаровано спостерігав, як якесь молоде арабченя вправно рубало м’ясо величезним ножем, завеликим для його руки. В Іраку, де він служив, місцеві володіли ножами не гірше, але різали вони не котлети, а Едвардових товаришів. І його самого рясно прикрасили мереживом шрамів.

Коли заволодів контейнером з пластику, Едвард попростував вулицею далі. Їв на ходу. Йому конче потрібно було знайти якесь житло. Поцікавився у перехожих, де можна було зняти кімнату. Коли звертався до них, вони мали такий вигляд, наче він збирався їх пограбувати або відкрутити голови. Едвард вихопив поглядом своє віддзеркалення у вітрині магазину солодощів, зрозумів чому — мав загрозливий вигляд, набутий за роки служби. Із середини магазину солодощів на нього витріщалися діти, немов він належав до цирку уродів, — роти у них повідкривалися. Люди жахалися того, яким він був ззовні. Але якщо б вони знали, яким він був всередині, вони б, певно, жахнулися ще дужче.

Так і не знайшовши притулок, Едвард вже вирішив, що заночує у якомусь парку, хоча за цілий день в цьому бісовому місті не побачив і деревини. На щастя, пізно ввечері забрів до брудного бару під назвою “Полум’яний бик”. Той обіцяв дешеве питво і головний біль. Але це краще за головний біль без питва — той, що і так не полишав Едварда ані на хвилину.

Зсередини бар виглядав доволі затишно. Грала непогана музика. Щось таке, що викликає бажання, що аж щемить, сісти на Харлей та податися у подорож. Або ж нализатися. Харлея у нього не було, тож довелося розраховувати на другий варіант втіхи. Мелодія лунала зі старого музичного автомату, що грає пісню на замовлення за копійчину, — такого вже кілька десятиліть не випускали. Автентичний, із самої Америки.

Едвард всівся за барну стійку. За стілець від двох чолов’яг якоїсь європейської національності. Ті помітили новоприбулого, і тепер вже не реготали, а лише обмінювалися приглушеними смішками, немов намагаючись не розбудити когось. Вони зміряли поглядами військові чоботи Едварда.

Бармен, чоловік з видовженим худорлявим обличчям нездорового кольору, приязно посміхнувся до нового клієнта — його вразила природна здібність Едварда самим своїм виглядом вгамовувати надто галасливих відвідувачів. Сам був скоріше за все слов’янином.

— Англійська? — запитав новоприбулий клієнт і втомлено всівся на високий барний стілець. Свою сумку кинув додолу.

— Англійська, французька, німецька. Бармени — найкращі філологи у світі.

Певно, цей маленький жартик зазвичай допомагав чоловіку за стійкою розпочати бесіду, але не цього разу.

— Налити чого, друже?

— Пива. Темного.

Поки бармен виконував бажання клієнта, оцінював поглядом його зовнішній вигляд. Те, що він не зняв у погано освітленому приміщені кепку, а навпаки насунув її на лоба, наштовхувало на певні висновки.

— Ось. Найкраща пінта в усьому цьому проклятущому місті, — сказав бармен і поставив перед чоловіком кухоль темного з пінкою.

Едвард зробив ковток під пильним поглядом бармена, який очікував на реакцію. Пиво було напрочуд непогане для такої пацючої діри. А якщо враховувати, що воно у Едварда було перше за декілька років його армійської муштри, могло навіть здатися чудовим.

— То ти подорожуєш, друже?

— Типу того, — Едвард пригостився залишками горішків, що не доїв попередній клієнт.

— У тебе американський акцент.

— Та невже?

— Чудова країна, Америка. А звідки ти саме?

— Я що, на допиті?

— Та ти чого? Я просто намагаюся бути дружнім. Підтримати бесіду.

— Не варто, — Едвард підштовхнув до нього свій порожній келих, вимагаючи ще. З крану знову полився золотий напій.

— Знаєш, це гарне місце, щоб розпочати нове життя, — знову заговорив бармен. — Місце, щоб, так би мовити, залягти на дно.

Едвард прямо поглянув тому в очі. Власник закладу не знітився. Клієнт стиснув губи у якійсь невиразній напівпошмісці — йому не кортіло, щоб цей натиральник кухлів рився у його минулому і мав наглість давати рекомендації.

— Якщо треба десь заночувати... — бармен кивком голови вказав на стелю у себе над головою. — Другий поверх. Є пара кімнат. Не Гілтон готель, звісно, але дах над головою.

— Скільки береш? — поцікавився Едвард.

— Десять доларів за ніч.

— П’ять, і я залишуся на тиждень. А може і більше, як запропонуєш сніданок.

Бармен вишкірився і зняв із гачка за спиною ключа.

— Сходами на другий поверх. А там наліво.

Едвард взяв ключа і одним ковтком допив рештки пива.

— Слухай, а роботи в тебе часом не знайдеться?

— Ні, вибачай, друже. Сам працюю за копійки, — він обвів себе руками, наче демонструючи, який він бідний. — Ще одного працівника собі не дозволю. Але в цьому місті повно роботи для людей з твоїми, — він вказав на Едвардове тіло, — фізичними даними. Тут повно грабіжників. Усюди шукають охоронців. Головне, не йди у квартал до росіян! — крикнув навздогін, коли Едвард вже почвалав до сходів. — Їх ніхто не захистить! — він реготнув — власний жарт здався йому дотепним.

Коли Едвард озирнувся на бармена, той порався за стійкою і посміхався, дуже задоволений своєю благодійністю.

У коридорі на другому поверсі горіла лише одна лампочка. Місце здавалося похмурішим за похоронне бюро: темні шпалери, патьоки на стелі та стінах від даху, що протікав, а в кінці вузенького коридору віконце вкрите таким шаром міської кіптяви, що розгледіти через нього можна було лише нечіткі плями неонових вивісок навпроти.

Плювати! Головне, щоб тут його не знайшли. Едвард доклав зусиль, щоб сліди його загубилися, але був певен, люди, які шукатимуть його, не зупиняться ні перед чим.

Ще в Іраці, він викинув свій мобільний, щоб не відстежили його сигнал. Навіть позбувся чіпа, котрий вшивали під шкіру усім, хто служив у приватному легіоні під назвою “Корпус З”, де літера “З” означала “зачистка”. Зробив це в туалеті одного потяга, а потім пересів на той, що рухався у протилежному напрямку. Він витратив останні кошти на те, щоб ввести у цю транспортну оману полювальників, котрі йшли по його слідах. В Афінах отримав фальшиве свідоцтво старого зразка, і назавжди став Едвардом Хантом, котрий народився 15 вересня 2068 року. Той, ким він був раніше, помер.

Замок на дверях у кімнату номер шість ледь тримався у своєму гнізді, немов його хтось виламував фомкою. Едвард прочинив двері. Петлі гугняво занили. У тому клаптику тьмяного світла, що впав у середину кімнати з коридору, лежав строкатий килим, колір якого поглинув пил. Зайшов. Засвітив світло.

Не Гілтон готель — це м’яко сказано. Ліжко з деформованим матрацом. Облущений стіл. Стілець, у спинці якого не вистачало однієї дерев’яної планки. Невеличка ванна з туалетом. Запліснявіле зсередини дзеркало. Едвард знову подивився на своє віддзеркалення. Зняв кепку. Череп його був вкритий коротким волоссям на армійський манер, що не прикривало жахливих шрамів, які залишилися після спроб ворога зняти з нього скальп. Але ж хлопці доклали до цього достатньо зусиль, щоб тепер він нагадував Франкенштейнівське творіння.

Скинувши одяг, Едвард заліз у ванну. Увімкнув воду, почекав, поки стіче іржава вода, а потім декілька хвилин стояв під струменями душа, лише зараз усвідомлюючи, що все було позаду. Невже він зможе спокійно заснути? Вперше за стільки років. Чи дозволять йому примари минулого? І власне сумління?

Шурхіт води заколисував. Струмені обпікали шрами від куль і ножів по усьому його тілі, яке знало більше болю, аніж ласки. Шрами створюють монстрів. А Едвард був пошрамований.

Розділ 2 • Будинок біля кладовища

Бармен на прізвисько Співак мав рацію — у цьому місті усі потребували охоронців. На дошках оголошень можна було знайти безліч клаптиків паперу, що запрошували на роботу “чоловіків з розвиненими фізичними здібностями, які володіють техніками бою та зброєю для забезпечення захисту”. Вони потребувалися у банках, офісах, клубах, приватних будинках, на базарах і навіть у дитсадках.

І Едвард розумів чому.

Після війни швидкий економічний розвиток у цій місцевості привабив багатьох іммігрантів. А де багато чужаків зі своїми традиціями та різним розумінням світу, яких не поспішають асимілювати з місцевими, там мало порядку.

До того ж, поліція тут, здається, мала свої беджі за звичайну прикрасу, якою на додаток можна було відкривати пляшки пива. Вони об’їжджали місто у броньованих авто, виписували штрафи за паркування в заборонених місцях, але не потикали носа у насправді темні справи певних кварталів, наче служили в ордені монахів, які прийняли обітницю “бездіяльності та невтручання”.

Едвард обірвав із дошки оголошень кілька папірців. Поряд з ним жінка японського походження приліпила на дошку об’яву, в якій пропонувала себе у ролі компаньйонки з переліком послуг: “Складу вам компанію на день. Супровід на урочисті заходи, ділові зустрічі, відпочинок разом. Інтимні послуги не надаю.”

Жінка сором’язливо відвела погляд, коли випадково зустрілася очима з Едвардом. Він дивився, як вона йшла геть дрібними кроками, немов одягнена у витончене кімоно. Коли вона зникла у натовпі, Едвард поглянув на її об’яву і відщипнув одну з відривних частинок з номером телефону.

“Відпочинок разом”. Едвард обдумував цю ідею, коли йшов у напрямку клубу — там пропонували роботу сек’юріті. Провести час з жінкою. Це було б чудово. Він би повів її до бургерної — дуже хотілося американських бургерів, як вдома. Потім, можливо, у кіно. А тоді його пам’ять наче вибухівкою розірвав спогад: земля, що двиготіла і здималася під його ногами. І він все копав її. Рив руками. Але було вже пізно. Біль від цього спогаду був майже фізичним. Едвард навіть зупинився, аби перетерпіти його. Навіть тихенько гмикнув, немов проковтнувши жагучу емоцію. Потім почвалав далі.

Мав три адреси, куди збирався навідатися. Тримався подалі від місць, де пропонували офіційне працевлаштування і де були камери спостереження — не хотів, щоб його мармизу фіксували на відео, а тим паче, щоб почали ритися у його минулому.

У нічному клубі, куди він навідався в першу чергу, біля чорного входу його зустрів власник закладу, якась ходяча подушечка для голок — звідусіль у нього стирчав пірсинг. Хлопець докурював самокрутку і обдивлявся Едварда.

— Заходь, — він прочинив двері.

Перше, що Едвард побачив у залі з барною стійкою, це величезна червона голова диявола з пофарбованого пінопласту. Жахлива пика спокусливо шкірилася на усіх, хто заходив до зали.

Усюди панував безлад — кинуті пляшки і кухлі, столики залиті напоями, а на якомусь із них розсипано білий порошок і різнокольорові таблетки. Певно, тут нестачі таких веселощів не бувало, коли їх так розкидували навкруги.

— Ще не прибралися з ночі, — прокоментував подушечка для голок, коли помітив погляд кандидата на роботу, направлений на наркотики.

Він пройшов навпростець через залу і запросив Едварда до свого кабінету. То була задушлива кімнатка, в якій вочевидь вечірки переходили на наступний рівень — з однієї із щілин деформованого шкіряного дивану стирчали шовкові жіночі трусики.

— Маю одразу сказати, що я вражений, — хлопець із пірсингом обвів Едварда з ніг до голови. — Та ти ж втілення самого диявола! Гарно доповниш клуб!

Едварда не зворушив цей комплімент. Хлопець зняв з язика крихту тютюну і пройшов із кута у інший кут, якийсь увесь смиканий.

— То що треба робити? — Едвард сам того не помітив, як склав руки за спиною, наче знову опинився в армії і отримував вказівки від лейтенанта Фрейзера.

— Стояти на дверях, слідкувати, щоб люди чекали у черзі, — хлопець знизав плечима і знову пробігся зі сторони в сторону, явно потревожений жагою дози.

— Скільки платите?

— Шістсот.

Едвард навмисне затягнув паузу, щоб не погоджуватися надто швидко. Було щось непристойне в тому, щоб з надмірним ентузіазмом хапатися за пропозицію. Після паузи він вже було відкрив рота, щоб сказати, що згоден, аж тут подушечка пригадав важливу деталь. Манірно закривши очі та піднявши вказівного пальця із обгризаним нігтем, він вигукнув:

— Зовсім задурена голова!

Підійшов до шафи і дістав звідти якийсь чорний із червоним балахон, що висів на вішаку.

— Це уніформа, — радісно виголосив хлопець.

То був чорний шкіряний плащ із червоними крилами пришитими за спиною.

— І аксесуар!

Подушечка для голок дістав із шафи тризубець диявола. Обличчя в Едварда скам’яніло.

— Ну то що? Подобається? — хлопець грайливо повів плечима.

Едвард терпіти не міг зайвих слів. Тож пішов мовчки. Ще чого! Костюм із крилами одягати. За клоуна його має? За своє життя Едвард вже бачив диявола, і в нього не було ані сміховинного шкіряного плаща, ані дурних крил. Він мав автомата в руках, палив кубинські сигари, і звали його лейтенантом Фрейзером.

Дорогою до наступного місця, де потребували охоронця, Едвард викинув папірець із вже використаною адресою. Наступною була галерея мистецтв. Туди довелося їхати наземним метро. Едвард роздивлявся місто з вікна. Потяг залишив квартал, де височіли хмарочоси, і увірвався у фешенебельні старі квартали. Будинки тут були невисокі, кожен з давньою історією. Дахи зі шпилями декотрих зі старих домів несподівано виринали біля самої колії метро. На пасажирів задивлялися кам’яні та мідні ангели та горгульї, які сиділи на дахах. Люди з грошима заполонили старі квартали — такому контингенту старе завжди здавалося витонченим.

На одній із затишних вулиць, вкритих бруківкою, Едвард зійшов із потяга метро. Якщо вірити мапі міста, що він роздобув у відділені пошти, потрібний йому будинок знаходився недалеко від ратуші.

Едварду здалося, що він потрапив до іншого міста, навіть іншої планети. Тут містяни мали іншу ходу — таку собі ходу людей, у яких є купа часу і гроші. Вони плавали наче рибки, занурюючись у невеличкі крамниці та вигулькуючи з інших. Були й ті, котрі сиділи за столиками відкритих кафе, трохи змерзлі у цей осінній день. Пили каву, намагаючись не помічати дрібного дощу, що загрожував перетворитися на зливу.

Серед них, Едвард у його армійських чоботах, які давно не зустрічалися зі щіткою, та в потертій куртці виглядав досить одіозно.

Галерея, яку він шукав, виблискувала скляними вітринами у тьмяному осінньому сонці. Через вітрину Едвард розгледів якусь дорогу мазню, що висіла на стінах, і декілька чоловік, котрі проходжалися залою — руки в них були заведені за спину, а голови відкинуті назад, коли вони роздивлялися картини, бо саме таким чином слід було насолоджуватися мистецтвом.

Едвард відчинив двері, але встиг лише поставити одну ногу на дубовий паркет, коли йому назустріч вибіг якийсь зализаний франт у дорогому костюмі. Він клацнув пальцями охоронцю, котрий стояв біля дверей.

— Це що ще таке? — франт обурено вказав охоронцеві на Едварда. — Мені що, за тебе всю роботу виконувати? Прибери це! Негайно!

“Це” — вочевидь, був сам Едвард. Охоронець, також одягнений у дорогий костюм, насунувся на небажаного гостя, маючи намір просто витіснити того з зали своїми випнутими грудьми.

— Агов! — Едвард видобув із кишені папірець з дошки оголошень у якості пояснення своєї присутності. — Я тут заради роботи.

Франт вирячив очі.

— Тільки поглянь на ці руки! — кинув він і махнув охоронцеві, щоб той довів справу до кінця.

— Вибач, брате, — із цими словами охоронець виштовхнув Едварда на вулицю і взявся за ручку дверей, щоб зачинити їх просто у того перед носом. — Тобі треба було хоч трохи... — він не закінчив, але Едвард здогадався, що той мав на увазі.

Поглянув на свої руки — загрубіла шкіра, брудні нігті.

Він не звик до відмов. В Іраку, де він служив, місцеві жителі робили те, що він їм наказував. Бо в руках, нехай і брудних, у нього був автомат. До цієї п’янкої влади швидко звикаєш.

Едвард зібгав папірець з оголошенням галереї і пожбурив у смітник. Що ж, залишилося лише одне. І місце знаходилося неподалік, можна пішки дістатися.

Страшенно хотілося палити. Едвард купив у кіоску пачку найдешевших сигарет. Із віконечка на нього подивилася пара невдоволених розмальованих жіночих очей. А вона чого глипає на нього? Теж мені, важлива пані, щоб оцінювати його пожмакані купюри чи брунді нігті. Пішов, без слів вдячності. Запалив. Здавалося, хмарка диму, яка оповила його, має захистити від дощу, але дрібні краплинки без зупину падали на обвітрене обличчя солдата, коли той йшов фешенебельною вулицею у супроводі здивованих поглядів місцевої публіки. Ті поголовно курили електронні сигарети, такі, що схожі були на флешки, а вони всі — на андроїдів майбутнього, які вже і поганими звичками обросли.

Біля готичних воріт на кладовище Едвард зупинився. Цвинтар був причепуреним, з гарними надгробками — справжня домівка шляхетної смерті. Тут лежали мерці, до яких навідувалися, про життя яких говорили. Едварду траплялося раніше бачити місця поховань, але в них не було аж нічого шляхетного. Просто яма і купа звалених трупів. Ні, смерть не була однаковою. Насправді, вона повставала кожного разу такою різною, навіть більш різноманітною за саме життя.

Будинок за адресою з оголошення стояв біля самого цвинтаря і мав такий вигляд, немов потрапив сюди через розлом у часі — йому було не менше трьохста років. Похмуре місце, почорнілі від часу стіни, оповиті плющем, який наче дерся вгору стінами, щоб приховати таємниці будинку; гострий дах із башточкою; а на довершення, гидкі химери, яких наче корчило від пекельного пломеню. Вони повсідалися по всьому будинку, як зловісне кодло, і вирячили очі на перехожих.

В Едварда виникла здогадка — тут могли жити вампіристи, або ж якісь ексцентрики, які надто захопилися рольовими іграми на кшталт “Підземелля драконів” або ще якоюсь халепою. Та все ж, сподіваючись, що то якийсь музей чи бібліотека, Едвард перетнув вулицю. Йому здалося, гардина на другому поверсі, у вікні башточки, поворухнулася, немов там щойно хтось стояв.

Дзвінка ніде не було. Лише металеве кільце, що звисало з пащі химери на дверях. Едвард постукав. Минула хвилина, перш ніж двері обережно прочинилися. У щілину визирнула бабця, така древня, що вік її вже майже неможливо було визначити, але досить причепурена — в сорочці і в намисті з маленьких перлинок. На одному її пальці — перстень з масивною перлиною в комплект до намиста — таке б коштувало не менше п’яти сотень. Господиня подивилася знизу вверх на Едварда, тримаючись за двері, наче мала намір стримати його, якщо він захоче вдертися в дім.

— Вам назначено? — запитала вона, оголюючи неприродно рівні, білі зуби, які могли бути лише протезом.

— Ні, я прийшов за оголошенням, — у підтвердження, він продемонстрував їй папірець.

— А, — зраділа бабця і одразу ж прочинила двері. — А я вже було подумала...

Жіночка була дуже маленька, нагадувала горобця, чи пір’їнку, яку міг підхопити протяг. Едвард обережно тупцявся на місці — боявся на неї наступити, поки вона знімала з нього куртку, здоровезну в її маленьких зморшкуватих руках, і вішала її на вішак у передпокої.

Передпокій був вузеньким. Майже увесь його простір займали сходи. Під сходами розташовувалися дверцята комірчини, зачинені на навісний замок слонячих розмірів. По обидві сторони від передпокою, широкі двері зі скляними вставками стояли прочинені, демонструючи зліва затишну вітальню, а справа — щось схоже на приймальню, куди бабця і завела Едварда.

У приймальні на стільцях попід стіною сиділи люди. Вони чекали на щось. Ніхто з них не був схожий на претендента в охоронці, тож Едвард здогадався, що вони прийшли за якимось послугами. Може, тут жив кравець або ж лікар.

— Чаю, синку? — запитала бабця, саджаючи Едварда на один зі стільців.

— Так. Ви дуже люб’язні.

Старенька пішла підтюпцем у своїх м’яких мокасинах.

Приймальня була витримана у похмурому стилі, як і увесь дім. Стіни від підлоги до середини вкриті панелями з чорного дерева, а верхня частина аж до стелі обклеєна шпалерами темно—зеленого кольору. Підлога з цільних дерев’яних дощок скрипіла, як палуба корабля. Меблі були наче з різних ансамблів, але усі в унісон тьмяні. І хоча надворі ще й досі стояв день, кімната видавалася такою темною, аж наче висмоктувала усе світло з вікна. Щодо людей, що там знаходилися, їх було семеро.

Два вродливих юнака, схожих як дві краплини води. Навіть два персні на їхніх руках були абсолютно однаковими — з якимось тьмяним камінням. Біля їхніх ніг стояли два шкіряні саквояжі. Вони сиділи мовчки і дивилися прямо перед собою. Аж потім один з них помітив, що саквояжі стояли не паралельно одне одному, і посунув його так, щоб той стояв абсолютно паралельно саквояжеві його брата—близнюка. Немов це мало неабияку важливість.

Найближче до дверей, за якими, певно, приймали клієнтів, сиділа родина — чоловік, жінка та дівчинка років дванадцяти. Чоловік із жінкою про щось пошепки скаржилися, а дівчинка у сукні янгола, але з насупленим обличчям диявола, блукала кімнатою і набивала маленький гумовий м’ячик.

Аж ось її м’ячик закотився під стілець Едварда. Дівчинка підійшла і зупинилася навпроти нього. Едвард нахилився і намацав м’ячика під стільцем. Простягнув його дівчинці. Та довго дивилася на нього з—попід лоба, а потім дістала з кишені інший м’ячик, абсолютно ідентичний до першого, і продовжила набивати його, кружляючи по кімнаті. Едвард так і залишився сидіти з дурнуватим виразом на обличчі та м’ячиком у руці.

Ще двоє клієнтів сиділи поодинці — засмагла жінка середнього віку і кістлявий стариган. І хоча, вочевидь, цих людей нічого не поєднувало, було у них дещо спільне — дивакуватий вигляд: старі саквояжі, зачіски і капелюшки, прикраси, окуляри — наче щойно зі сцени театру. Театр! Звісно! Тут має бути якийсь клуб театралів чи щось подібне.

Бабця принесла тацю, на якій дзеленькотів порцеляновий посуд. Поставила її на столик. Непевними старечими рухами налила чай у чашку.

— Цукор, синку?

— Один, будь ласка.

Жіночка вкинула кубик цукру в гарячий чай. Розмішала і піднесла Едвардові. Він згадав про м’ячик і хотів його покласти на сусідній стілець, аж раптом зі здивуванням усвідомив, що іграшки як і не бувало. Не було її ані на підлозі, ані під стільцями. Запитальний погляд Едварда натрапив на криву усмішку дівчинки, котра продовжувала набивати м’ячик.

— Чайочок, любий, — нагадала бабця.

— Вибачте, — оговтався він і взяв чашку.

В його здоровезних руках вкритих мозолями та чашка виглядала іграшковою, а він сам здавався незграбною горилою на чаюванні у Дюймовочки. Едвард обережно тримав крихку посудину за вушко. Підніс до рота, зробив ковток і, посміхаючись, закивав головою бабці, бо вона чекала на схвалення. Радісно оголилися її зубні протези.

Поки Едвард допивав чай, двері, що вели до сусідньої кімнати, відчинилися. Звідти вийшла жінка з маленьким хлопчиком. Обидва поспіхом направилися у передпокій.

— Ну що? — поцікавилася у них бабця.

У відповідь жінка продемонструвала якийсь документ, який вона, вочевидь, щойно отримала і через це виглядала дуже щасливою.

— Я знала, що у вас все вийде! — бабця радісно сплеснула долонями, а потім пошепки додала: — У неї сьогодні гарний настрій.

А тоді старенька повела жінку з хлопчиком сходами на другий поверх. Готель, чи що?

Наступними до сусідньої кімнати зайшла сім’я з дівчинкою. Мати відібрала у доньки м’ячик. Проте за спинами батьків, дівчинка знову дістала з кишені такий самий і продовжила гратися. Двері за ними зачинилися. Родина була там не довго, і вийшла також із документом. В передпокої вони продемонстрували його бабці, і та повела їх сходами наверх.

Черга рухалася. Довше за всіх в кімнаті за зачиненими дверима пробув худорлявий стариган. Він вийшов із порожніми руками й такий розгніваний, що об його розчервоніле обличчя можна було цигарки прикурювати. У холі він вирвав з рук бабці свої шарф та капелюха і вилетів з дверей. Бабця збентежено зачинила їх за ним.

Настала черга Едварда. Він підійшов до прочинених дверей у сусідню кімнату, постукав і зайшов. Потрапив у невеличкий кабінет із масивним письмовим столом та шкіряним кріслом. Навпроти стола стояв диван для відвідувачів. Едвард сів на нього. У дупу встромилася пружина, від якої більше не захищав продавлений поролон.

Кімната здавалася безлюдною, аж поки раптом якась частина столу, яка доти здавалася нерухомою, поворухнулася. То була ігуана. Вона сиділа на столі та методично поїдала квітку в горщику, споглядаючи Едварда з виразом зневаги на морді. Гість не знав, чи йому належало захищати квітку від мародерства ігуани, чи просто дозволити тій трапезувати, тож просто спостерігав.

Підтюпцем зайшла бабця.

— Зараз господиня вже прийде.

Вона змела якісь поодинокі порошинки зі столу, забрала брудний посуд і пішла.

Тепер Едвард помітив, що одна з книжкових шаф не щільно прилягала до стіни, за нею був прохід — саме так власниця цього кабінету зникала звідси.

Знуджений довгим очікуванням, Едвард обірвав листочок з квітки в горщику і погодував ігуану. Тварина пожирала пригощення і витріщалася на нього, не проявляючи ані крихти цікавості.

— Добре, що ви вже познайомилися.

Едвард підвів очі — молода жінка стояла біля прочиненого таємного проходу. Її чорняве хвилясте волосся, зібране високо на маківці, від скроні до маківки прикрашало сиве пасмо, хоча на вигляд вона була не старша за тридцять років. Бліда і похмура, вдягнена вона була у витончену шовкову сорочку бронзового кольору, з консервативним високим комірцем, і довгу чорну спідницю. Виглядала, як вчителька пансіону для дівиць, яка несподівано натрапила на щось, що вона не схвалювала — на Едварда. Він звернув увагу на її єдину прикрасу — величезний перстень з чудовим зеленим малахітом. Та тут усі прихильники дорогих старовинних прикрас.

— Едвард, — відрекомендувався він, підвівся і простяг жінці руку, але та лише опустила очі на його засмаглу лапу і залишилась непорушною. — Едвард Хант. Я прийшов за...

— Сідайте, пане Хант, — бліда рука жінки вказала на диван.

Вона сама всілася за письмовий стіл. Незручне дерев’яне крісло із жахливою прямою спинкою, тихенько рипнуло під нею.

— Можете мене називати пані Баженою, — говорячи, вона відчинила ящик столу ключем, одним із тих, що висіли у неї на ланцюжку на поясі, видобула звідти якийсь чудернацький пристрій і поставила на стіл.

Пристрій був невеликою скляною посудиною на чотирьох металевих ніжках. В його верхній частині — відсік, наповнений металевими кульками. На кришці пристрою прилаштована ручка, як у старого кухонного млинка. Бажена покрутила ту ручку і поставила пристрій на стіл. У ньому нічого не змінилося. Едвард чомусь очікував, що чудернацький пристрій от—от вибухне.

— Хочете працювати тут охоронцем? — запитала жінка, склавши руки перед собою.

— Так. Я нещодавно прибув до міста. Мені вкрай потрібна робота.

— Вмієте стріляти?

Едвард хотів сказати, що володіє декількома десятками видів вогнепальної зброї — єдине, чим він міг похвалитися — але не став.

— Так, — відповів він натомість.

— І якоюсь технікою бою володієте?

— Кістки ламати вмію.

Куточки її губ смикнулися, радше з відрази, аніж у посмішці.

— Маєте якісь рекомендаційні листи від попередніх працедавців?

Кандидат на роботу розвів руками.

— Попередній працедавець не вшанував мене листом.

Бо той і ручку підняти не зміг би у мить, коли шляхи його розійшлися із Едвардом.

— Погано працювали?

— Розійшлися у поглядах.

В уяві Едварда він знову і знову бив лейтенанта Фрейзера своїм армійським ножем. Якби була можливість повернутися в минуле, він зробив би це ще раз.

— Чим ви займалися раніше?

— Охороняв важливих цабе, — збрехав військовий. А що йому було казати, що він за наказом вбивав людей?

В скляному пристрої щось раптом голосно клацнуло, і з верхнього відсіку в нижній випала металева кулька. Едвард перевів погляд зі штуковини на Бажену. Та з підозрою звела брови.

— Де ви працювали, пане Хант?

— На одну впливову людину в Європі.

Пристрій знову клацнув і зронив металеву кульку, від чого жінка знову насупила брови.

— У вас дуже цікава засмага, пане Хант.

— Служив у теплих краях. В Іспанії.

Механізм клацнув, і донизу полетіла кулька. Бажена відстежила її поглядом.

Якщо він скаже, що служив в Іраку, вона здогадається, що він військовослужбовець, бо там зараз стояв приватний легіон. А колишніми військові з “Корпусу З” не бували. Якщо він не в своєму корпусі, досі живий, на іншому кінці світу, це може означати лише одне — він дезертир. Елементарно. І Шерлока Холмса не треба викликати, щоб здогадатися.

— Що у вас за шрами на голові? — запитала вона.

— Порізався, коли голився.

Від її погляду віяло холодом — гумор не потішив її.

— Що ви за людина, пане Хант?

Едвард знизав плечима.

— Я не пхаю носа у чужі справи.

— Цінна чеснота, — поглядом вона перевірила пристрій, чи там бува знову не випала кулька. Але той не поворухнувся — жінка вдоволено кивнула.

— То що за обов’язки?

Пані Бажена склала перед собою руки у замок і гучно видихнула, перш ніж почати розповідати — мабуть, переповідала цю інформацію вже не перший раз.

— Моя установа — це щось на кшталт туристичної агенції. Я допомагаю людям подорожувати.

— Навіщо ж у туристичній агенції потрібен охоронець?

Жінка за столом перенесла вагу свого тіла на складені рівненько перед нею тонкі, бліді руки.

— Розумієте, пане Хант, — вона знову важко зітхнула, — мені часом доводиться відмовляти певним клієнтам у послугах. І вони... обурюються, втрачають контроль над собою.

— Буває навіть таке?

— Повірте, буває і не таке.

Ці слова приховували щось значуще. Едвард зрозумів, що вона не воліла ділитися усією правдою з ним, але, як він вже сказав, його найкращою чеснотою було вміння не пхати носа в чужі справи.

— Я готова платити вам три тисячі щомісяця, — вона відвела очі, роблячи вигляд, що дуже зайнята безглуздим переставлянням канцелярського приладдя на столі.

Сума здивувала Едварда. Щось ця жінка і справді приховувала стосовно роботи, якщо погодилася найняти його вже зараз і платити таку суму. Але йому потрібні були ці гроші, тож він не мав привілею ставити зайві запитання. До того ж, за гроші він раніше робив значно гірші речі, аніж охорона якогось там, нехай і підозрілого, туристичного закладу.

— Розпочинатимете о дев’ятій, закінчуватимете о восьмій. Відана вам готуватиме обід. Ваше завдання — перебувати в приймальні і допомогти небажаному клієнтові вчасно піти геть. Єдина умова — вам не можна, за жодних обставин, підійматися на другий поверх. Це зрозуміло?

— Так.

— Що ж, вітаю вас із влаштуванням на роботу.

Едвард підвівся. Жінка за столом не поворухнулася, щоб провести його.

— То завтра я вже можу розпочати?

— О дев’ятій, — нагадала вона.

— Добре. До побачення.

Він взявся за ручку дверей.

— І ще дещо, пане Хант, — озвалась вона.

Едвард повернувся. Бажена красномовно обвела його поглядом з голови до ніг, вказуючи на суть проблеми. Той кивнув на знак, що все зрозумів. Вирішив, що дорогою до свого тимчасового місця проживання придбає шматок мила і добряче попрацює над собою.

Повернувшись до свого притулку, бару з дешевою назвою “Полум’яний бик”, Едвард поздоровкався до бармена, і пішов до своєї кімнати.

Наточив повну ванну трохи жовтуватої іржавої води і заліз у неї. Лежав і палив цигарки. В шлунку важко перевертався бургер. Проковтнув його без компанії чарівної японки — дуже вже кортіло американської їжі. Жінку теж кортіло, але з бургером було легше.

Було щось дивне в тому будинку, в тій дамочці та її клієнтах. Едвард звик не ставити питань, просто виконувати роботу, як солдат. І він не брехав, коли казав, що не пхає носа в чужі справи, але все побачене не давало йому спокою.

Загасив недопалок в попільничці і почав старанно терти шматком мила свої брудні нігті. Намагався не думати про Бажену, але наче наяву бачив її груди обтягнуті шовковою сорочкою. Йому потрібна була жінка.

В Едварда вже давно не було ніяких стосунків. Перед його уявою знову повстала картина з минулого — земля, що двиготіла під ногами. Він щосили стиснув повіки, наче це могло допомогти позбутися жахливого спогаду. Спогад нікуди не подівся, аж поки вервечка думок не потяглася далі і не забрала його тимчасово геть. Едвард знав, той спогад повернеться знову. Повертатиметься до кінця його мізеного життя.

Добряче натираючи себе рушником, Едвард вагався, чи варто навідатися до тієї чорношкірої кралі, яка в день його прибуття запрошувала зайти до неї. Надів нову футболку, яку купив у супермаркеті за п’ять доларів. Нові труси. Шкарпетки. Штани пообіцяв собі купити наступного дня. Поки одягався, вирішив, що більше не можна змушувати чекати темношкіру красуню.

Розділ 3 • Гра в здогадки

— У нас є рушниця, — бабця Відана підвела Едварда до зачиненої шафи вглибині будинку.

У неї, як і в Бажени, з пояса звисали дві зв’язки ключів. Відана встромила один з них у шпарину, але той не підійшов. Жінка піднесла інший ключ близько до очей.

— Не розумію, чого це я завжди їх плутаю, — сказала сама до себе.

Врешті-решт, вона відчинила скрипучі дверцята. Всередині було навалено цілу гору непотребу. Старі швабри, віники, зламані вішаки, підставки під горщики з квітами, а серед усього цього життєвого мотлоху під назвою “може ще знадобиться” в кутку стояла замотана у ганчірку рушниця, мабуть ще Наполеонівських часів. Едвард скептично оглянув її. Бабця посміхалася, впевнена, що йому сподобалась знахідка.

— Ну, — протяг Едвард і прицілився у порцелянову тарілку на стіні, — рушниця — це вже щось. Завтра почищу. Головне не відстрелити собі півмакітри цією вашою штуковиною. А це що?

Він підібрав з дна шафи несподівану річ. Золотий зуб і покрутив його перед очима. Той впіймав і відпустив блискітку сонячного сяйва з вікна.

— Мабуть належав комусь із попередніх охоронців, — замислено сказала Відана.

— І багато тут таких було?

— Декілька, — вона вочевидь пом’якшила слово “багато”.

У вхідні двері постукали. Обличчя в старенької видовжилося. Вона зачинила шафу і поквапилася до дверей.

Едвард кинув золотий зуб у стару металеву кружку, що висіла на гачку у коморі, і зайняв місце в приймальні. Рушницю поставив у кутку поблизу. На годиннику була рівно дев’ята. Його перший робочий день розпочався. Нові штани муляли йому в промежині.

Першим клієнтом за день був кремезний червонощокий чоловічок у старомодному твідовому піджаку і в такій мисливській кепочці, яку носив Шерлок Холмс. Він приніс декілька посилок, котрі за формою та розміром нагадували книги. Завернуті вони були в коричневий папір. Чоловічок привітно закивав головою Едвардові, збирався навіть потиснути йому руку, але згадав, що несе посилки. Тож він ніяково посміхнувся і зайшов до кабінету Бажени, звідки одразу ж долинуло:

— Пані Бажено! Дуже радий вас бачити. Це завжди як свято. Я навіть дружині свої сказав, коли йду до вас, аж серце співає.

— Документи, пане Куц, — голос Бажени був геть позбавлений будь—якої сентиментальності. Її серце, певно, не вміло співати.

— Так, так, звісно.

Почулося шарудіння паперів, а потім гуркіт.

— Ой, вибачте.

— Обережніше, пане Куц.

— Як затишно у вас. І коминок у вас чудовий. Я от буває...

— З цими все добре, — урвала Бажена. — А ось цього я відправляти не буду.

— Я... е... от...

— Цій людині заборонено виїзд, а також пересилання будь-яких речей, чи то листів, чи то бандеролей.

— От горе. Пан розгнівається.

Знову шарудіння паперу. Кур’єр заштовхав відхилений документ в кишеню свого піджака в дрібну клітинку.

— Як же...

— Не хвилюйтеся, пане Куц. Якщо виникнуть проблеми, відсилайте невдоволених до мене.

— Ви, як завжди, дуже ласкаві.

— На все добре, пане Куц.

— На все добре.

Чоловічок позадкував з кабінету, кланяючись. Ледь сідницями не збив додолу витончену вазу із засушеним квітковим гербарієм. Потім знову побачив Едварда і підбіг потиснути тому руку.

— Ардагаст Куц.

— Едвард Хант.

— А, то ви американець? Чудова у вас країна. Я от все думав, а індіанці і справді розмовляють з духами предків?

— Ем. Я маю у них попитати.

Фігура у чорній сукні з’явилася у дверному отворі. Едвард ледь стримав себе, щоб знову не подивитися на її груди. Вони напевне були десь там, під тим шовком.

— Розважати моїх клієнтів — це не ваш обов’язок, пане Хант, — холодно промовила напружена як лоза Бажена.

— Ой, я вибачаюся, — пан Куц вклонився їй. — Це все я винен.

Пана Куца як вітром здуло. Бажена нагородила Едварда довгим поглядом з-під повік, які наче смертельно втомилися і кожної миті могли заплющитися. Можливо навіть, назавжди. Охоронець повернувся у свій куток — сперечатися не збирався. Але страшенно кортіло дістати з-поміж сідниць нестерпний шов нових штанів. Одежина все ж таки виявилася замалою.

День минав спокійно. Приходили дивні люди. Отримували папірець від Бажени. Їх відводили на другий поверх, а після цього Едвард їх вже більше не бачив. Він не ставив питань, хоч би їх там розчленовували і робили з них консерви. За три тисячі доларів на місяць він сидітиме у цьому кутку мовчки, а потім може навіть тих консервів скуштує. Він не з перебірливих.

Трапилося одного разу і так, що чоловік, якого Едвард до того не бачив, з’явився в будинку, зійшовши сходами з другого поверху. В одній руці він ніс валізу, в іншій — клітку з яскравим екзотичним птахом.

— Поставлю тільки штампика, — невідомо навіщо сповістив він Едварда і залишив свій скарб у приймальні, перш ніж зайти до кабінету Бажени.

Поки чоловік був там, Едвард проходжав перед вікнами приймальні — ті виходили на вулицю і кладовище. Двоє незнайомців у довгих пальтах, один — в коричневому, інший — в сірому, палили навпроти будинку, через дорогу. Вони кидали погляди на вікна дому, обговорюючи щось. Напевно, хотіли нанести візит, але потім несподівано перетнули вулицю і зайшли до кладовища. Едвард затулив штори. Невже вони слідкували за будинком? Він почав гарячково пригадувати, де міг полишити сліди, які привели за ним нишпорок.

О першій, Відана погукала Бажену та Едварда обідати. Стіл займав майже увесь простір їдальні, поглинутий білосніжною скатертиною з вишитими маками.

— Та за ним можна нагодувати цілий полк, — вихопилося в Едварда.

— Були часи, коли вся наша родина сідала за отаким столом, і місця вільного не лишалося, — розгладжуючи скатертину руками, Відана ностальгічно зітхнула, але одразу ж знітилася, коли Бажена, наче каменюку, пожбурила у неї суворий погляд.

Бабця потьопала за їжею. Едвард всівся якомога далі від власниці будинку, аж за десять персон від неї. Проте Бажена не сідала, а напружено чекала на щось, свердлячи Едварда поглядом. Він раптом усвідомив, що вона чекає, щоб їй підсунули стільця. Едвард вдав, що роздивляється на скатертині візерунок із маків — імперські замашки не входили у його послужний список. Бажена обурено пирхнула і опустилася на стілець.

На перше був суп, а на друге — печеня з картоплею та м’ясом. Усі їли мовчки, на сміховинній відстані одне від одного, немов незнайомці в міській їдальні.

Бажена сиділа над своєю тарілкою, наче за фортепіано — така зосереджена і урочиста. Різала їжу на дрібнесенькі шматочки повільно і стримано, хоча Едварду здавалося, що за цією маскою самоконтролю вирувало якесь пекло. Відчувши на собі його погляд, Бажена підняла очі.

— То де саме в Іспанії ви несли свою службу, пане Хант? — запитала вона, підносячи до рота кришталевого келиха.

— То тут, то там.

— Розкажіть про тут. І про там.

— У Наваррі, — не розгубився Едвард.

Про щось таке він дивився передачу по ящику, коли сидів на гауптвахті — заслужений відпочинок після того, як викурив самокрутку з марихуаною. Здається, щось там казали в передачі про басків, про Піренеї.

— Дайте вгадаю, — Бажена відкинулася на спинку стільця, наче щойно завершила концерт на фортепіано. — Ви служили персональним охоронцем у якогось багатія. Але він виявився такою свинею, що у вас аж руки тремтіли його випатрати. І врешті решт, ви не змогли відмовити собі в такому задоволенні. Тож тепер вимушені переховуватися від правосуддя.

Едвард посміхнувся до шматочка свинини, що тримав на виделці перед собою.

— Якщо вам вже так подобається гратися у здогадки. У мене теж є одна. Усі люди, які колись сиділи за цим сімейним столом, більше не хочуть за ним сидіти. І я здогадуюся, черег кого саме.

Він закинув в рота шматок м’яса. Жував і дивився на Бажену, яка так напружилася — здавалося, зараз репне якийсь зі швів її цнотливої сукні.

— Може, чаю? — бабця похапцем почала збирати посуд.

Несподівано Бажена гучно грюкнула столовими приборами об стіл, аж тарілка підстрибнула і дзенькнула. Відана ледь тарілки не зронила з переляку.

— Ви праві, пане Хант. Вони тут не сидять через мене.

Очі у молодої господині блищали, але не від сміху, радше від гніву.

— Я вип’ю чай у себе.

Жінка піднялася і швидко вийшла з їдальні. Відана стисла губи, наче перепрошуючи за свою хазяйку.

— Я допоможу, — Едвард зібрав рештки посуду зі столу.

Разом вони пройшли на кухню, в центрі якої стояла велика старовинна піч з чавуну, вже аж чорна. Попід стінами височіли полиці, заставлені скляними банками з консервованими фруктами, варенням, компотами, медом, а також тушкованим м’ясом. З великої дерев’яної діжки пахло квашеною капустою.

— Ох вже ці розбещені діти багатіїв, так? — пожартував Едвард, маючи на увазі гнівну сцену за столом.

— І не кажіть, рідненький, — стара чи то кахикнула, чи то хіхікнула. — Не звертайте уваги. У Бажени непросте життя.

— Мг. А у кого воно просте? — пробуркотів охоронець собі під носа.

Відана грюкнула важкий чайник на піч. Запалила вогонь.

— Подасте мені банку з чаєм? — маленька жінка вказала на верхню полицю, яка була надто високою, щоб вона могла дотягтися. Поряд стояв ослінчик, на який вона зазвичай ставала, щоб добути щось звідти.

— Яку з них? — наблизився Едвард.

— З блакитною наліпкою.

Чоловік здивовано застиг перед цілим гарнізоном банок з чаєм. Він уважно придивився до кожної, але ні одна не мала блакитної наліпки.

— То котру з них? Цю? — він тицьнув пальцем у банку з фіолетовою наліпкою.

— Ні, ні! — заголосила Відана. — Ви що! Це п’янкий перець. Снодійна рослинка. Дуже сильна. Ось цю.

Вона вказала на ту, що стояла з самого краю.

— Та вона ж темно-зелена, — здивувався Едвард.

— Та яка ж вона темно-зелена. Блакитна.

Едвард віддав банку жіночці, і та засипала чай у заварник. Його осенило — певно, Відана страждала на дальтонізм. Він вже зустрічав таке. Один з його товаришів, Біллі, плутав кольори. Але тоді такі помилки були серйозніші за переплутані банки з чаєм.

Якось вони патрулювали місто Багдад на броньованому військовому джипі, коли їх раптом почали обстрілювати. Едвард кричав товаришу: “ — Жовтий будинок на шість годин”. А Біллі лише заливався потом, намагаючись прицілитися, та істерично верещав, вирячивши очі: “ — Та вони ж всі рожеві!”. І тут йому знесли половину макітри.

— Вип’єш саму дрібку такої завареної трави, — Відана вказала на ту банку, що залишилася стояти на полиці, — втратиш здібність тверезо мислити, а якщо збільшити дозу, втратиш свідомість і спатимеш чи не добу.

До кінця робочого дня, Бажена більше не з’являлася з кабінету. О восьмій, Едвард полишив свій пост і вийшов у темряву пізнього вечора. Запхав руки у кишені, щоб було не так холодно. Куртка вже не рятувала від осінньої прохолоди.

Проте холод турбував значно менше за тих двох чоловіків, які вдень винюхували щось біля будинку. Дезертир швидко пішов у напрямку станції метро, тримаючись подалі від острівців світла, що падало від вуличних ліхтарів. Відчував, як з другого поверху будинку за ним стежить пара гострих жіночих очей. За роки військової служби навчився розпізнавати це відчуття, коли хтось стежить. Озиратися не став. Дивна вона жінка.

Коли зайшов за ріг у темряві, куди не сягало світло ліхтарів, нарешті послабив хватку штанів навколо його чоловічого достоїнства.

Розділ 4 • Подвійне вбивство на цвинтарі, пальто із шафи і двоє дивних військових

Едвард прокинувся, стискаючи кастет, який не зняв з пальців навіть на ніч. Лежав на спині і прислухався до шурхоту, який його збудив. Спершу подумав, що хтось шарудів біля дверей в його кімнату і збирався їх відчинити, але потім зрозумів, що то за вікном порпалися голуби.

Жахливо боліла шия після сну на подушці, яка більше нагадувала розплескану паляницю, не здатну змінювати форму. Едвард зняв кастета. Поклав його на підвіконня і потер долонями обличчя. Ще вночі, не в змозі заснути, він вирішив, що відпрацює місяць, отримає свої три тисячі і подасться далі на схід. Там, в якомусь азіатському мегаполісі він зуміє загубитися назавжди.

Підійшов до вікна і прочинив віконниці. Голуби здійняли галас і шугонули в небо. Едвард обережно визирнув, намагався залишатися в тіні. Вулиця здавалася такою ж брудною і смердючою, як і вчора. Він пробігся поглядом по багатонаціональному натовпу, який плив за течією вздовж вулиці, пірнаючи в невеличкі магазинчики та кіоски, щоб купити простроченої ковбаси, вивести вошей, відремонтувати парасольку або ж ще якимось чином прикрасити свої злидні. То був не найкращий з кварталів світу.

— Яєчню? — запитав замість привітання незмінний бармен на прізвисько Співак, коли Едвард зійшов сходами на перший поверх.

— Так, і сосиски.

Всідаючись, Едвард поклав на барну стійку п’ять доларів за ніч та сніданок. Співак згріб їх і пішов на кухню. Через десять хвилин повернувся з великою тарілкою. Поставив її перед Едвардом з урочистим:

— Англійська тарілка, сер.

— Та я ж американець, — Едвард відрізав виделкою половину яйця, яке зажарилося у формі штату Кентуккі.

— Один біс, — бармен махнув рушником.

Едвард їв і намагався пригадати усю правду. Звідки він був, як його звали, скільки йому було років, хто були його батьки. Мусив повторювати це кожного дня, бо боявся забути.

Після сніданку, доїхав на метро до станції у старій частині міста. Вийшов. Вже було надто холодно — кафе на виносі розібрали. Тепер заможні містяни потягували ранкову каву всередині затишних кав’ярень. Дощик бризкав на начищені великі вікна, за якими відвідувачі сиділи з важкими флегматичними поглядами, немов всесвіт рухався повз них безупинним потягом, а у них не вистачало наснаги вскочити на нього.

Едвард взяв і собі американо з молоком в паперовому стаканчику. Ніс його перед собою і грів об нього руки. Прискорив ходу — до початку робочого дня залишалося п’ятнадцять хвилин. Зробив ковток кави — обпік піднебіння. Штани знову почали муляти.

Коли повернув за ріг, побачив вдалині пані Бажену. Вона саме зайшла до кладовища, наче прогулюючись. Над головою несла розкриту парасольку. Едварда вона не помітила. Він пройшов повз прочинені ворота кладовища, затягуючи в рота прохолодне повітря, щоб охолодити обпечене піднебіння.

Раптом, щось, що він вловив лише краєм ока, змусило його позадкувати до відчинених воріт кладовища. І він побачив, як Бажена віддаляється алеєю, а за нею неспішною ходою йдуть два чоловіка. Один у коричневому, інший в сірому пальті. Ті самі, що вчора стояли біля дому.

Едвард зайшов до цвинтаря. Попрямував вслід за ними. На нього з усіх сторін насунулися кам’яні янголи та діви зі скорботними виразами на обличчях. Бажена зникла за вигином алеї. Двоє чоловіків зникли одразу ж за нею. Едвард кинув стаканчика і побіг. Добіг до повороту саме у той момент, коли один з чоловіків дістав з-за пазухи обріз і наставив Бажені в потилицю. Едвард стрімко зупинився.

— Бажено! — крикнув чоловік з обрізом.

Вона повільно повернулася до них. Спочатку побачила своїх переслідувачів, а потім її погляд сфокусувався на Едварді, заціпенілому у них за спинами.

— Ключ! — чоловік з обрізом простягнув до неї руку. — І без твоїх витівок! Ці кулі візьмуть і таку як ти!

Його товариш нервово тупцявся на місці, трохи осторонь. Едвард повільно і тихо підходив до них ззаду. Бажена спокійно дивилася поверх маленьких чорних скелець своїх круглих окулярів прямо в дуло обріза. У небі погрозливо загриміло — осінній оркестр. Рука Бажени повільно потяглася до коміра сорочки і видобула з-під нього ланцюжок, на якому висів один ключ.

— А тепер давай його мені!

І це наштовхнуло Едварда на думку. Він потягнувся до свого ланцюжка з армійським жетоном, який за звичкою і досі носив на собі разом із жетонами його трьох загиблих товаришів.

Блимнула блискавка. Грім ляснув тепер у них над самими головами. Едвард був вже зовсім близько. Несподівано налетів шалений вітер і шарпнув їх усіх. У цю мить Едвард накинув свій армійський ланцюжок на шию чоловікові з обрізом і затягнув його.

Обріз вистрілив. Він продірявив парасольку в Бажени над головою і вгризся в стінку одного з сімейних склепів, зчинивши страшенний погром — на місці, де куля увійшла в камінь наче утворилася чорна діра, яка засмоктала в чорну безодню дві стінки склепу, його двері разом з маленькими віконечками, і навіть відірвав крило у янгола, що стояв неподалік. А потім чорна діра зачинилася, наче її і не було.

Такої зброї Едвард ще ніколи не бачив. Ошелешений, він послабив хватку і ледь не дозволив стрільцеві вислизнути. Але одразу ж з новою силою здушив його. Товариш стрілка, юнак у коричневому пальті, накинувся на Едварда, обхопив його за шию і намагався скинути зі стрілка. Бажена стояла осторонь і спостерігала за тим, як троє чоловіків зчепилися біля її ніг.

Стрілок зронив обріз і обома руками вхопився за ланцюжок, що душив його. Ланцюжок порвався. Стрілок впав багряним обличчям на гравій зі страхітливим кашлем і хрипінням. Едвард кинув юнака в коричневому пальті через плече, як кошеня. Вихопив з кишені кастет і накинувся на хлопця. Бив його доти, поки він не перестав сіпатися. А потім накарачках дістався стрільця, який ще й досі безпомічно хрипів на землі.

— Ні, благаю, — чоловік слабкими руками намагався відсторонити Едварда, але той не чув слів — стиснувши потилицю стрільця, він вдарив його обличчям об гравій. А потім ще раз. Іще. Іще.

Бажена помітила фігуру охоронця кладовища, яка промайнула вдалині між надгробками. Вона підняла обріз і рвучко схопила Едварда за комір, немов оскаженілого собаку.

— Забираймося.

Потягла Едварда до пишного сімейного склепу. Відчинила двері і заштовхнула його всередину. Зайшла теж і зачинила двері. Всередині — темно, хоч око виколи. Едвард чув, що Бажена була поруч, але також шкірою відчував присутність мерця, або ж навіть декількох.

Жінка визирнула у крихітне віконечко в дверях. Денне світло впало на її бліде обличчя. Зовсім спокійне. Сам Едвард увесь тремтів. Він запитав себе, дивлячись на неї, чи не зустрів монстра страшнішого за самого себе? Перед очима знову та сама картина — земля, що двиготить під його ногами.

Цього разу спогад був такий сильний, що Едвард раптом втратив силу в колінах і сповз по стіні. Закрив очі і змусив себе вигадати продовження того спогаду — він бере лопату і починає копати, поки ще не пізно. Копає і копає. У своїх думках і спокутах він завжди з лопатою, завжди приходить вчасно, щоб врятувати її. Проте себе обманювати важко, хоч і приємно.

Через віконечко Бажена бачила, що охоронець кладовища, худенький старий зі згорбленою спиною, стоїть над двома тілами чоловіків. Щелепа старигана, вкрита сивою щетиною, відвисла. Ошелешено потоптався на місці та подріботів бігцем назад.

— Треба йти. Зараз, — наказала жінка.

Едвард підвівся. Коли вони вийшли надвір, Бажена взяла його під руку і розкрила над ними продірявлену парасольку так, щоб та закривала обличчя.

— Тут є ще один вихід.

Потягла Едварда через усе кладовище. Фігури янголів і скорботних дів дивилися додолу, наче приголомшені тим, на що ці двоє були здатні. Бажена вивела свого охоронця через приховану у заростях хвіртку. Щойно вони перейшли вулицю, з-за рогу вискочила шалена поліцейська автівка і пронеслася повз них з оглушливим завиванням. У Едварда похололо серце. Він намагався пригадати, чи хтось з тих двох не подряпав його — бо тоді на місці злочину залишилося його ДНК. Але нічого такого пригадати не міг. Перевірив, чи забрав свій ланцюжок — той лежав у нього в кишені.

В передпокої будинку їх зустріла Відана. Бажена подивилася на неї багатозначним поглядом і віддала їй парасольку. Старенька одразу ж набула серйозного вигляду. Але нічого не стала казати. Здається, таке вона вже і раніше бачила.

— Зайдіть до мене, пане Хант, — сухо кинула Бажена, витираючи з обличчя краплі дощу.

Відана струсила парасольку і поставила її у підставку. Потім стягла з Едварда наскрізь промоклу куртку. І він подався до кабінету свого працедавця у шовковій сукні.

Коли сів на диван навпроти письмового стола, Бажена поставила на столику біля нього келих, наповнений брунатною рідиною, а потім налила собі і зробила великий ковток. Рідина обпекла їй горло. Бажена піднесла руку до рота, намагаючись утамувати полум’я, а потім несподівано сіла біля Едварда на дивані.

— То де ви служили, пане Хант?

Едвард видобув із кишені свої армійські жетони і простягнув їй.

— Корпус З, — прочитала. — Луї Мерсьєр, Патрік Райлі, Пако Н. Вега, Венс Делеон, — вона перебрала усі жетони. — Тут немає Едварда Ханта.

Чоловік наділив її багатозначним поглядом.

— Едварда Ханта взагалі немає, — зізнався він.

— То як вас насправді звати? Луї, Патрік, Пако чи Венс?

— Яке це має значення? Усі ці люди мертві. І я також.

Він схопив келиха і перехилив його — пекуча рідина побігла у його нутрощі. Ігуана, що відпочивала на письмовому столі, без будь-якої цікавості слідкувала за виразом Едвардового обличчя, скривленого від гіркого віскі.

— Вас мучить біль? — допитувалася вона. — Докори сумління?

— Що ви знаєте про біль та докори сумління?

Бажена пирхнула. А потім розсміялася. Її сміх перейшов у замислену невеселу посмішку.

— Чому ми розмовляємо про мене? — Едвард простягнув руку, вимагаючи, щоб співбесідниця повернула його жетони, і вона вклала їх в його долоню, після чого він швидко заштовхав їх у кишеню. Потім він підійшов до невеличкого бару в протилежному кутку кімнати і налив собі ще. — Розкажіть мені, хто були ті люди, що на вас напали? Що вони хотіли від вас? Якийсь ключ? Ключ від чого?

З її погляду він зрозумів, що відповіді не призначені для його вух.

— Я не зможу вам допомогти, якщо ви мене не проінформуєте, — додав він.

— Ніхто не зможе мені допомогти. Вони приходитимуть знову і знову.

Фраза здалася йому надто театральною, щоб бути правдою. Хоча ця жінка не здавалася схильною до драматизму. Бажена втомлено зітхнула, на якусь хвилю втративши свій непохитний вигляд.

— Вам ніколи не здавалося, що бути втікачем — дуже виснажливо? — запитала вона, дивлячись у простір перед собою. — Ти тікаєш. І тікаєш. Але розумієш, що насправді біжиш у напрямку свого головного бою.

Погляд Едварда наполягав на поясненні. Бажена нетерпляче зітхнула.

— Скажімо, у минулому я допомогла заарештувати групу небезпечних злочинців, — сказала вона. — Але на волі залишилося багато їхніх невдоволених послідовників.

Едвард з розумінням кивнув. Це вже щось.

— Ще є якісь питання? — Бажена застібнула верхній ґудзик комірця, маючи намір якомога швидше повернутися до свого невблаганного образу директорки пансіону.

Але ж Едвард не був однією з її дівиць.

— Так, ще одне, — сказав він, беручи зі стола дивну на вигляд вогнепальну зброю, яку принесли із собою ті двоє, що напали на Бажену. — Це що в біса таке? — запитав, потрясаючи рушницею перед її очима. — Я бачив усіляку зброю, американську, ізраїльську, німецьку, але такого... щоб кулі вигризали цілі брили цементу...

— Ну, якщо ви не знаєте, звідкіль мені знати, — жінка із суворим виразом знизала плечима.

— Я не можу захистити вас тією металевою довбнею, яку видобула з комірчини пані Відана, якщо ваші вороги полюють на вас із такою зброєю.

Очі цієї дивної, відстороненої жінки визирали на Едварда з-під втомлених повік. Вона замислено постукала пальцями по столу, змусивши ігуану знервовано видряпатися на квітку і заховатися в листі. На пальці Бажени виблискував величезний старовинний перстень з малахітом.

— Добре. Якось зазирнемо до зброяра, — вирішила вона і підвелася, розгладжуючи одяг на собі руками. — А зараз, йдіть за мною. У мене щось для вас є.

Жінка пройшла до таємного проходу за полицею з книжками. Наступила на одну дошку паркету своїм елегантним чобітком і вдавила у стіну старий металевий тримач для керосинової лампи. Полиця посунулася з монументальним скрипом і тріском цільної дерев’яної дошки — навдивовижу рідкісний звук у вік пластику.

Бажена зникла у темряві таємного проходу. Едвард обережно переступив через поріг у суцільну темряву і спіткнувся об щось непорушне на підлозі. Завалившись вперед, болісно вгатив гомілку об якийсь гострий кут, а обличчям занурився у спідницю Бажени, що йшла попереду.

— Обережніше, — сказала вона.

— Вибачте, — видушив Едвард, ледь стримуючи сміх від того, що впав обличчям на її сідниці.

Помацав у темряві — там виявилися сходинки — і став підійматися навмання. Десь попереду, зовсім близько, шаруділа сукня. Бажена прочинила двері нагорі. Ті вели у якесь приміщення, риси якого ледь можна було роздивитися.

Раптом зліва Едварда атакувало яскраве денне світло, коли Бажена розсунула важкі гардини, що закривали вікно. Він примружився. Очі його трохи звикли, і він озирнувся довкола.

Це була та сама кімната у башточці на другому поверсі, яку він раніше бачив лише з вулиці. За формою — шестикутна, з великим затишним еркером, на підвіконнях якого лежали подушки і строката ковдра — чи не єдина яскрава річ у всьому будинку. Едварду згадався батьківський дім — в них теж була кімната з еркером. Там, у променях денного світла, що падало з трьох вікон, його мати виготовляла мило ручної роботи на подарунки жінкам — таке, в середині якого застигли крихітні бутони троянд і гілочки з ягодами. Ані матір, ані батька він не бачив вже майже два десятки років. Та вже, мабуть, і не побачить.

У кімнаті в башточці було два крісла: одне з них — якесь більш обжите, на його спинку накинуто хустку, а на сидушці залишена розкрита книга; інше крісло здавалося самітним, і наче голе стояло осторонь — мабуть, на ньому вже давно ніхто не сидів.

Між кріслами — невеличкий круглий столик, добре відполірований, а рівно в центрі столика обережно, рівно складена колода карт таро. Едвард підняв брови у німому здивуванні. Таро? Але хобі хазяйки його не стосувалися.

Бажена пружною, діловитою ходою підійшла до лакованої антикварної шафи і прочинила дверцята. Всередині на вішаках висіли одежини. Все чистеньке і випрасуване. Бажена перегорнула декілька одежин, як сторінки книги, і видобула чорне чоловіче пальто з гарним комірцем з лискучого чорного хутра.

— Ви порвали свою куртку, Едварде, — вона приклала до його грудей пальто, заміряючи його на око. — Я так і думала: у вас з ним один розмір.

Охоронець взяв пальто. Стояв з ним у руці перед дзеркалом, як дурень, із граційністю ведмедя, що завітав на шопінг. Благодійна начальниця чекала на його реакцію.

— Вау! — вичавив він. — Дякую. Але це зайве. Я куплю собі щось простіше. Бо в цьому я боятимуся навіть присісти.

— Можете в ньому сидіти і навіть спати, якщо хочете. Пальто більше не знадобиться його власнику. А тут його поїсть міль.

Едвард був змушений стягнути свою куртку, з якої звисав відірваний шмат — мабуть порвалася в бійці, і приміряти пальто. Річ була дорога і розкішна, одразу видно, але на його простецьких джинсах і розтягнутому худі з пропаленою діркою від цигарки, воно виглядало сміховинно.

— Раджу змінити ваш... — Бажена обвела його очима, — гардероб. У мене тут пристойний заклад.

Коли вона закривала шафу, Едвард встиг помітити білосніжну сукню запхану в саму глибину — весільну сукню.

— Я можу йти? — запитав він.

— Так. Робочий день вже розпочався, — в голосі ніяких сентиментів. От і добре.

Коли охоронець у прокуреному худі та хутровому пальто вже взявся за дверну ручку, Бажена озвалася до нього:

— Венсе. Чому ви не зупинилися, коли той чоловік благав вас?

Він повільно повернувся до неї. Як вона, бісова душа, вгадала його ім’я з чотирьох жетонів, що він їй дав? І все ж, то було приємне відчуття — знову чути своє ім’я. Було пекуче бажання озватися на нього.

— То чому? — знову запитала вона.

— Мені все життя люди платили, щоб я вбивав їхніх ворогів. Тепер мені за це платите ви. Я гарно виконую свою роботу.

Бажена кивнула і заходилася безцільно перекладати речі з місця на місце — підхопила книгу з крісла, в якому вона завжди читала, погортала кілька сторінок, дістала з неї закладку і поклала її назад. Після довгої паузи Едвард додав:

— Я буду вдячний, якщо ви нікому не називатимете мого справжнього імені.

Жінка стояла спиною до нього, але він побачив, як вона повільно кивнула, і пішов на свій пост. Пальто залишив у передпокої і зайшов до зали очікування. Там поки що нікого не було. Десь вдалині завила сирена поліцейської автівки. Едвард знервовано визирнув на вулицю між фіранками: червоні та сині вогники блимнули в кінці вулиці і зникли за рогом. Едвард всівся, але напружено дослухався до кожного звуку ззовні.

Близько обіду, коли з кухні вже доносилися аромати фірмової печені Відани, прийшли двоє дуже схожих між собою чоловіків — батько і син, здогадався Едвард. Обидва русяві, з видовженими обличчями і шляхетною вродою. Відана прибігла з кухні, щоб забрати у них пальта.

— Проходьте, панове, спершу до моєї майстерні, — запросила старенька і пішла вглиб будинку, зігнувшись під вагою двох величезних пальт.

Батько і син мали по два метри зросту, як здалося Едварду: він спостерігав за ними зі свого наглядацького поста. Старший чоловік наблизився до дзеркала біла вхідних дверей і дістав із кишені гребінця. Зачесав своє світле з сивиною волосся назад. У віддзеркаленні побачив у себе за спиною погляд Едварда, обернувся до нього і коротко кивнув. Той кивнув у відповідь.

На них була дивакувата одіж, якась уніформа, чи що: чорні бриджі, червоний, немов гусарський, ментик з золотими шнурами на грудях і високі шкіряні чоботи чорного кольору. У руках вони тримали дипломати з такої ж чорної шкіри. А ті пальта, що вони віддали Відані, взагалі були витвором мистецтва: чорні, з опушкою на комірці і вишиті золотою ниткою. Може якесь місцеве військове командування? Едвард підтяг до себе старезну рушницю. Якщо вони прийшли по нього, то так просто він їм не дасться. Старший із чоловіків пішов за Віданою, його важкі чоботи загупали паркетом.

Однак молодший все тупцявся біля входу, якийсь поглинутий тривогою, наче дитина, яку привели видаляти зуба.

— Еяноле! Ходи—но сюди, синку! — долинуло з глибини дому.

Молодик пішов на звук батькового голосу.

— Сідай—но. Відана і тобі намалює.

Це речення здалося Едварду таким дивним, що він вирішив піти перевірити, що вони там в біса роблять. Малюють, чи що? Едвард тихенько пройшов у передпокій, його чоботи не видавали майже ні звуку — перевіряти будинки котячою ходою він звик у найбільш найгарячих точках світу. Дверцята під сходами, завжди закриті на здоровезний, як у мультиках, навісний замок, тепер стояли прочинені навстіж. З середини комірчини, в якій, певно, і знаходилася майстерня Відани, лилося жовте світло.

— Сідай, Еяноле, — сказала Відана з ніжним воркуванням у голосі, наче говорила до улюбленого онука. Скрипнув стілець — хлопець, мабуть, сів. — Ось тільки зілля закінчилося. Почекай. Візьму іншу баночку.

З того місця, де стояв Едвард, йому нічого не було видно. У вузенькому проході між сходами і стіною він не міг стовбичити, тож він вирішив зобразити наївного простака і зайшов у їдальню навпроти майстерні, начебто у пошуках чогось. Краєм ока зазирнув на трьох у майстерні. Обидва чоловіки сиділи до нього спиною. Відана порпалася серед численних пляшечок і мензурок на столі. Щось вичитувала на папірцях наклеєних на них, відкривала деякі, змішувала їх вміст у невеличкому казанку.

— Розправ плечі, синку. Де твоя постава? — наказав батько.

Еянол втомлено зітхнув і випростався.

— Ну, ось, — Відана нарешті повернулася обличчям до двох чоловіків, що сиділи перед нею в очікуванні. Тоді вона побачила Едварда, котрий начебто проходив повз майстерню. — Щось шукаєш, дорогенький?

— Е—е—е... ви казали десь були бутерброди, — він озирнувся довкола, немов очікував ті бутерброди розвішені на стінках.

— На кухні, на таці біля плити, — її зморшкуваті губи, трохи підкрашені червоною помадою, посміхнулися — вона розкусила, чого він тут насправді тирлувався. — Але я б на твоєму місці зачекала на печеню. Сьогодні з кроликом.

— Добре, — він начебто зібрався йти, але не надто швидко. Встиг побачити, як Відана занурила пензля у баночку з коричневою сумішшю і вивела якийсь символ на чолі Еянола.

Далі Едвард вже нічого не бачив. Повернувся на свій пост, дивуючись, куди це поділося його кредо не сувати носа в чужі справи. Але цей дім... щось у ньому коїлося.

Згодом батько і син пройшли до зали очікування. На чолі Еянола, наче хною, було намальовано невідомий Едварду символ — зірка у колі та якісь завитки, закарлючки, наче літери, яких Едвард в житті ніколи не бачив. Може щось стародавнє, грецьке, чи що?

Батько і син не повсідалися на стільці, як робили всі інші, хто приходив із візитом до пані Бажени і покірно чекали на неї. Ці двоє пройшли до самих дверей у її кабінет. Батько простягнув руку, щоб постукати.

— Чекай, — зупинив його Еянол. — У мене погане передчуття.

Старший чоловік зробив крок до свого сина і міцно вчепився у його плечі.

— Що ти ниєш, як цуценя. Збери себе до купи, — процідив він скрізь зуби.

— Але... — юнак дивився у підлогу. — Я ще навіть не склав іспити.

На обличчі батька заходили м’язи. Так, він стовідсотково був військовим, бо лише цей контингент вмів так вправно скреготати зубами і рухати м’язами нижньої щелепи.

— Лише раз я попрохав тебе виконати для мене завдання, — сказав батько. — Іжеслава немає, а я не можу піти туди один. Ти прекрасно це знаєш. Дотримуйся інструкції. Не дивись йому в очі, і все буде добре.

Старший чоловік підбадьорив сина, вдаривши його в плече. Потім постукав у двері кабінету і, не чекаючи на дозвіл, зайшов. Точно якесь цабе. Але що то за уніформа така? Едвард присів на свій стілець. Сидів і дослухався до того, що коїлося за дверима, але не чутно було ані шерхоту.

Через хвилин п’ять двері прочинилися. Пані Бажена прокрокувала пружною ходою до сходів у передпокої. Її каблуки цокали, наче цвяхи забивали. Обидва чоловіки пішли слідом за нею, і всі троє зникли на другому поверсі.

Згодом Бажена повернулася. Одна. Кинула на Едварда погляд, наче перевіряла, чи не надто він виглядає зацікавленим. Той зобразив відсторонений вираз обличчя — на щастя, в армії цьому його добре навчили — і почав начищати старезну рушницю, якою його нагородила бабця.

Увечері повертався до своєї конури повз кладовище. Зупинився перед входом, придивився через прути закритих воріт, що там коїлося. Але на цвинтарі не було ані поруху: надгробки стояли нерухомою армією, вишикувавшись у нестройні рядки. Поліція вже давно забралася геть, все було тихо.

Едвард знову напружив пам’ять, чи не залишив він десь на кладовищі свої сліди, які б могли привести до нього нишпорок. Переглянув у голові всю сцену, від початку і до кінця. Пригадав перелякані очі чоловіка, якого лупцював там заради Бажени. Той просив його зупинитися. Чому він не зупинився? “Ти його, або він тебе,” — так пояснював це його ліпший друг Патрік Райлі. І вони з порозумінням кивали, вдаючи, що ця фраза заспокоює їх докори сумління. Але яке тут до біса заспокоєння, коли ти служиш у загоні зачистки.

Міцно стиснув повіки, аж боляче стало, але все одно бачив одне й те саме — як він стоїть над ділянкою нещодавно перекопаного ґрунту, а той двиготить під його ногами наче юшка в казані, що ось-ось закипить. Цей спогад не полишав його і вночі, коли він лежав у тому смердючому готелі над пабом. Перед тим, як піти спати, сів у барі, щоб перехилити чарку насамоті. Бармен Співак розмахував ганчіркою, натираючи стійку, і все підливав Едвардові.

— Важкий день?

— Мг, — клієнт залив у горлянку залишки віскі. Пекло і в половину не так сильно, як той біль, що завжди був всередині.

— Влаштувався охоронцем?

— Мг.

— Я свого часу теж починав охоронцем у цьому самому пабі.

— Та ти що? — Едвард навіть не намагався зобразити цікавість.

— Ти гарний хлопець, я одразу зрозумів. Ти себе знайдеш. У цьому місті багато можливостей.

Так, гарний хлопець. Він вбивав людей за гроші, а деяких і задарма. Едвард підняв очі на Співака — його б він пришив задарма. Щось було в ньому, що викликало у Едварда таке бажання: те, як він шкірився білосніжними вініровими зубами, несподівано дорогими для бармена в такій дірі; чи те, як він поволі розмотував твоє приватне життя, наче клубок ниток, як запускав туди свої щупальця. Усі ці його питаннячка, ця його батьківська турбота. Едвард знав цей тип людей, небезпечний тип. То павуки, які одурманюють тебе своїми добрими порадами і непроханою опікою, а потім, не встигнеш і оком моргнути, як вони вже загорнули тебе в кокон зі свого павутиння і висмоктують із тебе життя.

Не всі люди однаково корисні. Є і така доброта, що небезпечніша за відверте зло. Лейтенант Фрейзер був Едварду за батька. Батька, який змушував його через любов до себе творити страшні речі.

Розділ 5 • В’язниця Модрок на скелі Скорботна діва

Невеличкий дирижабль поволі рухався над темним морем, порипуючи пружними мотузками. Еянол стояв на носі гондоли і вдивлявся вдалечінь через густі пасма хмар. Коли з того мінливого моря на мить вигулькнуло світло ліхтаря і знову сховалося, всередині у хлопця все перевернулося — вони наближалися. Світло вигулькнуло ще раз і знову загубилося десь у небі. То був маяк. Його могутнє око збільшувалося і засліплювало мандрівників у міру того, як вони підлітали ближче.

— Вже скоро прибуваємо! — гаркнув капітан у відкриті двері каюти, де батько Еянола, Інгвар, закінчував обідати котлетами та смаженою картоплею. Самого ж Еянола відвернуло від їжі.

Еянол почув, як чолов’яга загрюкав чоботами в його напрямку. Хлопець не мав охоти до балачок, але той все одно підійшов до краю борту, обіперся на поручень і гучно втягнув носом.

— Яке ж тут повітря! — сказав цей кремезний чолов’яга з обвітреним обличчям. — Дивовижний пейзаж, — він трохи помовчав, а потім додав: — Якби ж не це прокляте місце.

Він плюнув за борт і пішов. Але Еянол зостався дивитися на те прокляте місце, яке невпинно наближалося, немов якесь міфічне страховисько в одному з його снів, де він завжди стояв і дивився на велетня, що збирався його пожерти, але не міг поворухнутися.

Дирижабль рухався у напрямку скелі, що одиноко стояла в морі, висока і прямовисна, як башта. Хвилі пінилися і хапалися за тонке підніжжя скелі, наче намагалися видряпатися на неї, втекти від темних глибин. Ту скелю називали Скорботною дівою, що завжди чекає на повернення свого коханого з моря. Моряки прозвали її так, бо вітер постійно завивав в печерах, прихованих у скелі, наче то і дійсно ридала безутішна дівчина.

На вершечку скелі височіла похмура споруда з маяком у найвищій башті. Стіни будівлі почорніли од віку і вологи. Вона складалася з численних переходів і башточок, в яких не було ані віконця. Ця дивина стояла на скелі, міцно вчепившись в неї, як якийсь чорний лискучий жук. То була в’язниця Модрок.

Дирижабль сів на пласкому даху однієї з башт. Коли судно міцно прив’язали, з пасажирської гондоли мотузковою драбиною зійшли двоє чоловіків, Еянол і його батько Інгвар. Вони не зупинилися, щоб озирнутися довкола, хоч пейзаж був чарівний. Одразу ж направилися до круглого люка і кам’яними сходами зайшли до вязниці.

— Тут ми не задаємо питань. Розумієш? — батько давав синові останні настанови. — У цьому місці не діють наші закони, тож якщо цим створінням щось не сподобається...

— Так, батьку, я знаю, — сказав Еянол. Серце гупало йому в грудях гучніше за кроки.

Батько і син спускалися нижче і нижче, туди, куди не діставало сонячне світло. На кам’яних стінах висіли смолоскипи. Вогонь шурхотів у темряві коридору. Вони дійшли до товстелезних металевих дверей круглої форми. Кожен міліметр тих дверей вкривали письмена, озвучувати які було заборонено. Ходили чутки, що ті, хто насмілився проговорити хоча б один з аккаївських символів, гинули в страшних муках.

Стукати не довелося. Варто було їм підійти, як двері самі прочинилися. За ними простягнувся довгий коридор такої ж круглої форми, як і двері. Стіни з чорного каменю були відполіровані до блиску. А наприкінці коридору на них чекала фігура у чорному балахоні. З-під каптура, що покривав голову створіння, пасмами просочувалося їдке блакитне світло. Воно коливалося, немов вивчало темряву навколо і, лякаючись зовнішнього світу, ховалося назад під каптур.

— Намагайся не розглядати його, Еяноле, — нагадав Інгвар. — І не читай письмена, що він носить на собі.

Але чим ближче батько і син підходили до непорушного створіння, тим Еянолу ставало цікавіше. Юнак не міг очей одвести від фігури у балахоні.

Аккаїв ніхто ніколи не бачив. В’язниця Модрок була їх храмом, де вони служили своєму незрозумілому жорстокому богу і ніколи не полишали це місце. Вважалося жахливою прикметою, якщо хтось побачить одного з аккаїв просто серед дня у місті чи на дорозі.

Чи були аккаї дійсно передвісниками біди важко було стверджувати, адже насправді верховний аккай з’явився серед людей лише одного разу, і, можливо, ті жахіття, які сталися потім, були лише збігом обставин.

Коли батько і син наблизилися, вони вклонилися створінню. В обох на лобі були виведені Віданою знаки — таємні символи, що мали захистити їх від темної магії.

Створіння не зронило ані слова. Воно рушило переходом вглиб храму. Прибулі пішли слідом. Коли аккай рухався, на ньому дзвеніли ланцюги, які утримували за його спиною важке металеве кільце, увінчане трьома шпичаками, що було схоже на якесь войовниче металеве сонце. А від того кільця до самих п’ят аккая тягнулися намиста з металевих пластин, усіяні вирізьбленими письмена. Казали, через ті письмена, аккаї спілкувалися зі своїм богом.

У сам храм батька і сина Дьярві звісно не відвели, але провели їх у місце, заради якого вони власне і здолали весь шлях — у велику залу, що на перший погляд видавалася зовсім пустою, якщо не рахувати металеві люки у підлозі. На чорних стінах палахкотіли смолоскипи. До звуку полум’я додавався шурхіт крил кажанів, який долинав із темряви під стелею.

У блакитному світлі, яке падало з-під каптура аккая, Еянол побачив тонку бліду руку створіння — вона була древня — самі кістки обтягнуті шкірою. Своєю кістлявою рукою аккай вивів у повітрі знак. Той порух, навдивовижу артистичний для такої позбавленої життя кінцівки, залишив у повітрі написаний голубим пломенем символ. Він закарбувався у повітрі синім палахкотінням, а потім щезнув.

Щойно символ розтанув, десь у нетрях зали щось посунулося. Загуло каміння, заляскав метал. Як за командою, люки у підлозі почали підійматися. Під ними виявилися вузенькі клітки, в яких і тримали в’язнів. Еянол знав лише з розповідей батька та вчителів з академії, як саме їх утримували. Але коли він побачив те видовище своїми очима, йому стало млосно. Чоловіки, жінки і діти в клітках, які навіть не давали їм змоги сісти. Юнак знав, ким вони були, і що вони зробили, але в нього все одно стислося серце.

— Що ж, почнемо? — Інгвар видобув із сумки шкіряну папку з паперами і грифельного олівця.

Незворушна діловитість батька вразила Еянола. Він дивився, як той гортає папери, і намагався вгамувати бажання сказати щось уїдливе. Потім зрозумів, що аккай слідкує за ним, і почав ритися у власній сумці. Також дістав папку і знайшов у ній необхідний документ — перелік в’язнів.

Інгвар підійшов до першої клітки. У ній в якомусь трансі стояла молода жінка — в її венах бриніло блакитне світло, воно просвічувалося через шкіру і світилося в очах. Це пульсувала в її тілі магія аккаїв, яка і втримувала в’язнів у стані напівсну-напівреальності.

— Варка, — зачитав батько перше ім’я зі списку і відмітив, що вона прибуває у місці ув’язнення.

Еянол перевірив замки на клітці — усі замкнені. Зробив примітку в документі, що стан місця утримування задовільний, порушень умов утримування не спостерігається.

Батько рушив до наступної клітки. Але Еянол залишився біля дівчини на ім’я Вербинка. Тендітна красуня. Волосся її сплуталося, на обличчі лежали тіні втоми. Він знав, на що вона була здатна і що могла зробити з ним, якби її не стримувала магія аккаїв. І все одно йому боляче було дивитися на її обличчя, викривлене від тих мук, які їй завдавали закляття аккаїв.

Разом батько і син перевірили близько двох десятків молодих дівчат. Декотрим з них було не більше десяти років на вигляд. Еянол стиснув губи, коли побачив, що найменша з них сиділа на підлозі, затиснута кліткою, з колінами притиснутими до грудей. Вона була непритомна. Маленький дитячий ротик відкритий. З нього сочилося голубе світло.

— Ясинка, — батько відмітив і її. — Це остання з дочок Леоха. А ось і він сам.

Леох. Літній чоловік з горбом на спині. Він скрючився у клітці так, що обличчя його притислося до прутів. Застигла маска потворності та страждання. Еянол зробив запис стосовно стану камери і перейшов до наступної.

Так вони обійшли більше чотирьох десятків кліток. Залишалася остання група.

— Морена, — засвідчив батько, коли вони наблизилися до окремої групи. Там утримували найнебезпечніших в’язнів.

Еянол побачив за ґратами вродливу жінку з довгим чорнявим волоссям. Та відрізнялася від інших. На відміну від них, вона не перебувала у трансі. В її очах була присутня свідомість. А губи її постійно беззвучно рухалися — вона проговорювала закляття, щоб зламати магію аккаїв. Поруч з нею — її тринадцять дочок, страхітливих воїтельниць з обличчями, немов висіченими з каменю. Усі проводжали батька та сина Дьярві мовчазними поглядами — лише їх очі рухалися.

У наступній клітці — чоловік якоїсь лихої вроди. Очі — наче в акули. Еянол звернув увагу на його весільне вбрання. Він точно знав, ким був цей чоловік. Його знали всі. Заарештований на власному весіллі. Чоловік нічого не міг сказати — губи його рухалися, але магія аккаїв робила його німим. В’язня лихоманило, піт стікав його обличчям. Еянол зробив запис у своїй книзі і рушив далі — до в’язня номер один.

Аккай, котрий супроводжував батька та сина під час їхньої інспекції, порухом руки змусив клітки повернутися на їхнє місце під підлогою. Інгвар перевірив на кожному люку невеличкий круглий отвір, куди вставляли магічну руну, якщо була необхідність звільнити в’язня. Жодний з отворів не було ушкоджено. Коли Інгвар закінчив їх перевіряти, аккай вивів у повітрі декілька магічних символів над окремим люком, і той почав підійматися. Блакитне сяйво впало на ланцюги, які утримували в’язня всередині клітки. Еянол видихнув з тремтінням. Цієї зустрічі він боявся найбільше.

В’язень номер один був високим худорлявим чоловіком, на вигляд не надто м’язистим, але жилавим і міцним. Його шкіра була бліда, майже прозора. Очі світло-блакитні. Могло здатися, що вони навіть білі. Високі вилиці. Біле довге волосся. Еянол знав, що не мав права на нього дивитися, але нічого не міг із собою вдіяти.

— В’язень номер один, — сказав Інгвар сам до себе, не дивлячись тому в очі.

Між собою вони ніколи не називали його по імені — просто в’язень номер один, бо навіть вимовляти його ім’я було поганою прикметою. Але насправді звали його Ровен. Це ім’я блискавично промайнуло в голові Еянола, і раптом очі в’язня, до того збляклі, наче неживі, метнулися в сторону хлопця. Той не встиг відвести погляд. Одразу ж чоло його так запекло, там, де був намальований знак Відани, наче йому його розпеченим залізом припекли.

Біль був нестерпний. Еянол впав на коліна, але погляд відірвати від очей Ровена не зміг. Інгвар схопив сина за барки і потягнув геть. Аккай змахнув рукою, і клітка почала опускатися. Поки Інгвар тягнув сина по підлозі, Еянол волав, наче його катували. Він тримався за чоло, бо шкіра під його руками палала.

— Я наказував тобі не дивитися йому в очі! Дурне хлопченя! — Інгвар пожбурив сина на кам’яні плити в коридорі, коли круглі двері за ними зачинилися.

Біль почав затихати. Еянол лежав на підлозі і важко дихав.

— Ти мене зганьбив. Аккаї не забудуть цієї помилки. Лежиш тепер скиглиш, немов тобі шість. Та ти взагалі мене слухаєш?

Еянол кивнув. Але він не наважився сказати батьку, що почув ще один голос. Той звучав у нього в голові. Приємний, заспокійливий, тихий чоловічий голос. Він з’явився у голові юнака, коли вщух біль.

— Здрастуй, Еяноле, — сказав він.

Розділ 6 • Пасажири п’ятого трамвая і “Старий мушкет”

— Це не той, що нам потрібен, — Бажена зупинила Едварда своєю простреленою складеною парасолькою, коли той надумав пірнути у новенький трамвайчик, що тихенько підповз до зупинки.

Інші пасажири, котрі чекали під навісом, заскочили всередину. Трамвай відповз геть. Дощ облизував його лискучі як льодяники боки.

— Я думав нам потрібен п’ятий номер, — сказав Едвард.

— Саме так, — жінка примружила очі від дрібного дощу, що залетів під навіс разом з поривом вітру.

— Але це і був п’ятий, — наполягав він.

Бажена видобула хустку і старанно протерла маленькі круглі скельця окулярів, як у кота Базиліо. Потім знову посадила їх на кінчик носа.

— Не той п’ятий, що нам потрібен.

Едвард дістав із кишені Снікерс, розгорнув його і відкусив великий шматок. Жував в’язкий батончик і дивився на Бажену. Вона робила вигляд, що не помічала його погляду. Краплинки дощу стікали з козирка його бейсболки і падали на шоколад, та охоронця це не хвилювало. За три укуси, батончика як і не було.

Вони пропустили ще два “не тих п’ятих”. Виявилося, що в цій історичній частині міста ще й досі ходили старенькі трамваї, такі, котрі, здається, колись ще кіньми тягали.

Саме така спадщина давно минулих літ з гуркотом і скреготом усіх своїх зморених металевих частин важко доповзла до зупинки. У вечірні сутінки з вікон трамваю на вологу вулицю виливалося затишне жовте світло. На чолі залізяки, так само, як і в двох попередніх, світився номер п’ять. Дверцята гармошкою відчинилися, і двоє зайшли всередину.

Едвард визирнув через прочинені двері на купку пасажирів, котрі залишилися стояти на зупинці, наче і не бачили трамвая. Вони раптом перестали розмовляти, навіть ті дві жіночки, котрі обговорювали курячі стегенця за знижкою. Тепер вони всі стояли мовчки і витріщалися відстороненими поглядами на калюжі.

— Чому вони не заходять? — запитав.

— Бо це не той п’ятий, що їм потрібен, — Бажена взялася за поручень. Її рука була одягнена у рукавицю із чудової зеленої шкіри. Поверх рукавиці сидів той самий величезний перстень з малахітом.

Дверцята зачинилися. Трамвай зрушив з місця. Щойно вони від’їхали, пасажири на зупинці наче вийшли з оціпеніння і знову почали рухатися і розмовляти. Жінка з продовольчою авоською продемонструвала своїй подрузі курячі стегенця у пластиковій упаковці.

Едвард розмірковував над таємницею п’ятого трамваю, погойдуючись на поручні. Спиною між лопатками покотилася краплинка дощу. Він розстібнув своє нове пальто, яке виглядало просто сміховинно у комбінації з його потертою бейсболкою, під якою він приховував пошрамовану голову. На щастя, волосся вже почало відростати і скоро мало повністю сховати сліди його минулого.

У трамваї майже нікого не було, лише якась стара похмурого вигляду і чоловік із неймовірно кривим носом, який, немов у мультику, витягнувся вбік, щоб щось понюхати. Усі сиділи на відстані один від одного. Обидва пасажири мали якийсь чудернацький вигляд. У старої на голові капелюшок-таблетка з маленькою чорною вуалькою, що закривала верхню половину її обличчя.

Чоловік був одягнений у дорогий костюм трійку, а з невеличкої кишені його жилетки звисав ланцюжок кишенькового годинника. На голові у нього був котелок. Едвард оглядав пасажирів, котрі наче вийшли з косплею дев’ятнадцятого сторіччя, і язиком намагався відліпити шматок нуги прилиплої до заднього зуба.

Трамвайчик видряпався схилом і радісно дзеленькнув на зупинці. Двері прочинилися. Чоловік з кишеньковим годинником подався до виходу.

— Пані Бажено, — ввічливо вклонився він і торкнувся котелка, проходячи повз неї.

Та у відповідь кивнула, навіть не дивлячись в його сторону. Почувши його вітання, стара, яка сиділа осторонь, уважно придивилася до Бажени, немов лише зараз усвідомивши, хто то була така.

Коли чоловік підняв руку до свого котелка, Едвард помітив старовинний перстень з невеличким чорним камінцем у того на пальці. Мабуть, недешева штука. Едвард міг би жити приспівуючи кілька років на гроші з продажу такої дрібнички. Пани, які вешталися в Бажени, полюбляли брязкальця. Він би міг поцупити кілька і поїхати собі кудись на острови. Мабуть так і варто зробити.

Трамвай рушив далі, розтинаючи густу завісу дощу. Старе місто здавалося примарою, яка коливалася, зникала і знову виринала з тієї завіси. Усі споруди в цій частині міста були не вище за п’ять поверхів, а їхні стіни прикрашали пооббивана ліпнина й артистично полущена фарба. Це була стара Європа, та сама, створена за часів великих імперій, які вже давно канули в Лету. Дурненький Біллі, якому відстрелили півмакітри, завжди мав із собою вицвілі листівки з міськими пейзажами старої полущеної Європи. Мріяв колись поїхати туди, хлопчисько з американського ранчо. Що він бачив в житті? Одні жахіття. Едварду страшенно закортіло палити.

На зупинці навпроти будівлі, що фасадом нагадувала театр, стара жінка пішла до виходу. Але зупинилася біля Бажени. Очі в неї були чорні, як вугілля, і мали моторошний вираз. Едвард навчився бачити сутність людей в їхніх очах, коли служив у краях, де носять паранджу. Спогад про жінку, яку він знав тоді в тих краях, болісно вколов його. Він навіть кахикнув, наче той біль був фізичним.

— Ти ще заплатиш за те, що зробила, — сказала стара голосом навдивовижу схожим на перетирання піску. — П’ять орденів ще дадуть про себе знати.

Едвард закляк на місці. Він мав усюди супроводжувати свого клієнта і захищати, але не стане ж він викидати з трамвая літню жінку.

— Йди собі, стара, — спокійно сказала Бажена.

В літньої жінки очі зробилися ще більшими і ще чорнішими. Вона раптом підняла руку стиснуту в кулак і націлила перстень з агатом прямо Бажені в обличчя. Такий пішов би за пару тисяч.

— Спокійно, — Едвард підняв руки в жесті примирення — в долоні він й досі тримав зім’ятий пакетик від Снікерса.

Водій трамвая висунувся зі своєї кабінки.

— Ви там виходите, чи як? — роздратовано запитав він.

Стара не поворухнулася. Обидві жінки вчепилися одна в одну очима. Бажена також стискала кулак, немов от-от збиралася вдарити каргу в печінку.

— Моя донька гниє в Модроку через тебе, змія. Зрадниця роду. Виродок, — кинула стара.

— Забери руку від мого обличчя, Вірто, якщо не хочеш приєднатися до своєї доньки.

— Ну, ви виходите, ні? — зарепетував водій, крихти від бутерброду полетіли в нього з рота.

Тонкі зморшкуваті губи старої міцно стислися. Вона повільно опустила руку.

— Так буде не завжди. Він повернеться. І прийде по тебе.

З цими словами стара Вірта вийшла. Едвард приголомшено провів її поглядом. Бажена відвернулася до вікна. Він не бачив її обличчя, але коли вони сходили на наступній зупинці, йому здалося, що очі у неї вологі.

Крамниця зброяра знаходилася на першому поверсі будинку з червоної цегли вкритої кіптявою міста назбираною ще за часів, коли тут палили дрова. У брудному англійському вікні з квадратними скельцями були виставлені два дуельні пістолети. Едвард підняв голову і поглянув на вивіску закладу: “Старий мушкет”.

— Ви впевнені, що ми тут знайдемо щось краще за ту рушницю, що пані Відана видобула зі своєї комірчини?

— Тут ви знайдете все необхідне для того, щоб ефективно позбавлятися собі подібних, —Бажена струсила краплі дощу з парасольки і зайшла до крамниці.

Всередині страшенно смерділо цигарками. Едвард жадібно втягнув повітря носом. Його супутниця навпаки відмахнулася від хмари диму і нетерпляче дзенькнула дзвіночком на прилавку. Едвард роздивився полиці з холодною зброєю. Тут були ножі і шаблі з усіх куточків світу — так, різати одне одного вміли всюди.

На протилежній від холодної зброї стороні на вітрині під склом красувалися рівними рядками персні з коштовним камінням. Едвард оглянув вітрину — коштовності в збройній крамниці?

З-поза фіранки вийшов огрядний чоловік в сорочці з закоченими рукавами і жилетці. Добру половину його червоного обличчя вкривали товстелезні бакенбарди.

— Вітаю, пане Шпак, — Бажена привітала зброяра службовою посмішкою.

— Пані Бажено, — він кивнув і підозріло покосився на Едварда.

— Як просуваються справи?

— Потихеньку.

— Цікава у вас крамниця, — сказав Едвард. — Зброя і прикраси.

Пан Шпак перевів запитальний погляд з Едварда на Бажену.

— Він що не з наших?

— Це мій новий охоронець, — пояснила вона.

— А серед наших нікого не знайшли в охоронці?

— Серед наших нема кому довіряти.

На це пан Шпак із розумінням кивнув.

— Ну то що вас привело в мою крамницю?

— Ми прийшли запитати вас про цю зброю, — жінка видобула з саквояжу обріз, який забрала з цвинтаря, і поклала його на прилавок перед паном Шпаком.

Зброяр опустив на нього очі. Потім підняв їх на Бажену. Навіть торкатися зброї не став.

— Ви знаєте, що такі обрізи заборонили ще до війни?

Едвард хотів було запитати, до якої саме війни, але продавець продовжив:

— Де ви його взяли?

— Двоє завітали до мене, озброєнні ось цим.

Пан Шпак нарешті взяв обріз в руки і покрутив його перед очима.

— Це Чорний яструб, — сказав зброяр і начепив на носа окуляри, щоб роздивитися гравірування на стволі. — Насправді, цей винахід заборонили ще до того, як його почали виробляти. Був один розумник, винахідник на ім’я Назар Крук. Він і приніс свої креслення Комітету десятьох. Вони його вислухали, але фінансування не дали. Ще й вилучили в нього його папірці. Але він таки знайшов шанувальників своєї творчості, — він багатозначно поглянув на Бажену. Та з розумінням кивнула. — Вам пощастило, що ви й досі живі, якщо до вас прийшли з цим, — пан Шпак зважив обріз у руці. — Кулі виготовлюються з рідкісного матеріалу — з лави вулкану, що знаходиться в Чудо—Старуні.

В Едварда ледь відросле волосся під бейсболкою заворушилося. З чого?

— Це якась нова технологія? — запитав він.

Пан Шпак важко зітхнув, роздумуючи, що б на це відповісти.

— Можна сказати і так, — він поклав обріз на прилавок. — Хочете його продати? Я можу знайти клієнта, який зацікавиться.

— А потім цей ваш клієнт знову завітає до мене в гості з цим самим обрізом? — запитала Бажена. — Ні, пане Шпак. Мене цікавить, чи є у вас кулі для цієї зброї?

— Я ж вам сказав, — заговорив зброяр після довгої паузи, — ця зброя заборонена.

Жінка з простріленою парасолькою навіть не кліпнула. Продовжувала дивитися на пана Шпака своїми втомленими очима над чорними круглими скельцями окулярів, поки не змусила того зітхнути і піти за фіранку, що закривала прохід вглиб крамниці.

— Я міг обійтися звичайним револьвером чи... — почав Едвард.

— Так, якщо хочете по мишах стріляти.

Повернувся пан Шпак. Приніс дві коробки патронів. Відкрив одну, продемонстрував вміст. Потім зробив те саме з іншою коробкою.

— Це все, що ви маєте? — запитала Бажена.

— Беріть скоріше, поки я не передумав, — червонолиций чоловік нервово поглянув на покупця, який щойно зайшов до крамниці і тепер із цікавістю роздивлявся вітрину з перснями.

— У вас є не дуже потужні? — поцікавився покупець, тицяючи пальцем у скло, що закривало прикраси. — Мені для дитини,

Едвард вирячився на нього. Потужні? Що в дідька він мав на увазі?

— Я підійду за хвилину, — пан Шпак швидко обтер лице хусткою. — З вас сто шістдесят.

Він пройшов з двома коробками патронів до старезної каси — Едвард міг побитися об заклад, що саме такі він бачив у вестернах. Бажена відстебнула від пояса гаманець і відрахувала шістнадцять монет, кожна номіналом в десять гривенників. Едвард вже давно не бачив монет. Весь світ користувався банківськими картками, а готівка була тільки у вигляді пластикових банкнот, доларів, євро та юаней. Інших валют вже двадцять років, як не ходило.

Бажена поклала обріз і кулі у саквояж і віддала його Едварду.

Розділ 7 • Академія “Червона блискавка”

Спочатку Еянол і його батько Інгвар йшли нескінченною анфіладою білих колон позбавлених будь-яких ліпних прикрас. Анфілада огинала всю гігантську споруду академії, збудовану у формі напівмісяця. Саме через цю форму для перехожих в анфіладі створювався дивний ефект — здавалося, що йдеш нескінченною дугою і ніколи не побачиш, що там за поворотом. Важкі військові чоботи Еянола і його батька гупали мармуровою підлогою і відлунювали серед колон, як артобстріл.

Потім Еянол чекав на батька в приймальні. Двері в кабінет директора академії Морімуса були зачинені, але розмова велася на підвищених тонах, тож Еянол чув кожне слово.

— Чому ви їх тут тільки вчите? — повторював Інгвар. Відповідь йому була не цікава. Це було не питання, а звинувачення. — Хлопець взагалі не готовий до служби.

— З усією повагою, полковнику, але ж кожен може припуститися помилки, особливо…

— Припуститися помилки? — голос Інгвара загрозливо стишився. — Він зганьбив мене. Аккаї направили ноту до Ратуші про “неприпустиме порушення інспекторами правил безпеки”. Я отримав офіційну догану від Комітету десятьох!

Звинувачення у тому, до чого він був непричетний, сипалися на директора нескінченним потоком. Еянол обводив очима візерунки на дорогому килимі в приймальні. Намагався не дивитися в очі секретарці — ця особа в костюмчику зміїного кольору вже точно роздзвонить про його ганьбу по всій академії.

І це ще Еянол не сказав батьку про голос, який він почув тоді, коли вони вийшли з Модроку. Чути голоси було поганим знаменням навіть в їхньому, магічному, суспільстві. Батько одразу б запроторив його до Дому примар — так в народі називали лікарню Шуто Орвіса, де тримали тих, у кого від магії мізки перетворилися на желе.

В нього з мізками все було нормально. Голосів він більше не чув. Тепер йому навіть почало здаватися, що те, що трапилося з ним в Модроку, було не більше ніж захопливою пригодою. Буде що хлопцям розповісти — це ж треба, сам Ровен поглянув на нього. Ровен був легендою, жахливою, але легендою.

І все ж таки дивно, чого письмена старої Відани, що вона намалювала йому на чолі, не захистили його від магії Ровена? Може стара вже слабоумна і щось наплутала у своїх склянках? А може в’язень номер один і справді такий могутній, що навіть древні захисні закляття йому не перешкода?

— Нехай вас це і здивує, полковнику, але Еянол — один з найкращих учнів академії, — донеслося із кабінету.

— Тоді у вас занизькі стандарти, — кинув розгніваний батько.

Інгвар вилетів з кабінету директора, як буря. Хлопець підхопився з крісла і віддав честь. Батько зупинився перед ним. Він гучно втягував повітря ніздрями, як скажений бик на арені. Син дивився вниз, на батькові чоботи — на правому була крихітна дрипка багнюки. Секретарка робила вигляд, що друкує, гучно вистукуючи клавішами друкарської машинки.

— Ми ще поговоримо сьогодні, — сказав Інгвар. Стосовно цього в Еянола не було сумніву — батько обожнював поговорити, особливо щоб йому не відповідали, а просто шанобливо слухали. Просто насолоджувався звуками власного голосу.

Потім він шарпнув сина за комірець, який, як завжди, зам’явся, і вийшов з приймальні. Еянол видихнув і разом з тим наче вдвічі зменшився у розмірі. Він вже пішов до дверей, коли з кабінету директора долинуло:

— Зайдіть до мене, юначе.

Еянол подався до кабінету. Кілька хвилин директор, який до цього здавалося, був на його боці, шпетив його за дурість. Юнак не звертав уваги — вже навчився відключатися, щоб не вислуховувати батькові істерики, але деякі фрази все ж таки пробилися до його свідомості: “неприпустима легковажність”, “зовсім нема поваги до професії”, “понесете покарання”. Еянол з усім погодився. Ці старі кажани не терпіли сперечань. Врятував його дзвінок — в академії почався перший урок. Директор дозволив йому йти.

Академія “Червона блискавка” була військовим закладом. Тут навчали бити усіляку нечисть, “контингент, який перейшов на темну сторону”, як їх офіційно називали у Ратуші, або ж просто “темний контингент”.

Заклад мав багатовікову історію, адже темрява з’явилася так само давно, як і світло. Колись це був маленький середньовічний орден, який бив скажених відьом на болотах і в лісах. Тепер це була офіційна установа, яка приймала чотирнадцять кадетів на рік.

Чому така кількість? Еянолу здавалося, що орден просто любив додати пафосу своїй діяльності. Колись вони вирішили, що прийматимуть на одного кадета більше, ніж було в чортовій дюжині, тим самим виказуючи свою перевагу над темними силами.

Проте з тих пір, як Україну заполонили іммігранти з усього світу, і вона проти своєї волі стала головним магічним збіговиськом у всій Європі, бажаючих вступити до академії ставало дедалі більше. Поговорювали, що наступного року квоту на прийом кадетів збільшать, хоч це і означало розрив зі стародавньою традицією. Що ж, майбутність не терпіла устоїв.

Насправді, Львів показав себе, як ідеальний магічний центр. В старому місті вже з давніх-давен розташовувалися численні магічні заклади: Академія, Ратуша, Дім примар, зброярня пана Шпака, навіть Дім розваг шановного Веліала — там грали в карти та інші азартні ігри й торгували забороненими зіллями, звичайно з-під поли.

А тепер сюди з’їжджалися представники магічної спільноти з усього світу. Звичайні, немагічні, люди навіть не здогадувалися про те, що поряд з ними існував цілий потаємний світ. Вже багато століть магія захищала таємний світ чаклунів від немагів. За часів Ровена, їх ледь не було викрито, але Ровена і всю його братію заарештували, і як раз вчасно. Тепер все стало на свої місця. Запанував мир, магічне суспільство функціонувало, ніким не помічене, а послідовники Ровена, котрі уникнули покарання через відсутність доказів, тихенько скреготали зубами у своїх маєтках і халупах.

Коли Еянол вийшов із приймальні, у коридорах звідусіль загупали чоботи — хлопці й дівчата поспішали на свої лекції. Опальний кадет прискорив ходу. Перемахнув двома кроками через декілька сходинок і опинився в коридорі зі старезними дерев’яними дверима з обох сторін. Поспіхом підбіг до одних і встиг прослизнути всередину перш ніж стулки дверей зімкнулися.

У класній кімнаті стіни вкривали плакати із зображеннями подій світу чаклунів — кабінет історії. Лави розташовувалися амфітеатром. Еянол знайшов поглядом свого друга Сварта — той вказував йому на вільне місце біля себе — і шмигнув туди.

Викладачка, пані Юдолія, жінка з нищівним поглядом і крихітними вусиками над верхньою губою непримиримої форми, саме відкрила рота, щоб почати лекцію. Побачивши Еянола, вона склала руки за спиною і зачекала поки він займе місце позаду. Потім зверхньо посміхнулася і сказала:

— Саме на вас я і чекала, пане Дьярві.

— На мене? — перепитав Еянол.

Кутики губ пані Юдолії роздратовано смикнулися.

— Вас же вже вісімнадцять років іменують Еянолом Дьярві, чи не так?

— Саме так, професоре.

— Сьогодні ми починаємо вивчати період, коли до влади прийшов Ровен Скеггі...

Кадети у захваті засовалися на своїх місцях, декотрі обмінялися посмішками й нетерплячими поглядами.

— ... котрого також іменують Білооким Ровеном. Через його очі, що втратили колір від надмірного використання певних заборонених ритуалів. Як я розумію, вчора ви, пане Дьярві, мали честь зустрітися з ним.

Клас загудів. Всі голови, чорноволосі, русяві і руді, повернулися до Еянола.

— Не хочете поділитися з нами своїм досвідом?

У того пересохло в роті. Він жалюгідно плямкнув губами.

— Модрок — досить похмуре місце, — пробелькотів він, наче розповідав щось вивчене на пам’ять з реферату. — Аккаї тримають в’язнів у вузьких камерах, які сховані під підлогою. Я разом з батьком проводив чергову щомісячну інспекцію, бо його напарник нещодавно загинув, і йому не підібрали заміну. Нічого особливого ми не робили — лише впевнилися, що всі в’язні на місці і що замки не ушкоджені.

— А Ровена ти бачив? — запитав Радж — чорноволосий індієць у чалмі і округленими очима — його завжди було легко вразити.

— Мигцем. На нього ж заборонено дивитися, — в Еянола запалали вуха — іронічний погляд пані Юдолії свідчив про те, що вона знала про його витівку в Модроку.

— Діставайте свої нотатки і записуйте, — веліла викладачка, а сама за звичкою почала проходжатися перед амфітеатром парт, за якими сиділи її учні.

Зашаруділи зошити. Але Еянол сидів нерухомо — він спостерігав за професоркою, як виблискує орден на лацкані її військової форми, такої самої, як носили всі кадети в академії. Орден їй видали за участь в операції затримання Ровена: в той день загинуло дванадцять бійців Червоної блискавки і двадцять один поплічник Ровена.

— Тобі листочок вирвати? — Сварт тицьнув Еянола в бік ліктем.

— Ні, дякую, — сказав той.

— З тобою все нормально? — допитувався друг.

— Так. А що?

— Нічого. Просто ти зблідлий якийсь.

— Та нормальний я.

— Професоре, — звернулася до неї Лея, дівчина, яка нещодавно перевелася до їхнього класу, — а наскільки могутнім був Ровен?

— О, панове, вам і не снилося, — відповіла пані Юдолія. — Кажуть, у свої найкращі роки Ровен міг лише тільки поглянувши в очі людині, проникнути в її думки.

В Еянола всередині все перевернулося. Він пригадав голос, який пролунав у його голові в Модроку. А що як голос Ровена нікуди не зник? Але цього не може бути: його ж стримує магія Аккаїв, а на Еянолі був захист старої Відани.

— Професоре, — запитав Сварт, — якщо вже Ровен таке чудовисько, чому в нього було так багато послідовників?

Пані Юдолія кивнула — вона певно і сама задавалася цим питанням.

— Могутність і амбіції роблять людину привабливою для сліпців, які не бачать глибше блискучої обкладинки. До того ж, Ровен дуже харизматична людина. Як кажуть, найстрашніші монстри не ті, що з копитами і рогами, а ті, що з чарівною посмішкою.

Вона дозволила їм на кілька секунд замислитися над її словами.

— Ну то що, записуйте, — веліла вона. — У 1933 році, коли в Європі саме розпочиналися бродіння фашистських угрупувань, на Львівщині Ровен Скеггі заснував свій перший таємний орден.

Еянол втупився поглядом в нашкрябаний на парті напис: “невдаха”.

— Ні, цього не може бути, — говорив він сам до себе. Він не почув ні слова з лекції того дня.

Повертався додому виснажений, наче з поля бою. Він має сказати комусь про те, що трапилося. Але якщо він скаже, його викличуть на допит, потім його запроторять до Дому примар. Виженуть з академії. Кар’єрі настане кінець. Він стане одним із тих вигнанців, яким заборонили користуватися магією, в яких вилучили перстень. Ні, цього не може статися.

Розділ 8 • Саке, квітковий чай і уважний слухач

— Якщо ти вже нічого не тямиш, стара, не варто навіть братися за таку відповідальну справу, — ці слова почув Едвард, як тільки зайшов до будинку пані Бажени.

Він одразу ж впізнав голос — говорив той чоловік у військовій формі, який приходив нещодавно і приводив свого переляканого хлопця. Обидва тоді провели цілий день на другому поверсі, а потім швидко вибігли, навіть не попрощалися з Баженою, від чого та невдоволено пирхнула.

Робочий день ще не розпочався. Едвард прийшов трохи раніше. Повісив своє дороге пальто в передпокої і взяв з полиці у шафі свою нову зброю, бо забирати її з собою вона не дозволяла. Обріз Едвард засунув за пояса, холод металу неприємно торкнувся його шкіри, і подався на звуки голосу, які долинали з кабінету його начальниці.

— В тому, що трапилося немає вини Відани. Вам не варто було брати із собою непідготованого кадета, — голос Бажени був холоднішим за кригу.

— Як ви смієте, дорогенька? — засичав на неї полковник.

Напружене мовчання було відповіддю на оце принизливе “дорогенька”.

— Сподіваюся, вас проводжати не треба? — вбивчо-холодним тоном запитала жінка.

— Я піду тоді, коли почую від вас вибачення за вашу некомпетентність.

Едвард наблизився до кабінету. Там стояли четверо: Бажена, напружена, як стріла, зі зверхньо піднятим гострим підборіддям; старенька Відана дивилася в підлогу, а її зморшкуваті, вузлуваті пальці смикали хустку; посеред кімнати височів полковник Інгвар, а в нього за спиною з винуватим виглядом ховався Еянол, котрий мав хворий колір обличчя.

Коли Едвард з’явився у полі їхнього хору, всі повернули до нього голови. Інгвар з викликом підняв брови, наче питаючи охоронця, на що той вирячився.

— Ви чули пані, — спокійно сказав Едвард. — Ви мусите піти.

Інгвар перевів погляд на Бажену.

— Це що ще таке? Хочете виставити мене, як якусь шпану?

— Ні. Я лише люб’язно прошу вас піти, — сказала вона. Її руки напружено стискали одна одну.

Полковник з недовірою ще раз обвів поглядом всіх присутніх.

— За мною, — сказав він синові, і кинувся геть. — Я це просто так не залишу. Ви ще про мене почуєте.

Охоронець пішов слідом за непроханими гостями до передпокою. Полковник рвонув двері і стрімголов вийшов надвір. Син його затримався на порозі. Він сперся рукою об одвірок. Едварду здалося, що в хлопця зараз трапиться інсульт: він важко дихав і, вочевидь, страждав від нестерпного головного болю, бо підняв руку і вхопився за голову.

— Що ти там тягнеш? — долинуло знадвору.

Еянол скривився від батькового голосу.

— Хлопче, — Едвард зробив до нього крок. — Тобі зле?

Той поглянув на нього вовком і вискочив з дому. Едвард зачинив двері. Трохи постояв у передпокої, роздумуючи, чи то йому здалося, що в хлопця був дивний колір в очах — їх наче оповило якимось білястим туманом.

— У вас все добре? — поцікавився він, коли повернувся до кабінету.

Старенька Відана промокнула кутики очей хусточкою.

— Не зважайте, — вмовляла Бажена свою домоправительку. — Їхнє кодло завжди славилося зухвалістю. На щастя, на Еянолі природа трохи відпочила.

Але вигляд у старої домоправительки все одно був жалюгідний. Вона стояла згорблена і шморгала носом.

— Я не могла помилитися, — повторила вона декілька раз.

Едвард помітив, як Бажена хотіла торкнутися плеча старенької, щоб втішити, але рука її зависла в повітрі і так і не досягнула мети. Він відвів очі — і сам не насмілювався торкатися людей. Було в цьому щось надто інтимне. В армії вони торкалися одне одного лише, коли тренувалися. Доторк, в якому не було агресії, Едварду був невідомий вже багато років. Хоча ні, це неправда. Раптом пригадав ту жінку, і в очах одразу ж запаморочилося.

— Підемо, дорогенький, я тебе нагодую смачним сніданком, — Відана почовгала геть з кабінету.

Едвард і Бажена залишилися сам на сам. Завіса відсторонення впала. На якусь мить він побачив вразливість у її очах, як тоді в трамваї.

— Все гаразд? — знову спитав він.

Вона метнула в нього погляд. У сонячному світлі, яке падало з вікна, її очі заграли красивими барвами моря: відтінками блакитного, бірюзового, зеленого. Але захисна завіса одразу ж відгородила її.

— Повертайтеся до роботи, пане Хант, — і з цим жінка зникла за дверима сусідньої кімнати, забираючи із собою свої таємниці.

Едвард поглянув на ігуану, яка методично пожирала листя квітки на столі.

— І чого вона тільки тебе терпить? — запитав він тварину. Та подивилася на нього одним оком і продовжила жувати.

Залишок робочого дня не був відмічений ніякими цікавими подіями. Едвард подався додому, доїдаючи дорогою пиріжки, якими його пригостила Відана.

Дістався нової частини міста, де й досі знімав кімнату над пабом. Але повертатися до свого барлогу не квапився. Бармен Співак знову почне вести з ним задушевні бесіди. Йому це остогиділо. Допрацює до кінця місяця, поцупить персня в якогось з Бажениних відвідувачів і поїде далі на схід, може аж до В’єтнаму або Індонезії. В цьому пограничному місті на рубежі заходу і сходу йому робити нічого.

Натрапив на риночок, на якому узбеки в тюбетейках продавали усілякі товари: скриньки, прикраси, дитячі іграшки, раритетні мобільники. У них Едвард виторгував непогані військові чоботи, зовсім нові. Чоловік в тюбетейці пообіцяв йому чорні армійські штани, якщо Едвард зайде наступного дня. Той пообіцяв зайти: військові чоботи і штани пасуватимуть до пальто, яке йому подарувала Бажена. Матиме вигляд Нео з фільму “Матриця” — треба передивитися.

Зайшов в кіно прокат. Сюди, здавалося, звезли всі диски, які вже давно не дивилися на заході, разом з іммігрантами, яких виперли західні держави. Були тут навіть полиці з касетами. Едвард взяв на прокат диск з усіма трьома частинами фільму “Матриця” і ще прихватив дівіді програвач. На касі якась шмаркля з пофарбованим волоссям доводила йому, що друга частина Мартиці повний відстій. Та коли зрозуміла, що клієнту її думка до лампочки, відчепилася.

Вже на підході до пабу Едвард угледів ту саму японку, котра розміщувала на дошці оголошень свою рекламу в перший день, коли він прибув у це місто. Вона пропонувала послуги ескорту: “Складу вам компанію на день. Супровід на урочисті заходи, ділові зустрічі, відпочинок разом. Інтимні послуги не надаю”. Жінка саме прикріпили нову рекламу до дошки. Йому раптом страшенно закортіло звичайної людської бесіди, або хоча б посидіти за столом.

— Конічіва, — звернувся до неї Едвард. — Інгліш?

Японка вклонилася і показала рукою, що трошки розуміє англійську.

— Я можу замовити ваші послуги на сьогодні?

Усміхнена жінка тицьнула пальцем в свою рекламу, де йшлося про те, що вона не надає інтимних послуг. Едвард не стримався і коротко засміявся.

— Що по мені так видно, так?

Японка примружила очі на знак, що вона не зрозуміла.

— Я можу запросити вас на чашку чаю? Чай, — повторив він окреме слово, щоб вона точно зрозуміла.

Вона радісно закивала головою і вказала на японський заклад наприкінці вулиці, де біля входу в сутінках погойдувалися червоні ліхтарики.

— Чудова сакана, — сказала вона.

— Сакана? Риба? Сакана — це риба, так?

Вони пішли в напрямку японського ресторанчику.

— Хай, — сказала вона. — Фіш. Риба.

Всередині ресторанчик був невеличкий і затишний. Відвідувачів було не багато, всі сиділи за столиками прихованими один від одного дерев’яними перегородками.

Японка запросила Едварда до столу, а сама всілася навпроти нього, гарна як картинка в своєму кімоно і гримі. Програвач та диски Едвард поклав біля себе. Маленький чоловічок одразу ж приніс меню. І не встигли двоє замовити їжу, на столі немов магічним чином з’явилися різнобарвні суші.

— Як тебе звати? — запитав Едвард, наминаючи суші.

— Мізукі.

Жінка кивнула в його сторону, питаючи, як звати його. На якийсь момент Едварду здалося, що зараз він назве своє справжнє ім’я. Але зупинився.

— Едвард.

— Едвард, — повторила вона. — Ти Америка?

Він кивнув. Жінка у гримі посміхнулася, наче це була гарна новина. Хоча Едвард був певен, в цих краях тепер ніхто не любив Америку. Америка, земля де здійснюються мрії, була в минулому. Тепер це була країна, де палала громадянська війна. Але Мізукі посміхалася. За гроші.

— Ти, — вона обвела рукою своє лице, а потім показала на нього, — гарний.

Едвард криво посміхнувся. Цікаво, вона всім це казала? Хоча, може, поки вона не побачила його понівечену макітру, і справді могла вважати його гарним. Вирішив не знімати кепку.

— Чай, — сказала вона і пішла.

Чоловік залишившись на самоті, подивився на себе в дзеркало, яке прикрашало стіну біля виходу. Красивий? Як там кажуть: чоловік має бути трохи привабливішим за макаку? Ну, то про нього. Хоча дивним чином він подобався жінкам. Навіть сам не знав чому. Можливо, вони цінували в ньому справжність. Так колись йому сказала та жінка в Іраці. Хоча що таке справжність у світі, в якому у кожного своя істина? До того ж, справжність важко любити.

Мізукі повернулася з чайничком на бамбуковій ручці і розлила їм чай у дві крихітні глиняні чарочки. Едвард взяв ту чарочку своїм лапищем. Мізукі елегантно пила, тримаючи посудину тоненькими білими пальчиками, для яких та немов і була виготовлена. Чай мав квітковий аромат. Едвард зазвичай пив щось на кшталт чифіру, але цей напій був божественним. Він трохи відпив.

— Дружина? — запитала Мізукі.

Едвард похитав головою. Хоча та, що залишилася у минулому, називала його своїм чоловіком. Ніщо не зв’язувало їх, ані закон, ані релігія, проте цей шлюб був скріплений на небесах. Спогад різонув його, наче гострий персидський ніж.

— Я служив на ближньому сході, — раптом сказав він. Може варто було зупинитися. Але Мізукі все одно розуміла через слово. — Там була одна жінка. Я кохав її.

Кілька місяців тому він прийшов у її село з автоматом. А вона принесла йому води. І коли передавала йому кухоль, торкнулася його руки, руки, яка вбивала її народ. У Едварда здавило в грудях від спогаду. Вона була його спасінням, його пробудженням від того хаосу, в якому він жив.

Мізукі чекала на продовження.

— Вона тут?

Едвард допив чай одним великим ковтком.

— Її більше нема. Я не зміг її врятувати.

З погляду Мізукі було ясно, що вона лише частково зрозуміла його.

— Чай? — запитала вона.

— Ні. Я, мабуть, піду. Скільки я вам винен?

— Сто.

Едвард поклав на стіл гроші. Вже збирався піти. Маленька біла ручка Мізукі лежала на столі. Він зупинився. Хотів торкнутися її. Але не зміг. Пішов собі.

Якби він озирнувся, то побачив би, що за тоненькою перегородкою, що розділяла його столик від сусіднього, сидів бармен на ім’я Співак. Він провів Едварда поглядом, допиваючи свій квітковий чай.

Розділ 9 • Дім розваг шановного Веліала

Еянол притулився розпашілим обличчям до прохолодного кахлю в кабінці туалету. Голос, хоч і слабший аніж вранці, продовжував розривати його голову на шматки. Біль був нестерпний.

— Нащо ти мучиш себе? Лише підкорися моїй волі, і страждання закінчаться. Я дам тобі все, що ти забажаєш. Гроші, могутність, жінок.

— Ні, — прошепотів Еянол. Піт збігав його чолом і капав йому на чоботи. Кап, кап, кап. — Ти використаєш мене, а потім знищиш, як і інших до мене.

— Так кажуть мої вороги. Вони бояться моєї могутності. Вони не розуміють.

— Ні. Я не хочу це чути. Залиш мене. Залиш мене.

Еянол сповз по стіні і нахилився над унітазом. Його знудило гірким жовтуватим слизом — він вже другу добу нічого не їв.

У двері кабінки постукали.

— Еяноле, ти там як? — запитав Сварт.

— Зараз йду.

— Давай вже швидше! Ця Лея така гаряча штучка. Хочу вже скоріше повернутися до гральної зали. Може мені щось і перепаде сьогодні вночі. Ти як думаєш?

Голос наче затих. Може він нарешті зрозумів, що Еянол не піддасться йому?

Еянол не ворушився, дослухаючись. Тиша. Він радісно заридав без звуку. Потім відірвав шматок туалетного паперу й витер рота.

— Чувак, ти якийсь зелений, — сказав Сварт, коли друг вийшов із кабінки.

Еянол відкрив кран і плеснув трохи води на обличчя. Поглянув на своє віддзеркалення — страшно було дивитися: щоки запали, шкіра бліда, під очима синці. Але жар помітно спав. Хлопець відчув полегшення.

— Вона каже, що її старі подалися десь у Зборок. Не повернуться аж до середи.

Сварт тицьнув товариша в підребер’я ліктем, радісно гигочучи.

— Розумієш, до чого я?

Обидва попленталися назад в гральну залу. Дорогою Сварт постійно цмулив пиво із пляшки, для хоробрості.

Провести вечір п’ятниці в Домі розваг шановного Веліала було ідеєю Сварта. Той хотів справити враження на Лею, дівчину, яка нещодавно перевелася до їхнього класу з Румунії і тепер стала об’єктом цікавості всіх прищавих кадетів.

В академії дівчата були не частим явищем. А в їхньому класі і взагалі їх було лише двоє: Гелена — здоровезна бабища, яка їх всіх перемагала у класі з боротьби, і Лея — загадкова дівчина з батьківщини Дракули. На думку Сварта, “задок” вона мала “що треба”.

Хлопці повернулися до гральної зали, яка представляла собою цілу анфіладу кімнат, в кожній з яких у центрі стояли по два гральні столи. Еянол запхав в рота декілька подушечок м’ятної жуйки. Вони всілися за барною стійкою, де на них чекала Лея зі своєю подружкою. Обидві манірно цмулили мартіні.

— Еяноле, це Озара, — представила свою подружку Лея.

Озара кліпнула на нього очима, помішуючи мартіні оливкою на шпажці. Юнак старанно розжовував м’ятні подушечки.

— Привіт, — він сухо кивнув Озарі, намагаючись набути крутого вигляду.

Але ж він і був крутим! Всередині у нього все пурхало, легесеньке, як метелики — він здолав голос Ровена. Повірив би його татусь, що Еянол, якого він постійно кличе невдахою, Еянол — щеня, некомпетентний кадетик, посміховисько, незграба — здолав могутнього Ровена? Тож хлопець сидів поряд із дівчатами і самовдоволено шкірився.

— То як вам вечір? — Сварт зачесав пальцями довгасте волосся на маківці.

— Стильне місце, — визнала Лея.

— Мій старий особисто знає Веліала, чувака, який є власником цього закладу, — вихвалявся Сварт. — Веліал саме надіслав нам запрошення на гру, одразу декілька. І я вирішив, чому б не покликати із собою таких чарівних дівчат.

— А батько твій не проти? — поцікавилася Лея.

Сварт недбало відмахнувся.

— Ще по келиху, дівчата? — він попросив бармена налити дівчатам мартіні, а собі і Еянолу замовив пива.

За гральним столом саме звільнилися місця, і вони бігом всілися, щоб зіграти в покер. Озара мимохідь торкнулася коліном ноги Еянола, коли сідала за стіл. Її погляд мигцем визнавав, що цей доторк не був випадковим. Губи в Еянола розтягнулися в посмішці, яка не щезла навіть, коли він програв перші двадцять гривенників. Він знав, що був красунчиком, та ще й одним з червоних блискавок, і форма йому пасувала — був певен, що ніч проведе не вдома. І впевнився в цьому, коли боса ніжка Озари потерлася об його стегно під столом. Він це заслужив за всі страждання, які йому довелося перетерпіти за останні дві доби.

Офіціант запропонував гравцям за столом сигари, гарно укладені рядочком у скриньці. Еянол взяв одну і понюхав — чарівний терпкий запах. Так пахнуть великі гроші. А в цьому закладі завжди оберталися величезні суми.

Веліал відкрив Дім розваг у новій частині міста, серед скляних багатоповерхівок. Він нажив собі багато ворогів серед магічної братії, тож був змушений полишити стару частину міста і облаштуватися поза її межами. І хоча його скрізь ненавиділи, програвати свої грошенята всі все одно приходили до Веліала, бо то була людина, що вміла створювати свято. Хоча, якщо вірити чуткам, колись він підтримував фінансово починання Ровена, а потім уміло вдав, що нічого такого не робив.

Еянол сказав пас в цій роздачі, і поки інші грали, роздивлявся убранство гральної зали: усюди темне дерево, приховані лампи, що світили синім і червоним світлом, створюючи загадкову атмосферу, килими ручної роботи, посуд з кришталю, канделябри, а з великих вікон — панорама на старе місто.

Поки оглядав залу, хлопець помітив високого статечного чоловіка у чорному сюртуку і шовковій жилетці. Його чорне волосся було зачесане назад і лежало м’якими хвилями навколо його красивого обличчя. Незнайомець дивився прямо на Еянола, як тому здалося. Той навіть озирнувся, щоб перевірити, чи не стоїть хтось за ним, на кого може дивитися незнайомець, але там нікого не було.

Висмоктуючи життя з невеличкої чорної сигаретки своїми тонкими губами, незнайомець попрямував до стола, за яким грав Еянол. М’яка пластика його рухів нагадувала пантеру.

— О, пане Веліале, — Сварт підскочив, коли товстий шматок попелу впав з кінчика сигари, яку він по-дитячому невміло смоктав, прямісінько йому на матню. — Вітаю! — попіл посипався додолу.

Чоловік чарівно посміхнувся, стискаючи зубами невеличку сигаретку, і потиснув Сварту руку. Він пирхнув димом, оглядаючи гравців за столом, які вирячилися на нього.

— Як поживає ваш батечко, Сварте? — запитав Веліал. Голос в нього був такий самий шовковистий, як і його одяг.

— Добре. Просив мене передати вам вдячність за запрошення.

— Пусте. Хто ваші друзі?

— О, це Еянол Дьярві. Ви напевне знаєте його батька, Інгвара Дьярві.

Еянол підвівся і потис руку власникові клубу.

— А це Лея і...

— Я раніше не бачив вас у цих стінах, пане Дьярві, — сказав Веліал і затримав руку хлопця трохи довше, ніж зазвичай триває потискання рук. — Як проходить ваш вечір?

— У вас першокласний заклад, — сказав Еянол.

Веліал посміхнувся. Він загасив сигарету в попільничці на гральному столі і підізвав когось рукою. Біля входу стояв чоловік з потворною мармизою, посіченою шрамами. За сигналом Веліала той наблизився, кремезний і рухався, як ведмідь. Поряд з витонченим власником закладу він виглядав гротескно. В руках він тримав коробку з пляшкою віскі.

— За традицією пригощаю нових гостей закладу, — пояснив Веліал і розкоркував пляшку.

Бармен одразу ж приніс келихи. Веліал розлив у них брунатний напій. Еянол звернув увагу на чудовий бойовий перстень у Веліала на вказівному пальці, котрий прикрашав великий бурштин із застиглим у ньому павучком.

Поки власник закладу розливав віскі, гра зупинилася. Усі за столом заворожено спостерігали за чоловіком, про якого ходили легенди, але ніхто не знав і крихти правди про нього. Потім потворний охоронець роздав всім келихи за столом. Всі спробували напій. Еянол також відпив — смак був дивний, але Еянол ніколи не розбирався в усіх тих відтінках, тож прийняв на віру, що напій був витончений.

— Насолоджуйтесь вечором, панове, — Веліал пішов. — І не забудьте випити віскі до останньої краплини — такий напій гріх не допити.

— Оце так, — ошелешено прошепотів Сварт.

Гра продовжилася. Сварт програв сто гривенників. Озара продовжила мацати ногу Еянола під столом. Віскі приємно розтікався його тілом. На скронях пульсували вени. В нього на руках була непогана комбінація, міг бути стріт. Але Еянол був такий збентежений ніжною ніжкою Озари і планами запросити її до готелю, куди він раніше водив свою подружку, що він зовсім забув думати про гру.

Вечір продовжувався приємними подіями — Еянол встав з-за столу з невеликим виграшем в шістдесят гривенників. Вирішив на ці гроші купити шампанського і поїхати до готелю. Озара на його пропозицію томно кліпнула очима.

— Ну то що, побачимося в понеділок, — Сварт підморгнув другу, обіймаючи однією рукою Лею. Вони з нею збиралися поїхати до неї додому.

— Можемо викликати таксі, — запропонувала Озара.

— Тут за рогом завжди стоїть пара-трійка автівок. Можемо там щось впіймати.

Еянол оповив її талію рукою і вони пішли вулицею в напрямку торгового центру. У хлопця було якесь дивне млосне відчуття. Він зупинився і послабив ґудзик на комірці.

— Все нормально? — губи Озари зі стертою червоною помадою трохи похитнулися перед його очима.

— Так. Просто, трохи запаморочилося.

У голові запульсувало сильніше, немов вся кров в його тілі ринула йому в голову. Еянол зігнувся від несподіваного болю.

— Що з тобою? — перелякано запитала Озара і нахилилася до нього.

І раптом голос Ромена заговорив до нього голосніше і виразніше, ніж раніше. Він заговорив до Еянола рунами — древніми закляттями.

— Ні! Поклич мого батька, — скрикнув Еянол перш ніж все перед його очима поринуло у суцільну темряву.

Розділ 10 • Про що сурмить біле слоненя?

Не подобалася Едварду пика того бармена. Якась вона була надто вдоволена.

Американець сидів за столиком вранці і чекав на свій сніданок. Бар в таку ранню годину ще був закритий, тож відвідувачів не набігло. Стільці були перевернуті і закинуті на столи, а їхні ніжки стирчали догори, як ліс оленячих рогів.

З кухні, де бармен Співак готував Едвардів сніданок, долинало сичання сковорідки і його наспівування. Звідти тхнуло смаженим беконом.

Єдиний клієнт чекав за столиком у своїх нових чорних штанях і військових чоботах від узбека. Пальто висіло на спинці лавки навпроти, старанно розпрямлене, щоб не прим’яти. Він пирхнув, роздумуючи над своєю любов’ю до того дурного пальта. Давно вже не мав власних речей, тим паче таких дорогих.

Співак приніс йому здоровезну тарілку смажених яєць, бекону, сосисок, томатів, грибів і консервованих бобів у томаті — він продовжував наполягати, щоб американець їв англійський сніданок.

— Ідеальна трапеза для такого здорованя, як ти, хлопче, — сказав Співак, посміхаючись від вуха до вуха своїми великими білими зубами — може, то навіть були протези. — Тисяча калорій.

— Не називай мене хлопче, — пробубнів Едвард і підтягнув тарілку до себе. Потім кинув банкноту на стіл.

Едвард відтяв шматок яйця виделкою і закинув до рота. Співак ще й досі нависав над ним.

— Як там справи на роботі? — запитав.

— Не жаліюся.

Бармен всівся навпроти і відкинувся на спинку лавки, де висіло Едвардове пальто. Той перестав жувати. Раптом зрозумів, чому в бармена в роті аж сяяли біложніжні протези — власні зуби йому, мать, хтось перерахував.

— Працюєш сьогодні до котрої години? — запитав Співак.

— А в тебе що, комендантська година?

Едвард почав жувати сосиску. На смак та нагадувала м’ясо якоїсь старої шкапи, здобрене поролоном з автобусного крісла, на якому посиділи тисячі смердючих задів. Ледве проковтнув.

— Це що таке? — він вказав виделкою на сосиску.

— Свинина. То ти після роботи...

— Та ця свиня, мабуть, померла ще за часів фараонів.

— ...повертаєшся одразу сюди?

Едвард раптом втратив апетит.

— А що? На побачення хочеш мене запросити?

— Думав, може в картишки. Прийдуть двійко моїх друзів. В покер граєш?

— Подивимося.

Чи то сосиска відбила апетит, чи то настирливість бармена, але Едвард підвівся, маючи намір забратися звідти. Він висмикнув пальто з-під надокучливого мужика і почвалав до виходу.

На вулиці будинки наче тисячами дрібних голочок колола мрячка. Едвард придбав парасолю в ломбарді у своїх старих знайомих, яким продав годинника, як тільки приїхав до міста. Парасоля була чорна, але одну із її секцій прикрашав невеличкий малюночок біленького слоненяти. Едвард дивився на нього, коли чекав на пішохідному переході, поки йому загориться зелене світло. Біле слоненя — воно задрало вгору свого маленького хобота і сурмило про щось. Про що? Про щось добре? Чи застерігало його?

Поринувши в думки, Едвард не помітив, як майже дістався будинку Бажени. Вона саме вийшла з цвинтаря. Двоє мовчки зустрілися і пішли пліч-о-пліч в напрямку дому. Біля самих дверей Бажена поглянула на біленьке слоненя на парасольці Едварда.

— Цікаво, про що воно сповіщає? — запитала вона.

Едвард прикипів до неї поглядом. Як вона це робить? Наче читає його думки. Або ж вони з ним такі схожі, що думають про одні й ті самі речі.

— Від вас тхне смаженим беконом, — додала жінка й переступила через поріг дому.

— Пані Бажено! — долинуло здалеку.

Вони обидва озирнулися. З-за рогу вибіг пан Куц і мчав до них на всій можливій для його коротеньких ніг швидкості. Під пахвою тримав посилку, загорнуту в грубий коричневий папір. Коли добіг, чоловічок важко дихав і тримався за бік.

— Що сталося, пане Куц? — запитала Бажена.

Його обличчям котилися краплі поту. Він витерся хусткою. Не одразу зміг відповісти. Бажена нетерпляче зітхнула.

— Я оце хотів вручити посилку... — чоловік важко хекав. — Двері ніхто не відчинив... я зазирнув у віконечко... Ой-ой, — вхопився за бік. — Не те що б я пхав носа в чужі справи... там трохи було видненько... пані Бажено, якийся гармидер там... все потрощене... і той бюстик, який мені завжди так подобався, розбитий вщент.

Власниця будинку спустилася однією сходинкою, немов це могло наблизити її до розуміння його потоку белькотіння.

— Якщо ви не спроможні розмовляти людською мовою, пане Куц, раджу повернутися тоді, коли...

— Вибачте, рідненька пані Баженочко! — пан Куц бив себе в груди пухкою рукою.

Едвард стис губи, щоб не засміятися. Потер носа, але Бажена помітила його жест, яким він намагався прикрити усмішку, і куточки її губ теж смикнулися, але одразу ж опустилися, коли коротун нарешті виговорив:

— Я приніс посилку вашому батечку. Постукав в двері. Але ніхто не відчинив. Я зазирнув у віконечко...

— Коли це було? — жінка прозвучала схвильовано.

— Та от...

Бажена озирнулася на Едварда. Той побачив, як вона стальною волею придушила хвилювання, що на мить зблиснуло в її очах.

— Візьміть свою зброю, — веліла вона своєму охоронцеві.

Едвард поспіхом заскочив у дім, взяв із шафи обріз з кулями і повернувся на ґанок.

Декількома допотопними трамваями вони втрьох дісталися околиці старого міста і прийшли до найбільш чудернацького будинку, який Едвард коли-небудь бачив. Той мав вигляд багатошарового пирога, з усіма тими башточками, галереями, верандами і колонами. А всі стіни вкривала бордова плитка. Вхід і вікна мали форму круга, і взагалі кожен сантиметр будівлі немов намагався порушити усі закони фізики.

Бажена наблизилася до дверей і повільно простягнула руку. Повернула ручку. Двері були не зачинені на замок і відкрилися з тихеньким скрипом. Всередині наче проїхався танк — все було потрощене.

— От бачите, що кажу, панночко Бажено, — пан Куц стояв позаду і обіймав посилку обома руками.

Жінка обережно переступила поріг, виставивши руку з перснем, зажату в кулак, перед собою. Едвард дістав з-за пояса обріз і зарядив у нього два патрона.

— Почекайте, — відсторонив її і пройшов вглиб будинку першим, перевіряючи кожен куток, як він колись робив, коли вони зачищали побиті снарядами будинки на ближньому сході, де він служив.

Під ногами тріщали потрощена цегла і уламки меблів. Будинок стояв мовчазний, немов ошелешений свідок катастрофи. Всередині нікого не було.

— Можливо, вашого батька не було вдома, коли це трапилося, — дійшов до висновку Едвард, опускаючи обріз.

Проте Бажена не відривала погляду від чогось у нього за спиною. Він поглянув туди — на уламках того, що колись було кабінетом, червоніла велика бризка. Кров. Бажена зблідла. В Едварда неприємно скрутило між ребрами.

Від того місця, де рясніла кров, тягнулася червона доріжка. Вона вела до сусідньої кімнати. Бажена пішла туди. Едвард за нею. Пан Куц скиглив позаду. Доріжка довела їх до стіни і зникла десь за нею, наче людина, яка тут повзла, просто раптом зникла.

Бажена змахнула уламки з дерев’яних дошок і наступила на одну з них, а рукою смикнула донизу шматок ліпнини, що прикрашав стіну. Відкрився потаємний прохід до прихованої кімнати. В ній панувала абсолютна темрява, але вже з порогу було зрозуміло, що сталося лихо. З темряви кімнати стирчали білі ноги в домашніх капцях. Жінка засвітила світло. На підлозі лежав літній чоловік. Половину його обличчя заливала кров. Очі — розплющені. Але погляд мертвий.

— Що ж це таке? — прошепотів пан Куц. — Як же ж це так? Таке горе.

Бажена поклала руку на свій живіт, наче борючись з біллю. Її обличчям пробіглася тінь — здалося, що вона от-от завиє від горя, як вовчиця, та все ж опанувала себе.

— Пане Куц, — сказала. — Викличте червону блискавку, будь ласка.

— Ага, так, звісно, — він подріботів геть. Із сусідньої кімнати почулися звуки телефонного диску, коли той набирав номер.

Кожним фібром душі Едвард відчував свою безпомічність. Тож просто стояв там поруч і спостерігав смерть.

— Що я можу зробити? — запитав.

— Ви вже нічим не зарадите. Я знала, що рано чи пізно це станеться, — сказала вона. — Зараз сюди приїдуть військові.

Від цієї новини Едварда аж тіпнуло. Які ще військові?

— Вони оглянуть будинок. Ви почуєте речі, які можуть вас здивувати. Не задавайте питань.

— Добре.

Поки вони чекали на ту червону блискавку, ким би вони не були, Едвард сидів на підвіконні і слідкував за Баженою, як вона оглядає місце злочину. Що ж то за жінка така, що і сльозинки не зронила над тілом батька? Сліз він, як військовий, бачив вдосталь, вже міг себе назвати експертом.

Приголомшений пан Куц сидів поряд, досі обіймаючи посилку, і шморгав носом. Волосся під його мисливською кепочкою змокріло й злиплося від поту.

— Яка людина була. Який талановитий архітектор, — говорив сам до себе.

— То її батько був архітектором? — запитав Едвард.

— О, — сказав пан Куц з поважним виглядом. — Ще який. Видатна людина.

— Що він збудував?

— Е-е-е. Знаєте, багато чого, — раптом знітився чоловічок, немов сказав зайвого. — То важко пояснити.

Біля дому зупинилася автівка — чорний фургон, такий, в якому зазвичай інкасатори перевозили гроші. З нього вийшли декілька військових в такій самій формі, як у Інгвара та Еянола — з червоними смугами на чорній тканині.

— То ось чому їх кличуть Червоними блискавками, — здогадався Едвард.

Ці військові, нічим не озброєні, зайшли у дім. Попереду крокував чоловік з напруженим виразом на обличчі — насуплені брови, стиснуті тонкі губи. Бажена вийшла йому на зустріч. Обличчя в нього трохи посвітлішало. Він кивнув їй. Вона кивнула йому. Немов зустрілися двоє секретних агентів, котрі розуміли одне одного з напівжеста. Потім чоловік з червоними смугами мигцем поглянув на Едварда і пана Куца.

— Що сталося? — запитав він.

У відповідь Бажена похитала головою, а її обличчям знову пробіглася тінь. Чоловік у формі зробив спробу торкнутися її руки, та зупинився. Цих двох безперечно пов’язувала якась історія, але ж Едвард не пхав носа у чужі справи, так?

— Де він?

Бажена вказала на потаємну кімнату, і група військових пройшла туди. Двоє принесли з собою носилки. Жінці тільки і зоставалося, що мовчки дивитися, як ті оглядають тіло її батька і проходжуються кімнатами у пошуках підказок. Після довгого споглядання, вона наблизилася.

— Даміре, — погукала головного.

Військовий, який до цього говорив з нею, вийшов їй на зустріч.

— Я можу залишити собі його перстень? — запитала вона.

Це прохання викликало у Даміра сумнів.

— Ти ж знаєш, що я не можу.

— Полковнику, — погукав його один з солдатів. — Погляньте на це.

Дамір повернувся у кімнату, де знаходилося тіло. Бажена пішла за ним. Едвард також наблизився. Коли солдати підняли тіло і поклали його на носилки, виявилося, що під ним кров’ю було зроблено напис з двох літер ру. Той, певно, намагався залишити послання, але йому не вистачило часу.

— Ру? — проговорив Дамір. — Що таке ру?

Дочка вбитого знизала плечима.

— Він мав знайомих, чиї імена починаються на ці літери?

— Ні.

Тіло забрали і поклали до фургону. Трьох свідків допросили. Бажена виглядала розгубленою і постійно дивилася у вікно на фургон з прочиненими задніми дверима, поки молодий кадет із червоних блискавок занотовував її відповіді.

Повернувся Дамір і простягнув до неї руку. На долоні його лежав перстень з дрипкою крові. Бажена підвела на нього очі з таким виразом, немов це найкращий подарунок, на який вона могла розраховувати, але прийняти його не наважувалася.

— Думаю, за все, через що ти пройшла і що зробила, ти заслуговуєш на це, — сказав той і стримано вклонився.

На це жінка сумно посміхнулася і взяла перстень.

— Дай мені знати, коли щось з’ясується, — попросила вона.

Розділ 11 • Остання карта Таро

Коли повернулися з будинку Бажениного батька, Едвард затримався на роботі довше. Хоч господиня і не приймала відвідувачів, охоронець вважав за необхідне бути присутнім. Це єдине, що він міг для неї зробити. Бо ж йому завжди здавалося, що він має щось зробити у присутності смерті, такий вже він був дивак: одних вбивав за наказом, інших рятував із власної волі.

Старенька Відана заварила хазяйці заспокійливого п’янкого перцю, який тримала на кухні в банці з фіолетовою наліпкою, котру Відана, що страждала на дальтонізм, вперто називала смарагдовою. Чай бабця віднесла до кабінету, звідки дочка загиблого не виходила. Там вона самотньо плекала свою тугу, а може й провину, у напівтемряві зашторених вікон, потурбована лише компанією тієї гидкої ящірки.

— Я, мабуть, вже піду, — сказав Едвард Відані.

— Добре.

Обидва чомусь розмовляли пошепки, наче в домі знаходився присмертний хворий.

— Дати тобі з собою пирога, любий? — запитала бабця і, не чекаючи на відповідь, пішла за пирогом.

Сперечатися Едвард не став. Надів пальто і чекав біля дверей. Почув за спиною тихі кроки і озирнувся: Бажена стояла в передпокої, загорнута в чорну шаль. Очі її — запалені.

— Вже пізно, — сказала господиня дому безбарвним голосом.

Він визирнув у віконечко — надворі стояла темрява, осіння, густа і холодна. Він підняв комірця свого пальта, щоб захиститися від негоди.

— Нічого. Я не з боязких.

— Ви, мабуть, вже не встигнете на останній потяг метро.

— Е-е-е. Нічого, сяду на автобус.

Завбачивши Бажену, Відана, котра повернулася із пирогом, загорнутим у фольгу, забула віддати пакунок охоронцю.

— Тобі щось принести, моє дитятко? — запитала старенька.

Господиня дому похитала головою і закуталася щільніше в шаль.

— Я заварю тобі ще заспокійливого, — Відана знову почимчикувала на кухню, забираючи з собою Едвардів пиріг.

Чоловік тяжко зітхнув, бо почувався немов у полоні не сказаних завчасно прощань.

— Я вже піду, — сказав він і взявся за ручку дверей.

— Заждіть.

В очікуванні, він озирнувся, але Бажена лише мовчки дивилася на нього і кусала губи. Попросити його ось так просто залишитися, ця жінка у високому комірці, в якому, немов у башті, приховувалася вся її гординя, не могла.

— Я не хочу пити сама, — нарешті бовкнула вона і зла на те, що він змусив її це сказати, стрімко пішла геть.

Осмислюючи щойно почуте, Едвард постояв кілька секунд у сінях. Витримав паузу гідності — бігти за командою, як надресирований пудель, не збирався, але перспектива нализатися і вкластися спати в затишній кімнаті з чистими простирадлами була вже надто привабливою.

Неквапливо зняв пальто, набиваючи собі ціну, і пройшов до кабінету. Її там не було. Не було і ігуани. Та деревинка стояла повністю лиса. Від думки, що та тварюка повзала десь під ногами, Едварду стало не по собі. Постояв у кабінеті декілька хвилин, посидів на рипучому шкіряному дивані, потер долоні об штани.

Хазяйка так і не повернулася. Тоді він помітив, що потаємний прохід за книжковою шафою стояв прочинений і наче запрошував зайти. Охоронець засунув голову в напівтемряву переходу, в якій тихенько шипіла одна єдина газова лампа.

— Агов. Ви там?

— Підіймайтеся, — долинуло згори.

Навпомацки Едвард пішов сходами наверх. Пригадав, як тицьнувся обличчям Бажені у сідниці, коли йшов тут минулого разу, і йому знову стало смішно. Наприкінці гвинтових сходів посвітліло. Він потрапив до кімнати, в якій був лише одного разу, коли Бажена подарувала йому пальто. З тих пір тут нічого не змінилося: кімната справляла таке саме враження самотності.

Перед дзеркалом стояла Бажена і виймала з волосся шпильки. Побачила у віддзеркаленні, як Едвард зайшов до кімнати, і раптом зніяковівши, кинула шпильки у шкатулку й відійшла від дзеркала. Вивільнене темне волосся впало важкою хвилею їй на спину.

— Сідайте.

Жестом руки жінка вказала на крісло, те саме, яке вже довго стояло порожнім. Едвард всівся, крісло тихенько рипнуло. Цей маленький, незначний звук немов відправив електричний струм по шкірі Бажени, що вона аж здригнулася. Довго дивилася на гостя у кріслі, нервово потираючи руки, немов на його місці сидів привід.

— Пити будете? — запитала вона і з зусиллям відвернулася.

— Я лише через це і залишився, — пожартував Едвард.

Проте в Бажени не було відчуття гумору. Не було певності, чи та коли взагалі посміхалася. Вона підійшла до невеличкого бару в шафі, налила їм обом віскі і принесла келих гостю.

— За мого батька.

— Так. За вашого батька.

Випили. Віскі приємно зігріло нутрощі. Власниця самотньої кімнати випила до дна і налила ще. Потім всілася у кріслі навпроти і довго мовчала, барабанячи пальцями по поверхні столика, який їх розділяв.

У голові Едварда кишіли, як надокучлива мошва, питання стосовно того, що сталося із її батьком, але ж він добре пам’ятав умови, на яких його взяли на цей пост — не ставити питань і не лізти у чужі справи. І цю обіцянку він не мав наміру порушувати.

— Хочете я вам погадаю на картах Таро? — Бажена раптом підвелася і пішла до шафки під підвіконням. Повернулася з колодою карт.

— Та я не дуже в це вірю.

— Зробіть мені ласку.

Нічого не залишалося, як погодитися. До того ж, пити мовчки було якось незручно, а розмова не в’язалась. З оксамитового мішечка з’явилася колода карт і зашаруділа у вправних руках, коли жінка почала тасувати її.

— Хочете поставити якісь питання? Карти можуть все розповісти.

— Ем...

— Добре. Почнемо з простого розкладу “Три карти”. Перша розповість про ваше минуле. Друга — про ваше теперішнє. Третя — про майбутнє.

— Ось так одна карта все і розповість?

— Саме так. Люди не такі складні, як ви собі уявляєте. Інколи і одного погляду достатньо, щоб їх зважити і винести їм вирок.

— І часто ви так... вироки виносите?

У відповідь отримав колючий погляд. Тепер було слід мовчати, зрозумів він, — дійство починалося. Бажена розправила плечі, поклала колоду на ліву руку, накрила її правою, тримаючи на рівні сонячного сплетіння, і закрила очі. Її вуста рухалися. Едвард дослухався до того, що та шепотіла, але нічого не міг зрозуміти — вона розмовляла невідомою йому мовою. А потім, не встиг він отямитися, як три карти вже лежали на столі сорочками догори.

Тонка рука нависла над першою картою в рядку. Дивне відчуття підказувало Едварду, що він має зупинити ворожку, поки та не почала різати по живому, але він просто сидів безпомічний, наче прикутий до крісла, паралізований водночас бажанням і небажанням зазирнути у минуле.

Карту перевернуто. На ілюстрації — здоровезне червоне серце простромлене трьома мечами. У Едварда перехопило подих. Горло стисло. Не було потреби розшифровувати, що та карта означала — він і сам знав про простромлене серце. Простромлене не трьома, а усіма лезами світу.

— Трійка мечів символізує біль. Втрату дорогої людини. Горе, — тихо сказала Бажена.

У буржуйці тріщав вогонь. Маленькі дверцята були прочинені, дозволяючи спостерігати, як полум’я витанцьовує свій древній гіпнотичний танок. Саме так витанцьовував вогонь, біля якого Едвард сидів з тією жінкою, навіть ім’я якої спричиняло біль. Тепер здавалося, це сталося сотні років тому. Ворожка пильно вдивлялася в нього, немов очі її спроможні були бачити більше, аніж дозволяла анатомія звичайних людських очей.

— Та жінка, за якою ви тужите, померла? — запитала вона.

Насилу опанувавши своє обличчя, Едвард все ж таки вичавити із себе нічого не зміг. Раптом втратив владу над своїм голосом.

— Вибачте, — прошепотіла ворожка.

Люди переоцінювали цілющу силу вибачення. Чоловік влив в себе ще віскі через зціплені зуби. Ковтнув. В пам’яті виринали спогади, свіжі, наче все трапилося тільки вчора.

— В її селі переховувалися бойовики, — заговорив він, коли алкоголь хоч трохи випік біль у нього в горлі. — Туди направили загін зачистки. Я не встиг її врятувати. Людей... — нова хвиля накотила на нього, тож він трохи помовчав. — Людей закопували живцем. Так, просто щоб подивитися, як то буде, — він чи то реготнув, чи то завив.

У широко розплющених вологих очах жінки, що сиділа навпроти, миготів вогонь.

— Ви коли-небудь бачили, як ворушиться земля, під якою знаходяться живі люди? — запитав Едвард.

Вона насилу проковтнула і кліпнула вологими очима, ховаючи за завісою довгих вій вогники, що танцювали у її сльозах.

— Ви помстилися за неї?

— Я повернувся до своєї частини несповна розуму від горя і люті. Відшукав лейтенанта Фрейзера і перетворив його на м’ясо. Я різав його, як свиню, шматок за шматком. І кинув його подихати на радість стерв’ятникам.

Далі вони пили в тиші. Чи стало йому легше від того, що він вперше розповів про те, що сталося? Не надто, ні. І скоріше за все, ніколи не стане. Та він відчував, що Бажена зрозуміє його, тому що в її минулому він вгадував щось таке, що могло здивувати навіть солдата, з якого ледь не зняли скальп.

Мінливі тіні внутрішньої боротьби блукали її обличчям: вона, здавалося, хотіла чимось поділитися з ним, але, як будь-яка людина, що давно мовчить, мала сумніви, чи варто порушувати давно заведене мовчання.

— Я служила в розвідці під час війни, — нарешті заговорила вона, наважившись.

Це і дійсно здивувало Едварда, наскільки на це було здатним його вже трохи захмеліле світосприйняття.

— Якої? — запитав.

— Про цю війну ви не знаєте. Місцеві справи, — поспіхом відмахнулася вона. — Під час служби, я зуміла втертися в довіру ватажка ворожої сторони. Стала однією з них. Думала, виконаю своє завдання, і все закінчиться. Проте війна тривала і тривала. І я вже не знала, хто мої друзі, а хто вороги. Ровен, ватажок і ворог номер один, довірився мені. І мені здавалося, що я почала розуміти його. Мені навіть почало здаватися, що я була готова змінити сторону, розумієте? — вона витримала довгу паузу. — А потім я припустилася найстрашнішої для розвідниці помилки.

— Ви закохались?

Бажена кивнула, вдивляючись у своє віддзеркалення на поверхні брунатного напою, що коливався у келиху.

— У одного з Ровенівських поплічників. Моє керування наполягало, щоб... — трохи помовчала, збираючись з думками. — Щоб операцію затримання проводили на моєму весіллі. Там мали зібратися всі головні члени ворожого групування. Багато кого перебили у ту ніч, а тих, хто вцілів, запроторили у в’язницю. Разом із моїм нареченим, — її невеселий сміх звучав, як пунктуація у цьому болісному монолозі. — Тепер мене кличуть героєм війни. На паперах, звісно. Насправді ж, вороги, котрі уникли в’язниці, ненавидять мене, а свої — зневажають, бо я, бачте, воювала не чесно, не відкрито, як вони, а била в спину, досягала цілей, зваблюючи ворога. Навіть родина перестала зі мною підтримувати зв’язок. Цураються мене. Сьогодні я побачила батька вперше за рік. В останній раз зустрічалася з ним на минуле Різдво. Тільки не за вечерею, коли збиралася вся родина, а вранці, тишком-нишком, щоб я його не зганьбила перед родичами.

— Він був архітектором?

— Так. Він і цей будинок збудував. Мав неабияких хист.

Зморена відвертістю, жінка відставила порожній келих. Потім відкинулася на спинку, сп’яніла, і втупилася в гербарій в рамочці під склом. Ті жалюгідні засохлі квітки, певно, щось значили для неї.

Рослини Едвардові були не цікаві. Натомість він роздивлявся напівпорожні пляшки й карафки в невеличкому барі, який стояв відкритим. Потім встав і взяв одну з них. Запитувати дозволу вже не мало ніякого сенсу. Спільні спогади стирали межі й закликали пригощатися. Тож він без зайвих церемоній налив їм обом.

Бажена раптом згадала про карти і знову рівненько всілася за столиком. Предмет її дослідження поставив карафку на столик між ними і бухнувся в крісло.

— Тепер, що стосується вашого теперішнього.

Її бліді тонкі пальці перегорнули карту. На тій було зображено охоплену полум’ям башту, з якої вивалювалися люди. Над баштою вирувала гроза, били блискавки. Чи були серед цих карт взагалі такі, від яких і справді не хотілося викинутися з башти?

— Нещодавно у вашому житті сталися страшні події. Але зараз ви на шляху до очищення душі і спокою. Скоро у хід подій втрутяться невідомі сили і принесуть вам... прозріння.

— Та невже? Це карти таке кажуть чи ви намагаєтеся сказати щось приємне? — чоловік криво посміхнувся, втягуючи носом аромат віскі з відтінками прянощів і дерева.

— Думайте, що хочете.

Остання карта мала розповісти, що обіцяло майбутнє. Ворожка повільно перегорнула її. Світлина зображала оголеного чоловіка і жінку, котрі схилилися одне до одного у тому, що явно не було цнотливим танкóм. Як і всі інші, цю карту було підписано. Коханці. Едвард поглянув на Бажену, у якої раптом відібрало мову. Його, як завжди, у самі непідходящі моменти, розібрав сміх.

— А ця, що означає?

Жінка раптом згорнула всі карти до купи і запхала в мішечок. Обличчя у неї почервоніло.

— Зображення на картах таро не варто трактувати буквально.

— Я і не буду, — смішливо пообіцяв він.

— Час вже спати, — відрізала вона напрочуд тверезим голосом і підвелася. — Йдіть за мною, я покажу вам вашу спальню.

Ледь стримуючи сміх, Едвард пішов за нею у напівтемряву таємного переходу, що вів у її кабінет. Намацуючи шлях, він раптом зрозумів, що ще й досі тримав у руці карафку. Та вирішив залишити собі на потім.

Господиня дому йшла попереду, прочиняючи одні вузенькі двері за іншими й прослизаючи у темряву, що панувала за ними, як в обійми коханця. Гість намагався запам’ятати маршрут. Навігація на місцевості була його сильною стороною — за це його і відправляли у розвідку. Проте зазвичай із собою не видавали алкоголю. І тепер він розумів, чому.

За черговими дверима виявився плутаний коридор, спроектований наче навмисне так, щоб в ньому можна було заблукати. Всіма своїми п’яними клітинками мозку Едвард занотовував шлях. Будинок здавався значно більшим із середини, аніж він був ззовні.

Біля якихось з тих численних дверей, Бажена нарешті зупинилась, зняла з пояса одну з двох зв’язок ключів і почала перебирати їх. Засвітила сильніше гасову лампу, що принесла із собою. Піднесла ключі до очей.

Металевий брязкіт поглинала густа і м’яка тиша коридору, застеленого килимовою доріжкою із гіпнотичним візерунком, що повторювався і сплітався, викликаючи враження, немов він ворушився і підповзав до ніг. Едвард міцно стиснув повіки, а коли розплющив їх, візерунки і далі продовжували повзти до його чобіт.

— Дивина, — прошепотів.

— Що?

Бажена нервово вставляла один ключ за іншим у замкову щілину. Один застряг. Едвард підпирав спиною стіну і споглядав її, знову напружену і холодну.

— Тут давно вже ніхто не зупинявся, — виправдалася вона.

Едвард наблизився, від чого жінка напружено застигла.

— Дозвольте, — він жестом простягнутої вверх долонею руки попросив її віддати йому ключа. Бажена віддала його.

Трохи грубої сили і Едварду вдалося повернути ключа в замковій щілині. Він повернув зв’язку власниці. Потім сам прочинив двері і зайшов до кімнати, на запрошення не чекав. Намацав вимикач на стіні біля входу. Засвітилися газові лампи, вихоплюючи із темряви величезне ліжко із чотирма стовпчиками, столик і дзеркало, в якому застигла господиня дому у чорних шовках. Довгу мить Едвард і Бажена дивилися одне на одного у віддзеркаленні.

— Що ж. Дякую за, — він підняв карафку із рештками напою. — І за компанію.

— Це був важкий день.

— Так. Ще раз, співчуваю вашому горю.

Мовчання і неоднозначний кивок головою визнавали, що за втратою батька стояло щось більше, ніж просто горе. Що змушувало її, жінку, яка завжди поспішала піти, ще й досі залишатися на порозі кімнати.

— На добраніч, пані Бажено, — першим сказав він.

— На добраніч, — тихо відповіла жінка і нарешті пішла геть.

Едвард зачинив двері, а потім довго стояв в темряві з дурнуватою посмішкою, що поступово згасала. Потім зрозумів, що наче хвилину вже не дихав. Втягнув легенями повітря. Потім почав ходити колами біля ліжка.

— Що з тобою, йолопе? Вона ж хотіла залишитися.

В тиші кімнати вистукував старий годинник.

— Але мені це ні до чого. Не зараз. Я ж збираюся поїхати, так? Ще трохи зберу грошенят і поїду. Вірно?

Допив рештки з карафки. Поставив її на трохи припорошену пилом полицю комину. Втомлено гепнувся на ліжко. На ковдрі під ним щось обурено заворушилося.

— Що за нахер! — Едвард підірвався з ліжка.

Невеличке створіння стрімголов кинулося з ліжка за підлогу і зникло в отворі в стіні.

— Та щоб тебе мурахи зжерли, — крикнув він у отвір, де щойно зникла ігуана, і закрив його подушкою.

Розділ 12 • Руни

Коли Едвард прокинувся, в домі вже пахло кавою і свіжою випічкою, від чого він зрадів ще більше, що напередодні вирішив залишитися.

Голова ледь не розколювалася від похмілля. Він трохи підняв її, кривлячись від болю, і поглянув на заткнуту подушкою дірку в стіні. Ігуана більше не з’являлася.

Поплівся коридором у пошуках ванної кімнати. Раптом з права від нього прочинилися двері, і з тьмяних променів холодного осіннього дня, що просочилися звідти, з’явилася Бажена, одягнена у розкішний халат аж до підлоги. Мала вигляд аристократки, що до сходу сонця уже ніжиться у шовках. Її вологе волосся виблискувало у тьмяному світлі.

— Доброго ранку, пані Бажено, — привітався, на силу стримуючи перегар.

У відповідь отримав лише холодний погляд і, зайшовши до кімнати навпроти, жінка грюкнула дверима.

— Треба було запросити її залишитися, — прошепотів сам до себе Едвард.

Кімната, звідки хвилину тому з’явилася господиня дому, виявилася ванною. Він зайшов і зачинив за собою двері. Перш ніж стягнути штани, перевірив, чи ніде не нишпорить та бісова ігуана. Але нишпорки ніде не було видно.

Поки ялозив зубну пасту пальцем по зубах, Едвард прокручував у голові події минулого дня. Йому постійно нагадували, щоб не задавав питань і не ліз не у свої справи, але він не міг не розмірковувати про всі ті дивні речі, які він побачив з тих пір, як опинився в цьому домі.

Будинок Бажениного батька лежав в руїнах. Так розбити стіни і потрощити меблі могла лише ракетна установка. І ще ці дивакуваті військові з червоної блискавки, котрі не мали при собі зброї. Їхній головний, Дамір, знав Бажену, певно, ще з тієї війни, про яку вона йому розповіла вчора. Що то була за війна? І що значили ті дві літери ру написані на підлозі кров’ю чоловіка, котрий помирав. Що вони мали означати?

Відана накрила стіл до сніданку в їдальні. На декількох тацях височіли купки булочок із корицею, горішки зі згущеним молоком, млинці із сиром. Корзинки наповнювало розмаїття цукерок, а в соусницях було аж до верху меду і варення. Срібна каструлька парувала вівсяною кашею на молоці.

— Це за шотландським рецептом, — сказала Відана, плескаючи Едварда по плечу. — Ти таку, певно, вдома їв.

Не став пояснювати старенькій, що сам він не з Шотландії. В штаті Нью-Йорк, звідки він був родом, вони не заморочувались нічим більш складним на сніданок, ніж висипати пластівці з коробки в тарілку і залити їх молоком. Проте востаннє він куштував сніданок у домі батьків так давно, що вже і не знав, чи то була правда і чи не замінили його реальні спогади типові сцени з американського кіно.

Всідаючись за стіл, який ломився від ласощів, Едвард забув про вчорашній день і взагалі про все на світі. Він саме наминав млинця з медом, коли з’явилася Бажена. Вона підтягла до себе чашку кави і оглянула всі тарілки в пошуках чого.

— Стара знову забула зварити мені яйце, — жінка у шовковому халаті невдоволено стисла губи.

Цікаво було знати, коли у неї в останній раз були інтимні стосунки. Можливо, це допомогло б їй зняти напругу. Хоча слова, які насправді спали Едварду на думку, звучали дещо більш безцеремонно. Замість цього сказав:

— Млинці дуже добрі.

— Я не їм солодкого.

Вона насипала собі чайну ложку вівсянки, на яку співбесідник поглянув скептично. Їли мовчки. У кутку кімнати ігуана жувала шматок почорнілого банану, обліпленого крихтами і дрібним мотлохом з підлоги, і витріщалася на Едварда. Від цього видовища чоловіка на мить за горло вхопив блювотний рефлекс. Проте це не завадило йому подужати три млинці, булочку, п’ять горішків і жменю цукерок, а потім залити все кавою. Бажена подекуди поглядала на те, як їжа зникала в нього в роті з виразом легкої відрази на обличчі.

— Якщо ви не проти, я скажу дещо, — заговорив він, коли нарешті утамував апетит. Мовчання у відповідь могло означати, що завгодно, та він продовжив: — Я думав про те, що сталося вчора. Про ті дві літери, які ваш батько написав на підлозі.

— І що ж ви надумали?

— Можна перебрати всіх знайомих, чиї імена починаються на літери ру. Я міг би завітати до кожного з них і запитати, що вони знають про те, що сталося. Імен, які починаються на ру не так вже й багато. Рудольф. Руперт. Рутгер. Румпельштільскен.

Жарт Бажену не розвеселив. Вона вислухала пропозицію без ентузіазму.

— Але є одна річ, яка не дає мені спокою. Чому він написав ру з маленької літери?

— Можливо, він був надто зайнятий вмиранням, щоб думати про граматику, — в’їдливо підмітила Бажена.

— Можливо і так. Але цю версію варто перевірити. Може, він писав зовсім не ім’я? Може, якийсь предмет? Рубін чи щось таке. Він не переховував вдома якісь коштовності?

Раптом жінка гучно клацнула чашкою по блюдцю, зблідла, з широко розплющеними очима, немов привида побачила.

— Що таке?

— Я знаю, що починається на ру.

З цими словами вона хутко підхопилася і кинулася до виходу. Охоронець з набитим шлунком пішов за нею у сіни, дожовуючи. Не зупиняючись ані на мить, ще й досі у халаті та домашніх пантофлях, немов несповна розуму, жінка вибігла з дому. Її переслідувач дістав з кишені пальта обріз і кинувся за нею.

Маршрут їхній біг у напрямку кладовища, де Бажена зникла за ворітьми. З обрізом притиснутим до стегна, Едвард забіг до цвинтаря, під ногами захрустів гравій, боляче колючи у босі ноги. Жінка у халаті, що майорів у неї за спиною, петляла лабіринтом доріжок, аж поки не зупинилася біля старого склепу в готичному стилі.

Там вона зняла з ланцюжка на шиї ключ — той самий, який в неї вимагали двоє розбійників, що напали на неї саме тут на цвинтарі, і відчинила дверцята до склепу. Зайшла всередину. Едвард за старою звичкою залишився ззовні, щоб ніхто не напав ззаду, і він не опинився у пастці.

Коли він зазирнув до склепу, там не виявилося ані труни, ані жодної ритуальної прикраси. Але було щось на підлозі. Бажена схилилася над металевим люком і притисла свій перстень до його поверхні. Едвард міг заприсягтися, що побачив дивне сяйво, що просочувалось між каменем в персні і люком. Він міцно заплющив очі, покліпав — сяйва не було. Коли наблизився, побачив вигравіювані на люку письмена на невідомій йому мові.

Після усього цього дивного дійства, жінка у шовках видихнула з полегшенням.

— Руни на місці.

— Руни?

Вона немов лише зараз пригадала, що поряд хтось був, і замовкла. Потім виштовхала його зі склепу і зачинила двері, а ключ певернула на ланцюжок, що висів у неї на шиї.

— Я мушу зараз же зустрітися з Даміром. Поїдете зі мною.

— Я нікуди не поїду, якщо ви не розповісте мені, що ви там переховуєте і що то за клята штука у вас на пальці!

Баженин погляд впав на його лапищу, що стискала їй зап’ясток. Спробувала вирватися, але хватка в його пальцях була не гірша за щелепи німецької вівчарки.

— Я потрібен вам більше, ніж ви мені. Я можу забратися з цього клятого міста будь-якої миті, а вам, наскільки я розумію, не легко знайти людину в охоронці, якій ви можете довіряти.

— А я можу вам довіряти?

— Я вбив двоє людей, захищаючи вас.

— Мене? Чи привид тієї жінки, яку ви не змогли врятувати?

Едвард відпустив її. Хоча здалося, що не відпустив, а кинув її руку. Потім довго дивився на неї, ледь стримуючи бажання дати їй ляпаса.

— Вибачте. Я не мала цього казати.

На доріжці з’явився доглядач цвинтаря. Літній чоловік із затиснутою між зубів цигаркою йшов і гримів відрами, з яких стирчали гілки та інше садове сміття.

— Не варто привертати увагу, — Бажена взяла свого охоронця під руку і потягла геть. — Є таємниці, які я не в праві розповідати. Ви маєте зрозуміти.

— Мг, — розуміння у цьому скептичному звуці було мало.

Тоді жінка зітхнула, збираючись з думками.

— У склепі зберігаються руни — ключі від в’язниці, у якій тримають одну дуже небезпечну людину.

— Ромена?

— Ровена, — виправила вона. — Мій батько був архітектором. Він створював простір... як би це пояснити...

— Не хвилюйтесь, в мене все в порядку з айкью, — відповів він.

— Справа не в цьому. Просто деякі речі можуть здатися вам... словом, мій батько створював простір, різні будинки, склепи, що завгодно, з... додатковими можливостями.

— Як розумний дім, типу того?

Бажена вирячилася на нього.

— Нехай буде так. Цей склеп — також витвір мого батька. Він сконструював його, щоб сховати там руни. Про це мало, хто знає. Але коли про це дізнаються котрісь із послідовників Ровена, вони приходять до мене, або до мого батька, щоб роздобути руни і звільнити свого ватажка. Тепер я певна, саме через це і загинув мій батько. Через руни. Це він і намагався нам сказати, коли писав ті літери.

Двоє вийшли з цвинтаря і попрямували додому. На порозі Едвард, який трохи переварив інформацію, запитав:

— Наскільки небезпечний цей ваш Ровен?

Бажена затрималася у дверях і подивилася йому прямо в очі.

— Якщо він опиниться на свободі, знову розпочнеться війна. Я буду перша, по кого він прийде. І боюсь, ви знову нічим не зможете зарадити.

Довгу мить вони дивилися одне на одного. Потім Едвард кивнув — більше йому нічого не треба було знати.

* * *

Для візиту до канцелярії Даміра, Бажена вдягла вихідну сукню, пальто і капелюшка. Поверх ядовито-зелених шкіряних рукавиць, наділа перстень з малахітом. Едвард дивився на нього, поки Бажена чепурилася перед дзеркалом у передпокої, сподіваючись знову побачити те світло, яке помітив у склепі. Однак тепер перстень здавався абсолютно звичайним.

Як і минулого разу, вони дочекалися того самого старенького п’ятого трамвая, що котився собі порожній вулицями старого міста. Бажена сиділа на дерев’яній лавці, Едвард стояв біля неї, споглядаючи безрадісні міські види. Їхали більше півгодини, аж поки не докотилися до депо.

— Ми, певно, пропустили свою зупинку, — здогадався Едвард, коли металеві ворота депо прочинилися зі скреготом, пропускаючи трамвай всередину будівлі. Бажена і на це ніяк не відреагувала. Ворота за ними зачинилися.

В депо було порожньо. На сусідній колії стояв напіврозібраний старий вагон, розмальований графіті. Десь вдалечині почувся металевий брязкіт. З напівтемряви з’явився чоловік у брудному робочому комбінезоні й наблизився, витираючи об себе руки.

— Раджу вам присісти, пане Хант, — сказала Бажена.

— Що? — неуважно перепитав він. Його увага була прикута до чоловіка в комбінезоні.

Той наблизився до величезного важеля і потягнув його. В Едварда підскочили догори всі нутрощі, коли вагон їхнього трамвая шугонув униз, у якусь безодню, яка раптом розверзлася, коли у платформі під вагоном відкрився люк — у нього трамвай і опустився. А коли залізяка так само рвучко зупинилася, чоловік не втримався на ногах і загурчав додолу.

Замерехтіли ліхтарики всередині трамвая. Світло освітило ряди порожніх лав і всміхнене обличчя Бажени, яка дивилася на Едварда, котрий розпластався на підлозі, як на пляжу. Трамвай тепер покотив далі колією, що пролягала під землею.

— Прилягли відпочити? — запитала жінка і подала своєму компаньйону руку.

— Я радий, що ви отримуєте задоволення хоча б від чогось.

Трохи і собі посміюючись, він всівся поруч. На лавці було трохи затісно, але йому подобався доторк її плеча і стегна десь під товстим шаром її сукні. Вона не відсунулася.

— Ніколи не бачив таких технологій, — сказав Едвард, озираючись, як дитина на американських гірках.

Подорож під землею тривала чверть години, а потім колія пішла під нахилом вгору. Трамвайчик видерся на світло, ще трохи проїхав і зупинився біля гігантської білої будівлі у формі півмісяця.

— Ми на місці.

Двоє вийшли з трамваю і пішли широкою площею, прикрашеною острівками соковитої трави. Біля будівлі проходжувалось багато людей у воєнній формі червоних блискавок, змушуючи Едварда напружитися.

Чим ближче вони підходили до будівлі, тим більш велетенською та здавалася. В ній було десять поверхів і шість вхідних дверей. Над головним входом виблискував золотавий надпис Академія “Червона блискавка”.

— І що за назва така сміховинна, — пробурчав сам до себе Едвард.

Всередині все вкривав мармур, а на стінах висіло багато портретів людей у формі. Деякі портрети були вже дуже старі, на вигляд мали років зо триста, але військова форма людей, зображених на них, завжди зоставалася чорною з червоними смугами.

Двоє візитерів дісталися четвертого поверху і зайшли до канцелярії. Попід стінами на стільцях сиділи декілька молодих і старих військових. У кожного на колінах лежала шкіряна тека, з якою вони прийшли на прийом до начальства.

Завбачивши Бажену, всі вони безладно, хто раніше, хто пізніше, підхопилися на ноги і віддали їй честь. Не підвівся лише один з військових, у якого одне око було закрите пов’язкою. Той розглядав свої нігті, роблячи вигляд, що не помітив, через що такий ґвалт.

З-за письмового столу назустріч Бажені вийшов ад’ютант. Молодик з величезним кадиком, який навіть комірець прикрити не міг, і юначими вусиками, в яких ще були прогалини.

— Яка честь, пані Бажено. Чим можу служити?

— Я хочу бачити полковника, — оголосила гостя, глуха до почестей.

— Так, звісно. Зараз доповім про ваш візит.

— Тут черга, — манірним тягучим голосом сказав чоловік з пов’язкою на оці.

У відповідь Бажена лише змірила його холодним поглядом.

— Не хвилюйтеся, лейтенанте Шандор, я пропущу вас першим.

— Пані Бажено, в мене прийом триватиме п’ятнадцать хвилин, — сказав начисто поголений військовий, виходячи їй на зустріч. Немолодий, але в прекрасній фізичній формі. — З радістю віддам половину свого часу вам.

— Дякую, пане Боярд, — Бажена приязно посміхнулася до нього і сіла на вільне місце.

— Вам має бути соромно, — просичав Боярд на одноокого лейтенанта.

— Та годі тобі, старий. Не кип’ятись, — одноокий Шандор відмахнувся від того рукою.

— Все добре, пане Боярд. Не варто, — запевнила його Бажена.

— Нічого не гаразд. У цьому світі вже давно все не гаразд.

О, добрі старі нарікання на прогнилий світ. Ну, ну. Едвард залюбки послухав би. Пащекувати про те, який несправедливий всесвіт і як все котиться під три чорти — улюблена справа серед його однополчан. Проте Боярд не справляв враження пустомелі. Лейтенанта Шандора ж Едвард змірив поглядом алігатора, який роздивлявся антилопу на протилежному березі, надто лінивий, щоб податися аж через всю річку і провчити її за дурість. Той не зважав на погляди і без цікавості змахував невидимі порошинки зі свого коліна.

Кімната очікування приймала у свої задушливі обійми нових відвідувачів. Всі віталися, віддавали честь, сповіщали про те, хто вони. Робити тут було нічого, окрім як розглядати захожих та портрети. Едвард нервово постукував чоботом об паркет.

На щастя, чекати довелося недовго. З кабінету долинули кроки, що наближалися. Двері прочинилися, і звідти вийшов військовий з такою самою шкіряною текою, як у всіх. Ад’ютант підхопився з-за столу і віддав візитеру честь.

Пан Боярд, який пожертвував половину свого часу Бажені, підвівся, бо настала його черга, і притримав для неї двері в кабінет. Ад’ютант побіг попереду, доповісти про її візит.

— Пані Бажена, — долинув звідти його молодецький голос.

Відповіли не одразу.

— Просіть, — відгукнувся начальник після недовгих роздумів.

Бажена зайшла, а Едвард почимчикував за нею.

У кабінеті за великим і масивним письмовим столом сидів той самий полковник Дамір. Він закінчував читати який папірець, кидаючи на Бажену привітні погляди. Вказав їм обом на стільці навпроти. Потім швиденько підписав папірець і заховав його в теку.

— Радий тебе бачити, — сказав він. — Пити щось будете?

— Пан Боярд віддав мені половину від своїх п’ятнадцяти хвилин, тому я перейду одразу до суті, — сказала гостя, від чого Дамір напружився. Про суть він, мабуть, вже здогадався. —Той, хто вбив мого батька, прийшов до нього по руни.

Полковник потер обличчя долонями, зненацька набуваючи втомленого виду. Він розстібнув комірець і помасажував шию.

— Новина не дуже гарна. Ти перевірила їх? Вони на місці?

Бажена кивнула, на що Дамір з полегшенням видихнув.

— На щастя, той, хто прийшов до твого батька, не спромігся витягти з нього цю інформацію, — полковник дістав із красивої скриньки сигару і запропонував Едварду пригоститися. Той не відмовився. — Поки що не маю, чим тебе потішити. Ми перевіряємо свідків. Але у нас, на додачу, сталася надзвичайна ситуація. Я був змушений мобілізувати всіх своїх людей і навіть зняти деяких з розслідування загибелі твого батька.

— Що сталося?

Власник кабінету розкурив сигару і загасив сірника, помотавши ним в повітрі. Потім кинув його у попільничку, що зображала битву чоловіка атлетичного вигляду з ведмедем міфічних розмірів.

— Один із наших кадетів. Ти його знаєш. Еянол. Наче на берсерка перетворився.

— Що ти маєш на увазі?

— Грав собі у карти, пив віскі у закладі Веліала. Нічого незвичного. А потім... вбив дівчину, яка була з ним, розтрощив їй череп. А коли повернувся додому, вбив свого батька. Не просто вбив, а розірвав на шматки. Не думав, що звичайний кадет здатний на таку сильну магію.

Едвард закашлявся сигарним димом і не почув останнє слово.

— Ти не думаєш, що вбивство мого батька і ці два вбивства пов’язані?

— Наразі я нічого не можу сказати. Ми допитуємо друзів Еянола, які були з ним у той вечір.

— Маєш допитати і Веліала.

— Тільки не починай знову. Коли ти вже перестанеш підозрювати Веліала в усіх злочинах всесвіту? Він вже неодноразово довів нам, що не працював на Ровена.

— Я його не підозрюю. Я певна, що він доклав до цього руку. І якщо ти не хочеш псувати стосунків з вельмишановним паном Веліалом, я залюбки навідаюсь до нього сама, — гостя підвелася, розганяючи дим від двох сигар.

— Ти не маєш повноважень допитувати його.

Та вона вже не слухала, чимчикуючи до виходу.

— Бажено! Не створюй нам додаткових проблем.

Проте її рішуча хода свідчила про швидке наближення тих самих проблем. Едвард знизав плечима у якості пояснення Дамірові, і подався за своєю начальницею, потягуючи сигару.

Розділ 13 • Зіпсував пальто

Едвард стояв і витріщався на канделябр, який замість того, щоб звисати зі стелі, стирчав з підлоги в холі стильного закладу якогось там Веліала, до якого вони завітали одразу ж після візиту до полковника Даміра.

Тут все було чудернацьке: столик дивної форми, якась екзотична і небезпечна на вигляд рослина в горщику, сучасний живопис, дивлячись на який не розумієш, ти бачиш там огидний баклажан чи чиюсь мармизу. Едварда дратували люди, які намагалися продемонструвати свій складний внутрішній світ через зарозумілі картини і столики.

Вся увага Бажени, яка стояла непорушно, сконцентрувалася на її руках, складених на ручці простреленої парасольки, немов вона заприсяглася не помічати нічого навколо.

— Запам’ятайте, не приймайте з рук Веліала нічого з їжі чи питва, — тихо зауважила вона. — Він славиться отрутами і всілякими варивами, які можуть перетворити вас на раба його волі.

— Не терпиться вже зустрітися з ним.

Зверху почулися кроки, і на самому вершечку сходів з’явився чоловік. Високий, худорлявий, з широкою посмішкою, яких Едвард ще не бачив: та посмішка майже здавалася щирою, але дезертир із міжнародного легіону найманих вбивць вже давно не вірив посмішкам, бо він давно переконався, за посмішками могло ховатися, що завгодно, від ножа до гранати.

— В місті скоєно злочин, і вони вже у мене на порозі, — радісно сказав власник закладу, схожий на чеширського кота, спускаючись бадьорою ходою. — Я приємно вражений, проте не здивований.

— Хлопець вбив свого батька і дівчину, — холодно відрізала Бажена. — Що саме у цьому вас приємно вразило? Хоча те, що вас це не здивувало, я охоче вірю. Ваших рук діло?

Веліал дістався підніжжя сходів і повстав у весь свій зріст перед ними.

— Вона мене не любить, — радісно пояснив він Едварду.

— Ви нікому не подобаєтесь, Веліале. Люди просто бояться вас. Не треба це сприймати за симпатію, — відказала гостя у рукавицях ядучого зеленого кольору та парасолькою з величезною дірою.

Немов це був найкращий жарт усіх часів, Веліал реготнув і жестом запросив візитерів у сусідню кімнату, куди вони і пройшли за ним. За дверима знаходився кабінет, такий само дивний, як і передпокій. Стіни — обклеєні чорними шпалерами в дрібну білу смужку, які нагадували врочистий костюм гробаря. Всюди, куди не глянь, — чорне дерево і чорна шкіра. Веліал всівся на диван, а їх запросив влаштуватися у двох кріслах навпроти.

До кабінету зайшов кремезний чоловік схожий на ведмедя, чи то камердинер, судячи з одягу, чи то охоронець, судячи з посіченого шрамами обличчя та поломаних носа і щелепи. Він блимнув на Едварда з-під кудластих брів — напевно, впізнав у ньому представника своєї ж професії.

— Принеси мені віскі. А ви що будете? У мене є все.

— Нічого, — сказала Бажена.

— А ваш охоронець?

— Я не п’ю, — збрехав Едвард, ще й досі відхекуючи перегар попереднього вечора, і продовжив роздивлятися килим, який був єдиною яскравою плямою у кімнаті — на ньому якийсь талант з близького Сходу вручну вишив яскраві жовті квіти.

— Подобається? — запитав власник будинку. — Я не прихильник рожевого кольору, але це подарунок сестри. Вирішив зберегти його, як пам’ять, бо вона зараз у в’язниці, і я навряд чи коли її побачу.

— Це та сама сестра, котра знищила цілий автобус дітей, яких евакуювали з території, де велися бойові дії? — запитала Бажена.

— Та сама сестра, яку в цьому звинуватили і запроторили у Модрок без доказів, — відбив Веліал її аргумент.

— О, ваша родина просто має вдачу за чистим збігом обставин опинятися на місцях, де скоюють злочини.

Поки вони сперечалися, Едвард все ніяк не міг перестати думати про щойно почуту дрібницю, про те, що Веліал не прихильник рожевого кольору.

— Але ж ці квіти жовті, — сказав Едвард, маючи дивне відчуття дежавю.

Обидва, Веліал і Бажена, перевели на нього погляди, як на дитину, котра відволікала їх, дорослих, від важливої розмови.

— Ну, звісно, — чоловік з посмішкою ляснув себе по чолу. — Треклятий дальтонізм. Завжди про нього забуваю. Це називається тританопією: всі кольори бачаться, як різні відтінки рожевих і зелених. Тому я і надаю перевагу чорному. Цей шляхетний колір ні з чим не сплутаєш, — він, посміхаючись, обвів руками свій кабінет. — Кажуть, дуже рідкісне відхилення.

Щоб припинити це безцільне базікання, Бажена дістала зі свого ридикюля ту дивну штуковину з кульками, яка стояла у неї на столі, коли Едвард прийшов влаштовуватися до неї на роботу. Гостя поставила річ на кавовий столик. Дивлячись на ту штуку, Веліал вперше перестав посміхатися.

— Та ви не інакше, як справді несповна розуму. Ви дійсно вважаєте, що можете допитувати мене з механічним брехунцем? — запитав він. — Я знаю закон. На це потрібен ордер.

То ось що це було? Щось на кшталт детектора брехні? Коли Едвард відповідав на запитання Бажени в тому клятому механізмі постійно сипалися шарики, бо він брехав. То вона з самого початку знала, що вся його історія про те, що він служив охоронцем в Іспанії, була брехнею? Навіщо тоді вона найняла його?

— Я дістану ордер, — сказала жінка.

— Ну, от коли дістанете, тоді і повертайтеся.

Брехунець зник у ридикюлі.

— Добре. Тоді дружня бесіда, — сказала Бажена.

На обличчі у Веліала знову розквітла охоча посмішка. Повернувся ведмідь з тацею, на якій дзенькали карафка і келих. Кремезний чоловік поставив тацю на столик і налив віскі господарю.

— То про що ви хотіли мене запитати? — Веліал відпив віскі і видобув зі столу портсигар. — Хочете? — запитав він Едварда.

— Я не палю, — знову збрехав той.

— Ніяких шкідливих звичок? Де ж задоволення від такого життя? — господар запалив.

— Є в мене одна шкідлива звичка. Я люблю ламати людям кістки. Нічого не можу з собою вдіяти, — Едвард зобразив посмішку, як відображення тій, що не сходила з обличчя співбесідника. Той радісно примружив очі за завісою диму.

— Чим ви обпоїли Еянола, коли він був у вашому закладі напередодні вбивства? — перешла Бажена до справи.

— Обпоїв? — у Веліала вигнулися від подиву брови. — Я пригостив Еянола і його друзів дорогим віскі, як нових клієнтів. Хоча за такі напої і вбити можна — витримка більше двадцяти років.

— Я можу поглянути на пляшку?

Жестом власник закладу попрохав свого камердинера принести її.

— Як Еянол опинився у вас на вечорі? — продовжувався допит. — Ви надіслали йому запрошення?

Відповіддю було знудьговане зітхання.

— У них були запрошення. Де вони їх дістали, мої охоронці у них не цікавилися. І мене це не обходить.

— З ким Еянол спілкувався протягом вечора?

— Даруйте, — Веліал розвів руками. — Ви що, думаєте, мені більше нічим зайнятися, як тільки слідкувати, хто з ким спілкується? Особливо якісь сопляки з академії?

— Та годі вам. Всі знають, що нічого не уникає вашого пильного ока.

— Таке про мене кажуть? — зрадів той.

— Про вас багато чого кажуть.

— У вас є записи з камер відеоспостереження? — несподівано Едвард втрутився у розмову.

Веліал глибоко затягнувся сигаретою і випустив у повітря перед собою хмару диму.

— Є.

— Ми можемо їх переглянути? — вчепилася у цю можливість Бажена.

— Їх забрали червоні блискавки.

Самопроголошена детектив продовжувала задавати питання про те, з ким за столиком сидів Еянол, коли грав в покер, що він пив у барі, що він їв, чи він виходив із закладу, чи поводився дивно, але Веліал не дав жодної відповіді вартої уваги. Він нічого не знав, або ж радісно вдавав із себе дурня.

Пляшку вони забрали із собою і направилися до виходу, коли чоловік із посмішкою сказав:

— Як ви з цим живете, пані Бажено? З розумінням того, що власноруч прирекли на довічне ув’язнення власного нареченого?

Бажену наче током пронизало. Вона розвернулася до Веліала. Обличчя у неї пашіло.

— Він зробив свій вибір. А я — свій.

Сигарета затиснута між зубами у Веліала сичала.

— А я ще думав, що я монстр, — кинув він наостанок — аудієнцію було завершено.

* * *

Довелося Едварду відвезти Бажену додому, бо та була не в найкращому стані — майже не розмовляла. Вдома вона віддала пляшку віскі Відані. Старенька змішала віскі з якимись своїми настоянками, але нічого підозрілого не виявила. Бажена пішла до себе і закрилась у кабінеті. Обурених відвідувачів, котрі чекали на прийом кілька годин, охоронцю довелося виставити за двері.

Робочий день вже давно скінчився, але Едвард чекав аж до пізнього вечора, чи не знадобиться він начальниці. Та вона так і не з’явилася.

— Краще її сьогодні не чіпати, — порадила Відана.

Ну, краще то краще. Едвард поплівся додому, в ту діру, яку він називав домом, бо більше йти було нікуди. На півдорозі до пабу, раптом згадав, що випадково забрав із собою обріз. Той і досі сидів за поясом біля лівої руки — так зручніше було вихопити його для стрільби.

Дістався паба вже близько півночі, але, виявилося, всередині ще жевріло життя, ще були відвідувачі. Більше, ніж завжди. На вигляд, якісь туристи. Надто вже здоровий у них був вигляд, не те що у місцевих п’яниць, які обсцикали стіни пабу ззовні.

Бармен співак, як завжди, натирав келихи.

— А, хлопче! Я тебе вже і не чекав! — голосно сказав він, завбачивши Едварда. Від його лементу заїжджі туристи аж перестали потягувати пиво. — Я думав ти вчора прийдеш перекинутись в картишки. Пам’ятаєш?

Насправді, Едвард вже і забув про ту розмову.

— Я би краще випив, — він наблизився до барної стійки.

— Ну, це свята річ, — Співак одразу ж потягнув важеля, і в кружку полилося пиво. — Сьогодні хороші ставки. Одним махом можна виграти кругленьку суму.

Великий ковток прохолодного пива здався Едварду цілющим. Виграти кругленьку суму і забратися звідси — от що могло порадувати його ще більше. Якесь внутрішнє відчуття підказувало, що пора було змінювати дислокацію, а простими словами — накивати п’ятами. Його ж тут нічого не тримало, так? Едвадр скривився від власних думок. Треба було переспати з нею і забути. Від тієї жінки чекай тільки неприємностей.

— То де вони грають? — запитав він.

— Он там, — Співак вказав на двері біля туалету, за якими знаходився кабінет, де він вів свою бухгалтерію.

Едвард взяв свою кружку і направився туди, до кабінету, що радше нагадував комірчину, завалену смердючим мотлохом, посеред якої стояв дешевий пластиковий стіл і стільці. За столом сиділи четверо і грали в техаський холдем. Два індуса, які зазвичай пили в пабі Співака, японець і ще двоє білих, яких Едвард не знав.

— Вечір добрий, — сказав білий з яскраво вираженим польським акцентом.

На привітання новоприбулий лише кивнув. Підтяг вільного стільця і всівся за стіл. П’ятеро гравців завершили гру, індус із металевим зубом виграв. З наступною роздачею, на Едварда також роздали карти. Дама і валет. Едвард знову подумав про Бажену. Дурень. Він не мав дозволити цьому трапитися. Запасти на неї. Треба було одразу ж валити. Поцупити якогось дорогоцінного персня, як він і хотів, і тікати. А тепер нутрощі наче лещатами хто затиснув і викручував.

Грав він неуважно, і навіть не помітив, коли індуси відкланялися, а замість них прийшли грати ті заїжджі туристи, троє атлетичних на вигляд молодиків. Він щось навіть виграв, незначну суму. На цьому, мабуть, треба було забиратися і йти спати.

— Дякую за гру, панове, — Едвард згріб гроші зі столу.

— Залишайся, Венсе, — сказав знайомий голос.

Відчуваючи, як похололо у нього за вухами, Едвард рвучко підвівся, але двоє молодчиків, котрі сиділи по обидві сторони від нього, вхопили його. Ліву руку пронизав нестерпний біль — її пришпилили до столу військовим ножем. Лезо прошило його долоню наскрізь і вгризлося в стіл. Едвард припав до столу, намагаючись побороти біль.

У дверях стояв чоловік з обличчям, як у Франкенштейнівського монстра, наче зібраним з різних клаптиків. Одне око в нього було непорушне, штучне, зі скла. То був лейтенант Фрейзер. Він дивився на Едварда, пришпиленого до столу, як якийсь жук голкою до подушечки, і шкірився.

Позаду нього в кімнату зазирав бармен. Раптом до Едварда дійшло, чому бармена називали Співаком, бо той “наспівував” про своїх клієнтів. І він засміявся над своєю тупістю.

— Ну, що ж, я теж радий тебе бачити, — Фрейзер поставив стільця перед Едвардом і всівся. — Ох, Венсе, якби ти думав не тим, що в тебе в штанях, а головою, нічого б цього не було. Я ж тебе виховував, як сина.

— Пішов ти.

Здоровезний поляк прокрутив ножа, що стирчав у Едвардовій руці. Від болю той ледь не втратив свідомість.

— Ну, все, все, — Фрейзер відсторонив поляка. — Ти не думай, Венсе, я на тебе не ображаюсь. Ну, посварилися, і годі. До того ж, шрами лише прикрашають чоловіка, еге ж?

Він продемонстрував в усій красі свою потворну пику, яка виглядала, як маска пошита зі шкіри.

— Ти не бійся, я не повезу тебе назад, — Фрейзер вхопив Едварда за обличчя. — Я лише зроблю з тобою те, що ти зробив зі мною.

Лейтенант видобув ножа з кишені, натиснув кнопочку, і вискочило лезо. Він підніс лезо до Едвардового обличчя і повільно почав розтинати шкіру від вуха до носа. Едвард дивився Фрейзеру в очі, як той шкіриться від садистського задоволення. Кров потекла Едварду обличчям і почала крапати на стіл.

— Не будеш кричати? Я так і знав. Ти завжди був впертим солдатиком, — розчаровано сказав Фрейзер. — Ну, нічого, ми з тобою ще серйозно поговоримо. В’яжіть його, хлопці.

Той, що тримав Едварда за праву руку, на мить послабив хватку. Едвард блискавично висмикнув свою непришпилену кінцівку з його лап і зацідив йому ліктем в обличчя. Схопився за ножа, який пронизав його іншу руку, висмикнув його і загнав його поляку в ліву щоку.

— Тримайте його, трясся! — заволав Фрейзер.

Їх було забагато. Шансів не було. І раптом він пригадав про обріз. Едвард вихопив його з-за пояса і націлив прямо в пику Фрейзера. Всі в кімнаті застигли.

— Не роби дурниць, Венсе, — сказав чоловік зі скляним оком, піднявши руки в жесті примирення. — Ти знаєш, я приїхав не один. Вони все одно тебе вислідять і...

Едвард не став слухати. Більше за все на світі він жадав розмазати цю пику по стіні. Але в обрізі був один набій. Він нізащо не встигне його перезарядити. Тож націлив обріз на стіну збоку від Фрейзера і вистрілив.

Постріл був такий само потужний, як тоді на цвинтарі — вирвав шматок стіни, пожер цеглу, як якась чорна діра, що засмоктувала космічний мотлох, який опинився надто близько. Всі у кімнаті впали додолу від сили вибуху. Едвард кинувся в діру, яка з’явилася у стіні і вибіг надвір. Звідусіль вигулькували допитливі свідки. Перехожі втягували голови в плечі і відсахувалися, коли Едвард пробігав повз них.

Позаду почулися постріли. Едвард нагнувся і кинувся до стіни. Ще постріл. Люди лементували і тікали, хто куди. Наступна куля дістала його, збила додолу, але він одразу ж піднявся і побіг далі. Не час для слабкості. Не зараз. Трохи пізніше. Він біг головною вулицею, розкидаючи людей. Потім почав петляти провулками.

Йому поцілили в лопатку, але стрілянина вщухла. Вони його втратили. Едвард пробігся калюжами. Почав залишати мокрі сліди. Поглянув назад, а за ним тягнулася цівка крові. Заховав поранену руку в кишеню, щоб з неї не юшило.

Він має дістатися безпеки і перев’язати рани, інакше стече кров’ю. Єдине місце, куди міг піти — будинок Бажени. Вона в боргу перед ним, він врятував їй життя. А вона людина честі, тому не вижене його. Однак як туди дістатися? Це аж на другому кінці міста. Громадський транспорт — не варіант, надто багато свідків.

Куля зі свистом пронеслася над його скронею, змушуючи Едварда пірнути у провулок. Добіг до кінця. Глухий кут. Кроки наближалися. Він висадив єдині двері, які були в цьому закапелку. То був чорних хід до жилого будинку.

Всередині заверещала якась жінка. Вона стояла з оголеними грудьми і голила під пахвами над мискою з водою. Едвард кинувся через кімнати, збиваючи все на своєму шляху. Жінка знову заверещала, коли слідом за незнайомцем до будинку увірвалися переслідувачі.

Чоловік у брудній домашній одежі спробував зупинити Едварда, але той відкинув його і вибіг з дому через парадні двері. Біля входу паркував свій мотоцикл якийсь хлопець. Едвард скинув його із залізного коня, поки той ще торохкотів і сьорбав мотором, заскочив на нього і помчав вулицею. Вслід йому лунали постріли. Він притиснувся до мотоцикла. Кулі свистіли повз нього, але потім він завернув за ріг і стрілянина вщухла.

Трохи попетляв містом, намагаючись зрозуміти, де він знаходиться і куди йому їхати. Він мав забратися звідси, поки його не затримала поліція. Сили полишали його, голова наче була набита ватою.

Дістався старого міста і полишив мотоцикл біля складу, серед ящиків і смітників. Він не міг доїхати до будинку Бажени, не міг привести їх прямо до неї. Тому далі вирішив йти пішки. Він закутався у пальто. Чорт! Пальто. Він зруйнував його. Спробував обмотати руку хусткою, але пальці його не слухалися. Тож просто запхав руку в кишеню. Йшов, ледь переставляючи ноги. Добре, що в таку пору надворі вже нікого не було.

Йти довелося не менше півгодини. Коли він вже майже дістався місця, з-за рогу з’явилася поліцейська автівка. Він заскочив у тінь біля старого дому. Невже вони вистежили його? Бігти він вже не міг. Однак поліцейські промчали повз те місце, де він переховувався. Червоні і сині вогні, що крутилися, як скажені, зникли за рогом.

Едвард вийшов із засідки і пошкандибав далі вулицею, на зустріч якійсь гучній компанії. Хоча б не причепилися до нього. Але завбачивши, в якому він стані, юнаки принишкли і обійшли його стороною.

Нарешті, Едвард видряпався сходинками на ґанок Бажениного дому. Ледь постукав в двері і став чекати. Ніхто не вийшов. Тоді він дістав обріз і розбив невеличке віконце біля дверної ручки. Засунув руку всередину і відчинив замок. Ввалився всередину на килим і почув метушню вглибині дому.

Відана з’явилася з гасовою лампою у руці і скрикнула, коли побачила Едварда на підлозі. Одразу ж прибігла Бажена. Вона не вагалася. Перевернула Едварда на спину і почала тягти його всередину будинку.

— Закрий двері, — наказала вона старій. — І неси свої настоянки. Треба зупинити кровотечу.

Її обличчя нахилилося над Едвардом. Він встиг відмітити, якою гарною вона була. Якщо вже і помирати, то це не найгірше, що можна було побачити прямо перед смертю. У нього перед очима все попливло.

— Вибачте, я зіпсував пальто, — сказав він і втратив свідомість.

Розділ 14 • За дверима

Прокинувся Едвард від гучного гуркоту. Коли розплющив очі, небо за вікном пронизала блискавка, і одразу ж гримнуло знову. Біля вікна стояла постать. То була Бажена. Вона споглядала вулицю і цвинтар. Едвард пригадав, що сталося напередодні, як він дістався сюди. Тепер він лежав у тій самій кімнаті, в якій господиня нещодавно дозволила йому переночувати. Цікаво, скільки часу минуло з того моменту, як він втратив свідомість.

Він поворухнувся, намагаючись зрозуміти, який сильний буде біль. Але нічого не відчув. Мабуть, накачали його потужним знеболюючим. На звук шурхоту простирадл, до нього повернулася Бажена. Вона стояла проти світла, що лилося з вікна, тому неможливо було розібрати, що виражало її обличчя.

— То вас знайшли привиди з вашого минулого? — запитала вона і наблизилася до ліжка.

— Як на привидів, вони надто вже живі. І озброєні, — чоловік у ліжку прочистив горло.

Спробував сісти і, на превеликий подив, зміг зробити це без жодного зусилля. Зазирнув під чорну шовкову сорочку піжами, яку, напевно, колись носив наречений Бажени, так само як і пальто.

— О, ні, я зруйнував пальто, — пригадав він.

— Забудете ви про те кляте пальто? Ви про нього марили всю ніч, — пирхнула жінка.

Едвард продовжив інспекцію свого тіла і не знайшов поранення, яке отримав у плече.

— Я не розумію. Це якась нова медицина? — запитав він.

— Дякуйте Віданиним настоянкам і мазям. Вона справжній віртуоз своєї справи.

Він дивився на неї і механічно потирав неіснуючу рану на плечі.

— Але ж, — сказав, — навіть шраму не залишилося.

— Наші шрами насправді завжди з нами, правда ж?

Бажена взяла зі столика стакан води, влила в нього декілька крапель зеленої настоянки і віддала його Едвардові. Він з підозрою подивився на напій.

— Хто ви люди такі? — запитав він. — Ви здатні розтрощити будинок не гірше за танк і зцілити за ніч рани, які звичайно гояться місяці.

Замість відповіді, жінка жестом наказала йому випити вміст стакану.

— Ми звичайні люди, але у нас є один особливий дар.

— І що ж це? — запитав він, важко дихаючи, після того, як випив все до дна, і скривився від гіркоти мікстури.

Бажена нерішуче замовкла, покручуючи перстень на пальці.

— Магія, — нарешті вимовила вона.

— Магія? — вирячився Едвард.

— Саме так.

Майже хвилину вони сиділи мовчки. Едвард чухав брову, балансуючи між бажанням засміятися і підозрою, що це все — частина його марення після медикаментів, якими його накачали. Почав чухати другу брову. Потім переключився на вухо. Тер його і тер, поки воно не почало палати.

— Я всю ніч думала про те, що сказав Веліал. Про мій вчинок. Про те, що я запроторила мого нареченого, Торві, у в’язницю. У мене просто не було іншого вибору. Я не той монстр, яким мене всі вважають. Ви маєте мені вірити. Не минає і дня, щоб мене не мучили докори сумління, — вона раптом закрила обличчя руками і схлипнула.

Від цього у Едварда нарешті заболіло там, куди його поранили, а може, у самому серці. Хотів обійняти її, але руки наче перетворилися на ковші трактора, а він — на незграбного оператора. Йому завжди важко давалася фізична близькість. Тож він взявся за її передпліччя — зовсім тоненьке під тендітним шаром тканини.

— Послухайте. Я дещо знаю про монстрів. І ви не одна з них. Ясно? — сказав він.

Бажена притулилася до нього і поклала голову йому на плече.

— Я взяла на роботу саме вас, незважаючи на те, що ви постійно брехали, відповідаючи на мої запитання... — вона підняла голову і поглянула йому в очі, — ...тому що я побачила у вас стільки ж болю, скільки було і в мені.

— Гарний у вас зір, — кахикнув він.

У парадні двері гучно постукали. Звук розлетівся по всьому будинку, як постріл гармати. Бажена підскочила до вікна і обережно визирнула з-поза фіранки.

— Едварде, я мушу вас заховати.

Двічі повторювати не треба було. Дезертир підхопився і почав збирати свої речі, розкидані довкола.

— Хто там? Військові?

— Поліція. І ще якісь у штатському.

— Військові, — підтвердив Едвард.

Вони хутко вийшли з кімнати. Що Віданині припарки не вилікували, так це біль в тілі від вчорашньої погоні. Гвинтовими сходами вони спустилися до кабінету Бажени, а звідти вийшли в приймальню і в передпокій, де Відана поспіхом закінчувала відтирати кров з підлоги. У двері грюкали вже більш наполегливо.

— Поліція! Відчиняйте!

Бажена почала підніматися сходами на другий поверх, якими Едварду завжди було заборонено користуватися.

— Рада, що ти живий і здоровий, синку, — Відана ніжно поплескала Едварда по руці, коли він пробігав повз неї. — Зараз йду! — крикнула вона поліцейським за дверима і віднесла відро з закривавленою водою до сусідньої кімнати.

— Відано, дякую, що зцілили мене, — сказав Едвард.

Старенька бадьоро підморгнула йому.

— Едварде! Скоріше! — погукала Бажена, яка вже була на верхній сходинці.

Другий поверх у цьому крилі дому представляв собою довгий коридор з десятком різних за розміром, формою, кольором і стилем дверей. Господиня дому у наспіх накинутій домашній сукні, кинулася до перших і почала шукати ключ серед тих, що висіли на металевому кільці у неї на поясі.

— Доброго ранку, панове, — долинуло знизу, коли Відана прочинила двері. — Щось сталося?

Бажена продовжувала шукати ключ.

— А що як вони почнуть обшукувати будинок? — запитав її Едвард.

— Тут вони вас не знайдуть, — вона нарешті визначилася із ключем і засунула його в замкову шпарину. Заштовхнула Едварда всередину і вже збиралася зачинити двері, коли пригадала щось.

— Нікуди звідси не йдіть, — сказала вона. — Я прийду по вас, коли вони заберуться.

Двері зачинилися прямо перед Едвардовим обличчям. Клацнув замок. Ще якийсь час чоловік стояв, витріщаючись перед собою.

— І куди я звідси піду? — пробурмотів він сам до себе.

— Привіт! — почулося за спиною.

Едвард ледь з піжами не вистрибнув. Обернувся і побачив перед собою дівчинку років дванадцяти, ту саму, яку він вже бачив одного разу в приймальні Бажени. Тоді вона очікувала разом з батьками на прийом і набивала гумового м’ячика яскравого червоного кольору. Тепер вона стояла прямо перед ним і, насупившись, вдивлялася в Едвардове обличчя.

— На тобі піжама, — невдоволено констатувала вона.

— Ш-ш-ш, — Едвард підніс до губ вказівного пальця. — Не можна шуміти, — він вказав на двері.

Дівчинка відбила від підлоги м’ячика, якомога гучніше, і спіймала його однією рукою.

— Вони все одно нічого не чують там, за дверима, — пояснила вона.

— Що? Що ти маєш на увазі?

І раптом Едвард прозрів — він був не у кімнаті, а... на старовинній залізничній станції? З квиткового кіоску на нього виглядав старенький наглядач у кепочці з гербом якогось невідомого містечка. У нього на грудях висів на ланцюжку срібний свисток.

— Сьогодні вже по три. І не питай, чому. На все ціни підняли, — гугняво сказав старий.

— Що, до біса, тут коїться? — прошепотів Едвард сам до себе.

— На тобі немає персня, — сказала дівчинка.

— То ти будеш купувати? — перепитав наглядач станції.

— Що? — ошелешено запитав Едвард.

— Що, що, квиток звісно!

— На ньому немає персня, — дівчинка тицьнула на Едвардову руку.

Старий підозріло примружився і вийшов з кіоску.

— Юначе, а ти тут як опинився?

— Мене сюди доправила Бажена, — відповів Едвард. — Вона не хотіла, щоб мене знайшли у її домі.

— А-а, — з розумінням вимовив наглядач. — А що в Бажени якісь негаразди?

— Скоріше в мене.

Кущисті брови старого виразили співчуття.

— Ну то ти чекай на неї тут, — сказав він, зачинив свій кіоск і вийшов у прочинені двері на вулицю, де вигнувся і розім’яв поперек, немов це був для нього черговий, нічим не примітний день.

Там сяяло сонце і виблискувало на залізничній колії. Едвард, як зачарований, пішов до виходу. Холодний кахель під його босими ногами змінився на розпечений на сонці асфальт на платформі невеличкого провінційного вокзалу.

Навпроти вокзалу, наскільки оку було видно, простягалися соковиті пасовища, на яких ліниво випасалися корови, а поодалік, поміж зелених схилів, вигулькувала групка рудих черепичних дахів містечка. Це все нагадувало зображення альпійської провінції з листівки. За нею, на обрії, височіли гори.

Старезний, але охайно підфарбований знак на стовпі сповіщав назву містечка — Люмбер.

Крихітні туфельки дівчинки стукали об підлогу, а потім об асфальт слідом за Едвардом.

— Де ми знаходимося? — запитав він, знову радше сам у себе.

— Перший наділ, — сповістила дівчинка. — Таких наділів дуже багато. Їх у паралельному просторі створюють архітектори, які здобули особливу магічну освіту, — зарозуміло пояснювала вона, немов пригадуючи урок зі школи. — Ти, певно, нічого не знаєш про магічний світ. Пані Бажена навряд чи тобі розповідала. Закон забороняє розповідати магам про магічне суспільство тим, хто до нього не належить. Але я можу — я дитина, мене ніхто не покарає, — її загострене личко, як у чортеняти, лукаво посміхнулося.

Едвард відчував, як в нього починає розколюватися голова. Певно, від альпійського повітря. Він потер очі долонями, немов лампу, в надії викликати джина.

— Я нічого не розумію, — ошелешено прошепотів він.

— Не дивно. Коли люди про це чують вперше, у них починається панічна атака, їм стає важко дихати...

— Ти можеш перестати коментувати? Я намагаюся зосередитися.

Мале чортеня замовкло і навмисно гучно почало набивати м’ячик. Едвард ще раз озирнувся довкола. Станція, містечко, гори, корови. Як все це тут опинилося? Невже це було в домі? Віртуальна реальність якась?

— Хочеш покажу тобі мій новий перстень? Мені вчора купили.

Дівчинка простягла до нього руку. На вказівному пальчику її руки красувався невеличка прикраса з фіолетовим аметистом.

— Ми носимо персні, бо каміння з древніх часів використовується для того, щоб спрямовувати магічну енергію. Мій перстень не бойовий, як у дорослих, але я теж вмію робити всілякі кльові штуки. Хочеш покажу?

І не чекаючи на його відповідь, дівчинка високо відбила м’ячика від асфальту, стрімко виставила руку вперед, і з її персня вистрілив струмінь вогню, який моментально спепелив м’ячика ще до того, як той дістався землі.

Едвард отетеріло подивився на неї, а чортеня у сукні вдоволено посміхнулося.

— Це дитячі пустощі. Коли я стану доросла і вивчуся в академії, я зможу робити крутіші речі. Серед нас є маги, які вміють творити неймовірне з їхньою магією.

— Як Ровен чи як там його?

Дівчинка спохмурніла, немов він сказав лайку.

— Так, як Ровен. Або як Бажена.

Обличчя дівчинки просвітліло.

— Так. Коли я виросту, я буду така, як Бажена.

— Справді? Чому? — запитав Едвард.

— Грета, — з-за рогу з’явилася жінка в капелюсі з пером і довгим гострим носом. Її Едвард також впізнав — то була мати дівчинки. — Не дошкуляй дорослим. Вибачте, — вона взяла дівчинку за руку.

Грета пішла за матір’ю, але встигла озирнутися і сказати пошепки:

— Тому що Бажена зійшлася у битві проти Ровена. І перемогла.

Вдалині почувся гуркіт, який наростав і наростав. Старий наглядач станції свиснув у свисток, від чого Едвард, немов контужений солдат, здригнувся. Він озирнувся на джерело гуркоту, що наближався.

— Та ви, певно, жартуєте, — пробурмотів він.

В напрямку станції на повному ходу мчав старовинний локомотив з трійкою вагонів. Той нагадував лютого міфічного звіра, який випускав пар і ревів, щоб налякати ворога.

* * *

Коли Бажена зійшла сходами в передпокій, там вже стовбичили декілька чоловіків — четверо в поліцейській формі, а ще двоє — у штатському, проте вона одразу ж розпізнала в них військових. В одного була огидна пошматована мармиза і штучне око. Всі мали при собі автомати.

Жінка причепурила волосся руками і зустріла непроханих візитерів службовою посмішкою.

— Чим можу вам допомогти, панове? — запитала.

— Перепрошую, шо ось так до вас... — сказав поліцейський, розводячи руками. — Я сержант Чвертняк. У нас тут така справа... в районі переховується небезпечний злочинець, от. Вчора він вчинив напад із застосуванням зброї, от. А ми з’ясували, шо тут неподалік від вас нещодавно була застосована така сама зброя. На цвинтарі. Може, ви чули. Ми тут район обходили. Побачили у вас віконечко розбите, от, — він вказав на двері, в яких Едвард напередодні вибив скельце. — Ми вирішили перевірити, чи шо...

Весь час, поки сержант Чвертак говорив, військовий з пошматованою мармизою пильно вдивлявся в обличчя Бажени своїм єдиним вцілілим оком.

— Скельце драбиною розбив майстер. Ми саме проводимо електрику, — Бажена вказала на лампочку на стелі, не прикриту плафоном.

— А-а, — сержант Чвертняк зсунув на потилицю кепочку і почухав голову.

Чоловіки обмінялися поглядами, знизали плечима.

— А ви може шо чули вночі? Може шо бачили? — продовжив сержант.

— Нічого такого, про що вам буде цікаво дізнатися.

Знову обмін поглядами. Бажена відчувала, що авторитет у цій групі мав пошматований військовий, і саме йому належало останнє слово. Той продовжував свердлити власницю дому поглядом.

— А ми могли б оглянути ваш будинок, хазяєчко? — запитав він.

— Навіщо?

— Для вашої власної безпеки, — його жахливе обличчя посміхнулося. — Дві беззахисні жінки в домі. Можливо, злочинець переховується десь тут, а ви навіть не знаєте про це.

— Можливо, серед консервацій у коморі моєї домоправительниці, або у кошику з брудною білізною, — саркастично підмітила господиня.

— Пацюки ховаються і у більш ганебних місцях, — вишкір його ставав все більш болючим для ока спостерігача.

Пауза затягувалася, як зашморг. Поліцейські тупцялися на місці. Сержант Чвертняк знову почухав макітру.

— Будьте ласкаві, — продовжував всміхатися жахливим викривленим ротом військовий. — Нам би дуже не хотілося витрачати час на те, щоб дістати ордер.

Бажена покручувала персня на пальці. Вона відчула, як у кутку зіщулилася Відана.

— Ну то добре, дивіться, — здалася вона. — Але лише під моїм наглядом. У мене тут купа цінних речей.

— Чудово, — його важкий військовий чобіт зробив крок вглиб будинку.

Спершу, Бажена повела їх у своє крило дому, де розташовувалися її кабінет, кімната з еркером і спальні. Чоловіки гупали у неї за спиною, пошепки обговорюючи, яка дивина цей будинок. Хтось із них навіть намагався завести бесіду про те, що такої архітектури вже не існувало, натомість — лише сірі, одноманітні багатоповерхівки. Спілкування про заїжджені істини власницю не цікавило. Мовчки вона продемонструвала їм кожен закуток і навіть повідкривала шафи, найменші за розміром, де і кіт не сховався б, з викликом дивлячись на одноокого. Той посміхався впродовж усієї похмурої екскурсії.

Коли настала черга кімнати, де спав Едвард, Бажена затамувала подих. Чи не забув її охоронець там які свої речі? Вона прочинила двері. Чоловіки зайшли, озирнулися довкола. Бажена намагалася не бігати очима по кімнаті, але на перший погляд здавалося, нічого не відрізняло цей закуток дому від решти.

Проте сержант вказав на незастелену постіль.

— Тут хтось спав?

— Вочевидь, — процідила Бажена.

Один із товаришів сержанта тихенько засміявся. Але потім той військовий крокодил підняв з підлоги пару чоловічих шкарпеток і запитально поглянув на Бажену.

— Я маю відзвітувати перед вами про чоловіків, які сплять в моєму домі? — холодно запитала вона, не втрачаючи самовладання.

— І де цей чоловік зараз? — поцікавився військовий.

— Пішов у справах.

— Без шкарпеток?

Бажена відчула холодок за вухами.

— Я не перевіряла.

Кивком голови лейтенант наказав своєму військовому собаці перевірити ліжко. Молодик відкинув ковдру дулом автомата.

— Невже ви думаєте, що він переховується під ковдрою? — запитала жінка.

— Ні. Просто злочинця було поранено, — пояснив сержант Чвертняк. — Може, тут де залишилася кров.

Пройшов ще якийсь час — вони уважно обстежили подушки і простирадло.

— Ви закінчили? — Бажені вже уривався терпець.

Після спалень вони всі пройшли назад до кабінету, через приймальню і на другий поверх у протилежному крилі.

— Чудернацький у вас дім, — зауважив військовий з одним оком.

— Вважатиму це за комплімент.

Коридор з різними дверима дійсно справляв дивне враження.

— А тут що? — продовжував ставити питання військовий.

— Мій невеликий готель. Зараз закритий на переобладнання. Як я вже сказала, ми проводимо електрику.

— Можна? — військовий взявся за ручку дверей, тих самих, за якими ховався Едвард.

— Прошу, — сказала Бажена.

Він повернув ручку і прочинив двері. За ними виявилася пуста спальня. Такі самі спальні були і за всіма іншими дверима в коридорі другого поверху. Військові і поліцейські мали помітно розчарований вигляд, коли потупали вниз сходами. Після цього вони ще оглянули кухню і їдальню. Нічого.

— Вибачте, шо так... — сказав сержант Чвертняк, збираючись піти.

— Нічого, — Бажена терпляче чекала, коли вони заберуться, намагаючись не звертати уваги на прискіпливий огляд військового, який ще й досі щось підозрював.

Її погляд мимоходом впав на скручений сувоєм килимок, який лежав біля дверей. Відана прибрала його, бо він був просякнутий кров’ю Едварда. Бажена сподівалася, що військовий не помітив її секундного схвилювання. Але він помітив. Очі його знайшли килимок.

— Можна? — запитав він, а обличчям його знову розповзалася бридка посмішка.

Він нахилився до килимка і розгорнув його.

— Хлопці, погляньте-но сюди. Сімейна сварка, чи що?

Килимок вкривали плями крові. Бажена кинула ледь помітний погляд на Відану. Та потихеньку вийшла до сусідньої кімнати й зачинила за собою двері.

— То у вас був гість? — військовий мав тріумфальний вигляд. — Венса нічого не виправить. Жінки його згублять. Ви ж, сподіваюся, знаєте про його пригоди? Бачу, знаєте, — чоловік кинув килимок на підлогу і взявся за автомат. — То де він, люба? Не ускладнюйте це.

Ще мить Бажена вагалася, а потім блискавично виставила руку. Яскравий спалах заповнив кімнату. І одразу ж всіх чоловіків змело наче вибуховою хвилею і вгатило об стіни. Але Фрейзер все ж таки встиг вистрілити. Бажена ще раз блискавично змахнула рукою і навколо неї сформувалося, як мильна бульбашка, прозоре захисне поле. Куля вдарилася об нього і впала на підлогу, розчавлена, немов зернятко.

— Це що ще таке? — несповна розуму, Фрейзер поглянув на свій автомат, який раптом втратив боєву міць, а потім перевів погляд на жінку, яка націлила кулака йому в обличчя.

— Не хвилюйтеся, я залишу вам одне око, — вона стрімко викинула руку вперед і немов монументальним нокаутом відправила нестерпного нахабу, як ганчір’яну ляльку, додолу. А автомат його впав йому на груди.

Відана потихеньку прочинила двері і визирнула в передпокій. Зойкнула, коли побачила чоловіків, що штабелями лежали біля дверей.

— Ти лише дивися, які в них брудні чоботи, — цокнула вона. — Увесь дім затоптали.

Розділ 15 • Оксамитовий халат і дірява футболка

Біля входу на цвинтар росла розлога верба. Вітер підмітав її довгими косами мокрий від дощу асфальт. Під кроною тієї верби причаївся білявий юнак, Еянол. Його шляхетна врода зблякла і набула хворобливого вигляду. Мокрі гілки шмагали його обличчя, а він наче і не помічав. Очі його, зблідлі, майже білі, прикипіли до будинку, який стояв через дорогу від цвинтаря. Будинку Бажени. Біля його ґанку був запаркований поліцейський фургон — цього Еянол не очікував.

— Ми почекаємо, — заговорив голос Ровена в його голові. Біль, який він йому спричиняв, більше не турбував Еянола, тепер він повністю віддався на його волю.

Але до ґанку під’їхала ще одна автівка, з якої вийшов полковник Дамір, один з його викладачів з академії. Еянол його одразу ж впізнав. Дамір швидкою ходою подолав чотири сходинки ганку і постукав у двері. Чекаючи, поки йому відчинять, він озирався довкола, чи ніхто не спостерігає за ним. Еянол зробив крок назад, вглиб заростей.

— Сьогодні надто небезпечно, — сказав голос Ровена. — Ми повернемося в інший день.

Двері дому прочинилися, і маленька, як горобець, Відана запросила візитера всередину. Військовий зайшов, обережно переступаючи через щось біля порогу. Бабця вже почала зачиняти двері, коли їхні з Еянолом погляди зустрілися. Якусь довгу мить вони дивилися одне на одного, аж поки стара не похитала застережливо головою, на що Еянол кивнув і швидко пішов геть.

* * *

Шість непритомних тіл у передпокої не здивували Даміра, але, здається, викликали приступ головного болю, бо він стояв над ними, потираючи пальцями скроні. Бажена, Едвард і Відана відмовчувалися поряд з винуватим виглядом. У тиші лише лунало ритмічне клацання старовинного підлогового годинника, та порипування ножа, коли Едвард нарізав скибочками яблуко. Робив він це тим самим військовим ножем, який нещодавно поцупив з кишені непритомного Фрейзера.

— Я... я... — почав полковник. — Я не розумію, ти що йому все розповіла? — він махнув рукою на Едварда.

— Так вийшло, — зізналася Бажена.

Судячи з виразу на його обличчі, Дамір повірити не міг, що вона так просто до цього ставилася.

— Ти знаєш, що я мусив би заарештувати тебе і вас також, — повернувся він до Відани.

— Справді? — збентежилася старенька. — А за що?

— За те, що ваша розвесела компанія ледь не розкрила всю нашу спільноту. Бажено, це зовсім на тебе не схоже. Що з тобою коїться?

— Годі вже. Не треба мене відчитувати, як якусь школярку, — гаркнула вона і збиралася пройти повз нього, коли Дамір схопив її за передпліччя.

— Я хочу поговорити з тобою наодинці, — тихо, але загрозливо сказав він.

Едвард перестав нарізати яблуко і поглядом проаналізував жест Даміра — його пальці впивалися Бажені в руку. Її обличчям пробіглася тінь невдоволення і болю, але вона повернулася до Едварда з вимученою посмішкою і кивком голови попрохала його залишити їх. Той запхав в рота кусень яблука і пішов вглиб приймальні. Звідси він все одно міг все чути.

— Здається, я розумію, що тут коїться, — стишеним голосом повів далі полковник. — Знайшла заміну Торві? — він пирхнув.

— Не мели дурниць, — відповіла Бажена.

— Я чекав стільки років, поки ти годувала мене обіцянками, запевняла, що ще не минув час. Тепер він минув? Гм?

— Я ніколи не обіцяла тобі нічого більшого, ніж повага і дружба.

— Та невже? — він протягло видихнув. Зашарудів одяг — певно Дамір відпустив її. — То хто тебе захищатиме замість мене? Він?

Едвард зрозумів, що мова про нього, і голосно відкусив від яблука. Не подобалося йому, як насмішливо прозвучало “він” з вуст полковника.

— Він не з наших. І нічого не знає про наше життя. Про те, що ми тут робимо.

— Запевняю тебе, я цілком можу сама себе захистити, — відповіла Бажена холодним тоном. — Я більше не звернуся по твою допомогу, якщо тебе це так обтяжує. Або якщо взамін ти розраховуєш на аванси з мого боку.

В передпокої запанувала тиша.

— Я муситиму стерти їм пам’ять, — сказав Дамір відстороненим діловим тоном. — Заштовхаю їх у фургон і відгоню його подалі від цього місця. Але ти не можеш знати напевне, чи не розповіли вони своїм колегам, куди вони збиралися їхати. Можливо, завтра до тебе завітає ще один патруль. А потім ще і ще. Він привів за собою до тебе хвіст.

Едвард стояв навпроти вікна і крутив у пальцях огризок яблука. На це звинувачення йому не було, що сказати. Дамір був правий. Він мав здохнути десь там, між смітниками, але не приводити військових на поріг до жінки, яку мав захищати. Вочевидь, життя його нічому не навчило.

— Він прийшов, тому що йому потрібна була допомога, — відповіла Бажена.

— О, то ти тепер займаєшся благодійністю? Намагаєшся очистити сумління? Не врятувала одного, вирішила врятувати іншого.

Щось голосно ляснуло. Едвард озирнувся на тих двох — у Даміра одна половина обличчя почервоніла. Бажена пройшла повз нього і зникла за рогом. Той підвів очі на Едварда. Погляд його був гострий, як тесак, але Едварда різали і страшніші леза. Він наблизився до Даміра і вони разом оцінили поглядами шістьох поліцейських і військових, котрі лежали на підлозі в стані якогось неймовірного затвердіння, як заморожена риба.

— Ну що ж. Зараз я стиратиму їм пам’ять, — з цими словами, які мали зміст лише для Даміра, він підступився до сержанта Чвертняка.

— Мг, — Едвард зробив над собою зусилля, щоб не дивуватися.

Дамір направив руку з перснем на голову сержанта. Мерехтіння цівочками потяглося від коротко стриженого скальпа Чвертняка до дорогоцінного каменя в персні Даміра. Чвертняк потроху сіпався, наче йому наснився кошмар.

Поки Едвард спостерігав за цим надзвичайним дійством, у нього аж мізки заворушилися. Перстень Даміра всмоктав у себе всі цівочки, і мерехтіння в ньому поступово згасло.

— Ви цьому навчаєтеся? Чи ви такими народжуєтеся? — запитав Едвард.

Переступаючи через довгі ноги сержанта, щоб дістатися наступного його колеги, полковник презирливо поглянув на охоронця через плече.

— Запитаєш в Бажени, вона начебто не проти зливати наші вікові таємниці кому попало.

Процес повторився знову з наступним поліцейським. А потім ще три рази, поки Дамір не підійшов до останнього — лейтенанта Фрейзера. Той лежав, розпростертий, на підлозі. Одне око було заплющене. Інше, штучне, вирячилося на стелю. На грудях Фрейзера — автомат. Едвард навіть пошкодував, що його колишній начальник не був при тямі і не розмахував зброєю, бо тоді він міг би його нарешті вбити. Але покидьку щастить — лежачих не б’ють.

Ритуал повторився і з Фрейзером і, нарешті, розігнувшись, Дамір поглянув на поле своєї діяльності.

— Вони не пам’ятатимуть взагалі нічого? — запитав Едвард.

— А що, хочеш залишити комусь приємний спогад про себе?

Едвард витлумачив це, як ствердну відповідь. То чи буде ця людська оболонка без спогадів і надалі його ворогом? Можливо, Фрейзер і так припинив існувати в цей момент. І вже точно він перестав бути лейтенантом Корпусу З. Едвард відчув дивне спустошення, наче вся ненависть, яка заповнювала його легені, в одну мить зникла.

— Не стовбич. Краще допоможи мені.

Підняли з підлоги сержанта Чвертняка, той наче прийшов до тями, але ледь встояв на ногах, коли йому надали вертикального положення. Повели його до автівки. Двері фургона виявилися зачинені, та Дамір махнув рукою, і вони одразу ж від’їхали на рейках в сторону, на що Едвард трохи дурнувато відкрив рота. Посадили сержанта у крісло і повернулися за наступним. Разом з Едвардом вони перетаскали всіх до салону фургона. Потім повернулися в передпокій.

— Ми вирушаємо, — гучно оголосив Дамір двом жінкам, яких ніде не було поряд.

У відповідь дім мовчав. Полковник похитав головою. З кухні вийшла Відана. У неї в руках був контейнер запітнілий від гарячого вмісту.

— Хлопці, візьміть пиріжечки, — сказала вона, човгаючи капцями.

Дамір нетерпляче пирхнув і вилетів надвір.

— Пиріжечки. Клята халепа, — почулося знадвору.

Проте Едвард, завжди голодний, посміхнувся Відані і взяв контейнер. Потім зійшов сходинками до Даміра, який пристібав напівпритомних поліцейських і військових в кріслах і роздратовано грюкав розсувними дверима.

— Водити хоч вмієш? — запитав він, шукаючи в кишенях ключа від своєї автівки — чорного Гелендвагена. Пожбурив їх Едвардові, той піймав ключі однією рукою, іншою — тримав пиріжки. — І не смій жерти в моїй автівці.

Без зайвих пояснень, Дамір всівся за кермо поліцейського фургона. Едвард заліз в Гелендваген. Всередині пахло шкірою і поліролем. В армії йому доводилося сідати за кермо армійського Джипу. Цей металобрухт нічим не відрізнявся, тільки модно заводився кнопочкою.

Едвард поїхав слідом за фургоном. Вони довго петляли вузенькими вулицями, забираючись геть зі старого міста. Дощ знову посилювався. Поки чекав на перехресті зеленого світла, Едвард почав клацати різні перемикачі, щоб увімкнути склоочисники. Випадково увімкнув дальнє світло, бризкалку і двічі сигнал повороту. Нарешті дістався склоочисників. В заколисуючому ритмі вони почали струшувати краплі дощу і дрібне листя зі скла.

Заїхали вони у якусь діру, де навколо височіли лише вкриті кіптявою труби заводів. Гниле місце, наче декорації до фільму жахів. Дамір припаркував фургон на подвір’ї недіючої фабрики, над якою величезні іржаві літери, деякі з яких вже обвалилися, повідомляли часткову назву підприємства. Едвард не читав кирилицею, тож не міг сказати, що то була за фабрика. І тут його ошелешила здогадка.

— Якою мовою ми з тобою розмовляємо? — запитав він Даміра, коли вони обидва вийшли з автівок.

— В сенсі?

— Я не розмовляю українською, але весь цей час ми спілкувалися з Баженою і її оточенням без будь-яких труднощів, — раптом усвідомив він. — Це якась магія?

Дамір довго дивився на нього, як на дурника.

— Так, магія місцевої освіти, — саркастично сказав він. — Ми тут вже давно всі вивчили англійську і ще з десяток клятих мов. Ми живемо в епіцентрі еміграції. Забув? Допоможи мені.

Разом вони витягли одного з поліцейських і посадили його на місце за кермом. Чоловік не противився. Втупився в цятку на лобовому склі. Рот в нього був трохи відкритий. Едвард кинув на Фрейзера останній погляд, перш ніж закрити двері в салон. Той з цікавістю роззирався довкола своїм єдиним вцілілим оком з-під важкої повіки, наче дитина на екскурсії.

— Вони назавжди залишаться такі?

— Ні. Через годину-другу оговтаються. Але нічого не пам’ятатимуть.

— Чого варте таке життя?

— Га? — перепитав полковник, риючись в багажнику свого Гелендвагена.

— Чого варте життя без спогадів?

— А в тебе немає в минулому нічого такого, про що ти хотів би забути?

Едвард знизав плечима.

— От і в мене є, — Дамір відпив води з фляги і запропонував супутнику.

Потім вони їли пиріжки. Просто стояли і мовчки жували випічку, наче зупинилися на пікнік на узбіччі. Поки тривав їхній перекус, зі стіни фабрики з гуркотом відвалилася ще одна ісполінська буква. Тепер назва скоротилася до одного непристойного слова із трьох літер, але Едвард не знав, бо не читав українською, а Дамір не розповів йому про це.

Їхали назад вони теж мовчки. Хоча навколо Даміра наче шугали блискавки, так йому хотілося щось сказати. Проте чоловік в уніформі мовчав аж до самого Бажениного дому.

— Ну, бувай, — буркнув Едвард, беручись за ручку автівки.

— Слухай, — все ж таки не стримався полковник. — Бажена виконує важливу і дуже небезпечну роботу. У неї і без тебе повно клопоту.

Едвард цмокнув, облизуючи язиком зуби.

— Це все? — запитав він.

Власник авто роздратовано махнув рукою, щоб той забирався, а щойно його пасажир опинився на тротуарі, зірвався з місця. Скажено завили колеса.

— Чорт. Контейнер з-під пиріжків забув, — пробурмотів Едвард, йдучи вгору сходинками.

У домі все вже повернулося до звичного життя, наче нічого і не трапилося рано вранці. Варто було Едварду переступити поріг, як в передпокій з приймальні вийшла Бажена, а за нею родина, чоловік, жінка і двоє малих дітей. Вигляд у господині був діловитий, як завжди, але вона затримала на ньому погляд довше, ніж звичайно.

— Владнали справу? — запитала вона удавано буденним тоном, немов її охоронець щойно повернувся із хімчистки.

— Звичайно.

— Тоді допоможіть нам з багажем, пане Хант, будьте такі ласкаві.

Жестом вона запросила родину слідувати за нею і пішла рипучими сходами на другий поверх. Чоловік із жінкою, усміхнені, наче надворі було Різдво, пішли за нею. Чоловік ніс на руках малюка, який длубався в носі.

Інший хлопчик, років шести, трохи затримався, бо з виразом жаху і захоплення споглядав знизу вгору кремезного охоронця, а потім помчав за батьками, озираючись, наче очікував, що той поженеться за ним, як голодний ведмідь. Щоб той біг ще швидше і залишив його у спокої, Едвард скривив страхітливу мармизу. Сам взяв дві валізи і поніс їх нагору. Родина стояла біля четвертих дверей зліва і чекала, поки Бажена відчинить їх одним із численних ключів у неї на поясі.

— Бажаю вам гарно провести час, — сказала вона з приязною усмішкою, пропускаючи родину в двері.

Едвард підніс їм валізи і встиг мигцем побачити, що було там, за цими четвертими дверима зліва: галаслива, європейська на вигляд вулиця, вкрита бруківкою, якою гуркотіли в обох напрямках кінні екіпажі. Бажена наче навмисно притримала двері, щоб він встиг зазирнути, немов на знак, що тепер довіряла йому, що тепер він став частиною її світу. Коли двері зачинилися, в коридорі знову стало темно — горіли лише чотири газові лампи на стінах.

— На початку дев’ятнадцятого сторіччя з’явилося перше покоління архітекторів, які створили портали в інші, приховані виміри, — пояснила вона тоном екскурсовода. — Життя там плине в своєму руслі, відірване від реальності. Тому там і досі використовують екіпажі і одягаються, наче надворі старі добрі часи.

— Але навіщо все це?

— Що саме?

— Ось це все, — він вказав на два ряди дверей по обидва боки від них.

— Наша спільнота збільшувалася. Нам ставало дедалі важче переховуватися. Були часи, коли нас палили, вішали, коли на нас полювали. Тому ми створили місце, де ми можемо жити, не переховуючись.

— Тобто за цими дверима живуть люди? — Едвард ошелешено озирнувся довкола.

— Так. І деякі з них навіть ніколи не бували в нашому, реальному, світі.

— За всіма цими дверима існують цілі міста?

— Окрім одних, — Бажена вказала на високі чорні двері наприкінці коридору.

— А що там?

— Модрок. В’язниця.

— Де тримають Ровена? — запитав він.

— Саме так. Я хранитель всіх цих порталів. Ратуша вирішила, що ніхто не впорається з цим завданням краще, ніж я, тому що, якщо я не впораюся, і Ровен пройде через ці двері, це означатиме мою смерть, — вона намагалася надати голосу рівного звучання, але Едвард прочитав з виразу її обличчя, що вона страшенно втомилася від такого положення речей.

— Скільки це вже триває?

— Вісімнадцять років.

Він на якусь мить втратив здатність говорити.

— Але, якщо ви билися з Ровеном вісімнадцять років тому, то скільки вам взагалі років?

Його розгубленість змусила Бажену щиро розсміятися.

— Вас мама не вчила, що жінкам такі питання не ставлять?

Вона подалася геть, а її шовкова сукня приємно шаруділа у неї за спиною.

* * *

Увечері Відана подала на стіл печену качку з яблуками і рисом. Було так смачно, що Едвард ладний був і кістки з’їсти. Вони троє знову сиділи за тим величезним столом, наче розділені цілою палубою корабля.

— В академії, де я навчалася, була одна викладачка. Вона ненавиділа мене, — зізналася Бажена, коли вони втрьох почали ділитися спогадами дитинства за чаркою хереса. — Тому, коли ми тренувалися використовувати бойові закляття, вона завжди обирала мене, щоб решта учнів тренувалися на мені.

— Люба, це ж просто жахливо, — квоктала Відана.

— Проте, саме так я оволоділа бойовим мистецтвом краще за інших.

— Куди тільки дивилися твої батьки? — домоправителька похитала головою. — Я завжди пестила своїх онуків. Я маю онуку і онука, такі гарненькі дітки. Я заради них — і в огонь і у воду. Родина — це ж найголовніше.

— Вони зараз далеко? — запитала Бажена.

— О, дуже, — сумно сказала Відана. Едвард відчув, як біля його ноги проповзла ігуана і відігнав її чоботом. — Хлопчик мій весь у справах. На мене в нього часу немає. А дівчинка вже давно залишила наші краї. Може, ще трошки хересу? — запропонувала старенька.

Оскільки йти з-за столу нікому не хотілося, вони погодилися перехилити ще по одній чарочці. Едвард вже так давно не проводив приємно час у компанії, так що він і бензину б випив, аби просидіти тут бодай ще трішки, щоб залишитися тут ще ненадовго, а може, і на все життя. Сидіти з нею за цим столом, далеко одне від одного, але насправді, неймовірно близько. Від цієї думки тілом розлилося тепло. А може, то просто херес.

— А яким було ваше дитинство, пане Хант? — запитала Бажена, коли Відана вже торохкотіла пляшками на кухні.

— Повним помилок. Як і все моє подальше життя, — він криво усміхнувся.

Повернулася Відана з новою карафкою хересу.

— Але як ви опинилися в армії? — продовжувала запитувати Бажена.

— Батьки захотіли розлучитися, почали судитися одне з одним, таскати мене по судах, питати, з ким я хотів би залишитися. І тоді я просто втік. Подорожував Америкою. А потім пішов до армії. І більше я ніколи не повертався додому.

— Скільки ж тобі було років, синку? — запитала Відана і налила йому повну чарку.

— Чотирнадцять.

Його відповідь вразила жінок. Відана гірко зітхнула і перехилила чарку.

— І ви більше ніколи не бачили своїх батьків? — не полишала тему Бажена.

Едвард почухав щетину. Що тут сказати? Спочатку був злий на батьків. Потім усвідомив свою жорстокість, але приповзти назад, як побите щеня, гордість не дозволяла. Бажена не відводила очей від Едварда, та він не дивився на неї.

— Я вже піду відпочивати, — сказала Відана і почовгала до виходу. — На добраніч.

Літня жінка прихопила з камінної полиці відставлений брудний посуд і вийшла, зачинивши за собою дві стулки дверей.

— Ви жорстока людина, пане Хант, — нарешті підбила підсумок Бажена.

За це він і випив.

— Я знаю. Ніколи не намагався створити іншого враження.

Підвівшись, Едвард скинув светра і залишився у футболці з діркою на рукаві. Взяв стільця, поставив його біля Бажени і сів, через що вона запитально поглянула на нього. Чоловік випив і її чарку хересу, яка ще стояла нетронута — все одно що компот.

— Знаєте, я був хорошим солдатом. Мене цінували за те, що я нічого не боявся. Мені не було, що втрачати. Поки я не закохався у ту жінку.

— Схоже, що ми припускаємося однакових помилок, — вона підтягла карафку із хересом і налила ще.

— І навіть зараз?

Вони довго дивилися одне на одного, намагаючись зрозуміти, чи це була їхня чергова помилка.

— Навчіть мене, — сказав він. — Магії.

Бажена засміялася, але з його серйозного виразу зрозуміла, що той не жартує.

— З цим народжуються, Едварде.

— Але ж ви ходили до академії.

— Так. Ми вчимося, як користуватися даром, який маємо від народження.

— Мг, — він почухав скроню, роздумуючи. — Але ж є якісь шляхи, як...

— Є один старий ритуал, що існував ще за часів друїдів, який начебто наділяє магічними здібностями немагічних людей.

— Чудово. Я пройду його.

Бажена поблажливо посміхнулася.

— Люди гинуть під час цього ритуалу.

— Всі?

— Виживають одиниці. Це надто небезпечно. До того ж, заборонено законом.

— Мг.

Посиділи в тиші. Бажена відсторонено збирала зі столу крихти на палець. Едвард спостерігав за нею. Навпроти нього ігуана видряпалася на камін і вдоволено розпростерлася в теплі. У Едварда склалося враження, що ігуана глузливо споглядає його зі свого оглядового майданчика.

— Дамір наказав мені триматися від вас подалі, — зізнався він. — Що у вас і без мене життя не мед.

— У нього є звичка пхати свого носа у чужі справи. І що? — Бажена схвильовано поглянула на нього. — Що ви вирішили робити із цією порадою?

— Я не хочу наражати вас на небезпеку через моє минуле.

З її вуст злетіло роздратоване пирхання. Вона струсила крихти з кінчика пальця на стіл і відсунулася.

— То карти мене не обманули.

— Я ще не закінчив, — Едвард розвів руками.

— Не переймайтеся. Карти мені вже все розповіли.

— О, то ви краще слухатимете карти, ніж людей?

— Бо вони сказали мені те, чого ви розповідати не збиралися. Що ви планував піти, пане Хант. Дочекатися, коли я вам заплачу за виконану роботу. Може, поцупити щось дорогоцінне. І звалити.

Едвард відкрив рота — не знав, що прямокутники ламінованого паперу з дурними картинками Таро можуть бути такими говіркими.

— І не треба брехати, що ви пішли б, щоб захистити мене. Ви пішли б, тому що все своє життя тікали від відповідальності. Від батьків — в армію. Від армії — до коханої жінки. Від Фрейзера — у самоволку. Від мене — на край світу. Захищатимете мене своєю відсутністю? — вона знову пирхнула. — Якщо хочете когось захистити, спробуйте залишатися біля тих людей, котрі потребують вашого захисту.

Склала руки на грудях, розгнівано дихаючи. Що йому було на це сказати, якщо вона знала про його вчинки більше за нього?

— Тепер я не збираюся йти.

— Ну, звісно.

Бажена підхопилася і пішла до виходу. У дверях зупинилася, щоб додати:

— Щось насувається. А ви підете у той момент, коли будете мені найбільше потрібні.

Залишившись сам на сам зі своєю провиною за те, що ще навіть не встиг скоїти, Едвард сидів і длубав пальцем дірку на футболці. На каміні щось поворухнулось. Клята ігуана. Завжди він забуває про її присутність. І чому в Бажени має бути саме ігуана? Чому не кішка, як у всіх нормальних людей? Чому її хобі має бути саме гадання на картах Таро, а не фарбування картин за номерами? Розібратися в природі цієї жінки складніше за оперування танком.

— Чого витріщився? — кинув Едвард ящірці. — І без тебе знаю.

Надворі гримнуло, наче з гармати хто вистрілив, закликаючи всіх до бою. І наче за командою, розверзлися небеса і уперіщив дощ. Едвард загасив полум’я в каміні водою з вази з квітами, пелюстку запропонував ігуані, але та проігнорувала ласощі. Він пішов до себе, пройшов через кабінет Бажени і піднявся потаємними гвинтовими сходами на другий поверх, де розташовувалися спальні.

Бажена саме вийшла з ванної кімнати, перевдягнена у свій розкішний халат із шовку та оксамиту, який стелився по підлозі позаду неї, прикрашений золотими квітами. Едвард у своїй дірявій футболці з вилинялим принтом Продіджів, оперся плечем об стінку, споглядаючи її, як вона йшла, віддаляючись від нього, і як тканина виблискувала у тьмяному світлі газових ламп на спокусливих вигинах її тіла.

Не помічаючи, що він стежив за нею, вона простувала до своєї спальні, м’яко ступаючи килимовою доріжкою. З відчиненої ванної кімнати до Едварда долинув аромат мила з лавандою. Бажена зайшла до своєї спальні і взялася за двері, збираючись їх зачинити, коли нарешті помітила Едварда на протилежному кінці коридору і затрималася.

Спалах блискавки освітив її. І одразу ж весь дім здригнувся від грому. Бажена залишила двері прочиненими і зникла в кімнаті. У Едварда всередині наче розірвалася кулька з гарячим вмістом і жар заволодів кожною клітинкою його тіла. Він наблизився до її кімнати, наче кінцівки не належали йому.

Ще крок, варто тільки перетнути поріг, і їхній статус одне для одного назавжди зміниться. Між ними все стане складніше. А може, навпаки? Вона дивна жінка, яка мешкає в небезпечному світі. Може, колись йому доведеться померти за неї? Чи він хоче цього? А як щодо його планів? Забратися якомога далі від цивілізації. Знайти якесь спокійне місце, відірвані від світу острови, де він зможе провести спокійне життя. Ніяких війн. Ніякої небезпеки. Самі лише пальми та кокоси.

Всі ці думки промайнули у Едварда в голові, поки він стояв на порозі її кімнати і дивився на Бажену, а вона дивилася на нього. Погляд її сягав глибин його душі, недосяжних навіть для нього самого. Може, цей дім і є його острів, а вона — його життя. Або смерть. Чи не цьому його вчили стільки років, як вмирати.

Едвард переступив через поріг. Будь що буде. Він бажав її з першого дня, як тільки побачив. Бажена зробила крок йому назустріч. Вона розв’язала стрічку на своєму халаті. Едвард стягнув з себе діряву футболку.

Розділ 16 • Яйця жар-птиці

Вже вкотре Едвард прокинувся, бо його голова зісковзнула зі шовкової наволочки і повисла над краєм ліжка. За вікном вже було світло. Він роздратовано перевернувся на інший бік і раптом остаточно прокинувся — поряд з ним лежала Бажена, котра ще досі подорожувала царством Морфея. Риси її обличчя були розслаблені, невелика невдоволена зморшка між бровами розгладжена.

Едвард підмостив руку під голову, збираючись споглядати її, як картину в Луврі, бо вона була прекрасна. Чи міг він припустити, що ця жінка, яка завжди наче була із загартованої сталі, виявиться такою пристрасною. Пригадавши події попередньої ночі, Едвард вдоволено посміхнувся — він однозначно мав успіх, і не одноразово.

Наче відчувши його погляд, Бажена розплющила очі. Вони довго мовчки дивилися одне на одного. Він хотів було поцілувати її, але неромантичність реальності зупинила його — спершу треба було почистити зуби, особливо після вчорашнього хересу.

— Скоро вже робочий день розпочнеться, — сказав він.

— Ні. Сьогодні свято, — вона заховала обличчя в подушку.

— Що святкуємо?

— День Рода, слов’янського бога, який створив світло і темряву.

— А-а, — з розумінням протягнув Едвард, хоча він нічого не второпав. До цього стану легкого сп’яніння від неймовірних фактів він вже звик, тому просто позіхнув і сказав: — Тепер, за класикою жанру, я маю приготувати тобі каву, а ти маєш надягти мою сорочку. Хоча Відана вже, певно, приготувала нам каву, а моя сорочка ось, — він підхопив з підлоги свою футболку.

Бажена скривилася, вихопила ту безформну одежину і сором’язливо відвернувшись, пірнула в неї. Зім’ята вицвіла тканина обгорнула її оголене тіло. Зіскочивши з ліжка, жінка покрутилася перед Едвардом, демонструючи своє нове вбрання. Вона завжди була така витончена, тож бачити її у футболці з секондхенду було незвично.

— Це найдивніше видовище, яке я коли-небудь бачив, — зізнався він.

— Хіба мені не личить? — темноволоса красуня пригладила скуйовджене волосся руками, роздивляючись своє віддзеркалення в лакованих дверцятах шафи. — Щодо кави, можеш спуститися за нею на кухню. Я заперечувати не стану.

— Як стара відреагує? — Едвард сів і потягнувся. Пухова ковдра зісковзнула на підлогу, коли він підвівся.

— На що?

— На нас, — він обвів руками масштаби їхньої оголеної дилеми.

— Ти ж не збираєшся йти туди без штанів? У старенької може не витримати серце.

Розгулювати в чому матір народила у нього не було звички, навіть наодинці із собою, тож Едвард поспіхом підхопив штани. Поки одягався, побачив ігуану, яка заповзла в кімнату через дірку в стіні.

— І де ти взяла це чудовисько? — запитав він.

Ласкава хазяйка підібрала тварину з підлоги.

— Не слухай його. Ти просто красень, Мефістофеле, — вона цьомкнула ящірку в голову, на що Едвард скривився. — Мені його подарувала Відана рік тому. Тоді я остаточно порвала стосунки з родиною. Мені було погано, нікого не хотілося бачити. І він став моєю компанією.

— О, то ось звідки ти набралася цього рептильного шарму.

— Ну все, йди вже! — Бажена спровадила його, підсунувши йому ящірку під носа. Цілувати Мефистофеля він не збирався, тому пішов.

Дорогою на кухню, Едвард заскочив у ванну кімнату почистити зуби. Був приємно здивований, коли знайшов у підставці нову запаковану щітку, яку Бажена приготувала для нього. Він посміхнувся. Його друг Біллі, той, якому півмакітри знесло снарядом, любив казати: “— Де моя щітка, там і мій дім”. Може, його, Едвардів, дім і справді тепер тут. Від цієї думки йому стало тепло на душі. Свої речі з пабу Співака він забрати не міг — з’являтися там було небезпечно, хоча так і кортіло нанести тому покидьку, Діонісу обкаляному візит.

Почистивши зуби, Едвард почимчикував на кухню. Мав якесь дивне відчуття від того, що крокував цим старовинним домом босий і без футболки — наче блюзнірство якесь, і його от-от вразить божа блискавка. Сподівався, що проскочить повз Відану непоміченим, та вона була на кухні, як завжди, чаклувала над каструлями, що булькали і шипіли. На кінчику носа у неї сиділи окуляри в оправі з гострими кутиками — стара читала рецепт зі сторінок куховарської книги.

— Доброго ранку, — привітався з порогу Едвард і залишився стояти в дверях, ніяковіючи, як хлопчик перед першою вчителькою.

Відана повернулася до нього і поглянула поверх окулярів. Її зморшкуваті, трохи підфарбовані помадою губи розтягнулися в посмішці.

— Заходь, синку, — сказала вона таким тоном, як і завжди, наче і не помітила, що на ньому не вистачало звичного шару одягу. — Ти за кавою прийшов? — не чекаючи на відповідь, вона поставила французький прес і чашки на тацю. — А це для тебе, — додала до кави товстий рогалик і підморгнула Едвардові.

Вдоволений, він повернувся до спальні Бажени.

— Здається, я у неї улюбленець, — сказав він, відкушуючи великий шматок рогалика.

Вони всілися на ліжко і пили каву — насичену, з присмаком кардамону.

— Отже, я маю поставити тобі дуже серйозне питання, — сказав Едвард.

— Мг, — Бажена мрійливо вдихала аромат кави над паруючою чашкою.

— Так от, чому ви не літаєте на мітлах?

У Бажени вихопився сміх, а разом із ним і кава заструменіла підборіддям. Вона витерлася серветкою, продовжуючи гиготіти.

— Ні, я серйозно! — наполягав Едвард.

— У мене тендітна шкіра. Не хочу, щоб вона обвітрилась.

— А якщо серйозно? Чому ви ведете таке таємниче життя?

Зелені очі чарівниці уважно поглянула на нього над чашкою, наче розмірковуючи, чи варто посвящати його в усі подробиці. Вона глибоко вдихнула, перед тим як пуститися в довгі пояснення.

— Раніше ми не приховувалися. Друїди, шамани, цілителі, ворожки займали поважне місце у суспільстві. Але із появою християнства, наша спільнота була змушена відмовитися від багатьох магічних атрибутів і заклять, щоб уникнути розкриття. Тому ми не літаємо на мітлах. Польоти взагалі заборонені на будь-яких об’єктах. Ми навіть більше не переміщаємося в просторі, тому що ми ніколи не можемо бути певні, поряд з ким ми матеріалізуємося.

— Але ваш одяг. Ви могли б одягатися менш... помітно...

— Думаю, це маленька ексцентричність, якої ніхто з нас не може позбутися. Більшість з нас мешкає за порталами. Там вони можуть одягатися, як їм заманеться. Вони не слідкують за тенденціями моди в реальному світі. Все більше з нас мігрують до паралельних наділів, бо не витримують життя під гнітом численних заборон. Власне, проти цього і воював Ровен, проти гніту немагічного суспільства. Він хотів свободи.

— Мг, — з розумінням сказав Едвард. — Чому ж тоді не всі його підтримали? Хіба цього не всі маги хочуть?

Бажена передбачила це питання, бо кивнула ще до того, як він завершив його.

— Тиран завжди знайде правильні слова, щоб приховати свої справжні наміри. Ровен пропонував нам свободу заради того, щоб потім у нас її відібрати. Він має походження від древнього роду варягів. Вони завжди розуміли лише насильство.

Те саме Едвард міг би сказати і про себе. Багато років свого життя, які він провів в армії, він не відчував іншого дотику, окрім холодного дотику зброї; не знав інших людських стосунків, окрім “вбий, або помреш сам”; не чув іншої інтонації в голосі, окрім наказової.

— Всі ми трішки монстри, Едварде, — урвала Бажена його думки. — Але Ровен був страшнішим за тебе, за мене, за будь-кого. Ми інколи приймаємо страшні, хибні рішення, тому що ми люди, а людям властиво помилятися. Ровен ніколи не помилявся. Він творив зло з усвідомленням. У цьому вся різниця.

— Він могутній маг? — запитав Едвард, замислено дожовуючи рогалик.

Бажена видихнула повітря і підняла брови з виразом “не те слово”.

— То як ти перемогла його?

— То ти вже чув про це. Мені пощастило.

— Та, — відмахнувся він. — Я не вірю у везіння в бою. Перемога над ворогом означає лише одне — ти сильніший за нього.

Вона долила собі ще кави з французького преса і знову гучно видихнула, перед довгою розповіддю. Погляд у неї затуманився, коли вона занурилася в спогади.

— Ми билися проти нього вшістьох, — почала вона. — Я, Дамір і ще четверо з червоних блискавок. Ровен використовував магію, яку ніхто з нас не знав, якій ніхто з нас не міг протистояти. Він був справжнім чорнокнижником, і ми нічого не могли вдіяти проти заклять, які, окрім нього ніхто не вивчав, бо вони були заборонені законом. Він робив страшні речі. Міг закляттям підняти людину в повітря і одним порухом руки зламати їй всі кістки, так що ребра стирчали зі шкіри. Він був здатен обвалити будівлю розміром із собор Святого Петра у Ватикані і, перетворивши цеглини на гострі друзки, прошити ними цілий натовп. Самим поглядом він міг довести людину до шаленства, змусити її вхопити ножа і виколоти собі очі.

— Всі наші методи виявилися примітивними, — продовжувала вона. — Для нього ми були лише ґедзями, які навіть не могли боляче вжалити його. Бій тривав якісь хвилини, а він вже вбив четверо з нас. Ми залишилися з Даміром проти нього. Інші бійці блискавки, які приймали участь у затриманні, нам не могли допомогти, вони билися із послідовниками Ровена, котрі зібралися на святкуванні.

— Тоді Ровен відкинув Даміра на гострі шпичаки арматури, які стирчали зі зруйнованої стіни. І я залишилася з ним сам на сам. Я знала, він залишив мене наостанок — хотів мати насолоду вбити мене повільно за те, що я зрадила його. Однак, хоч я і не була сильнішою за нього, я виявилася хитрішою. Під час весілля мені вдалося обпоїти його сильним снодійним з п’янкого перцю. Він ніколи не пив і не їв нічого, що не було перевірено його охоронцем. Але п’янкий перець не діє одразу, тому охоронець нічого не відчув, спробувавши питво Ровена, перед тим як дозволити йому пити. Снодійне почало діяти під час бою. Ровен почав втрачати сили, його рухи вповільнилися. Він все одно залишався на ногах і був так само небезпечним, але снодійне послабило його достатньо, щоб я встигла нанести йому нищівного удару. От такою була моя “героїчна” перемога.

Бажена длубала пальцями дірку у випічці.

— Перемоги бувають різними, так? — сказав він. — Я і сам маю перемоги, котрі далекі від героїчних. Але все ж краще за смерть.

— Давай не будемо про погане. Сьогодні ж свято! — стрепенулася вона, зіскочила з ліжка і віднесла на столик тацю з брудними чашками і французьким пресом. А потім почала чаклувати над своїм довгим темним волоссям.

— Ти все ж таки подумай про мітлу, — сказав Едвард зі сміхом. — Тобі пасуватиме.

* * *

Як виявилося, до свята Бога Рода ставилися у магічному світі серйозно. В їдальні стіл було накрито святковою скатертиною, а у центрі встановлено ікебану з красивих білих квітів. Відана, яка клопоталась біля столу, пояснила Едварду:

— У цей день верховний Бог Род за віруваннями наших предків створив світло і темряву, які з тих самих пір почали битися між собою. Тому ми прикрашаємо все білим кольором, щоб привернути до наших осель добро.

— А-а, — замислено проказав Едвард, розставляючи тарілки.

Прийшла Бажена у білій сукні. Окрім вбрання, світлим було і її обличчя. Здавалося, вона аж випромінювала сяйво. Едвард посміхнувся їй, а вона посміхнулася йому. Дивно було усвідомлювати, що він міг когось зробити щасливим. Він, який і сам про щастя не мав ані найменшого розуміння.

Бажена повернула ручку старезного радіоприймача, такого, на якому люди колись слухали повідомлення з фронту першої світової. З динаміка долинуло спершу шипіння, а після того, як Бажена покрутила ручку, джазова мелодія.

— Яка раніше була музика, — промугикала Відана. — Зараз музика схожа на какофонію металобрухту, який наче тобі хто звалив на голову.

Едвард розсміявся. І справді, чарівна музика. Чарівний вечір. Чарівна жінка у білому вбрані.

— Музика — душа того часу, у який вона з’являється, — продовжувала думки вголос старенька, виставляючи на стіл карафки із напоями. — Але радіо не тільки для музики. Сьогодні транслюватимуть підрахунок яєць жар-птиці.

— Чого? — перепитав Едвард.

— Це магічна пташка, яка раз на рік несе яйця білого і чорного кольору, — пояснила Бажена. — У Ратуші, це наше магічне управління, підраховують яйця. Якщо білих більше, рік буде успішним.

— А якщо чорних більше?

Жінки обмінялися поглядами, які на коротку мить здалися тривожними.

— Такого майже ніколи не буває, — сказала Бажена. — Дивно, але прогнози пташки завжди справджуються. Останній раз, коли чорних яєць нарахували більше, у нас розпочалася війна.

— З Ровеном? — здогадався Едвард.

Бажена кивнула і поправила білі квіти у вазі.

За годину вечеря була готова. Дивовижні аромати запеченої буженини, котлет, товченої картоплі, квашених томатів та інших страв, які приготувала Відана, заповнили будинок. Едвард сів за стіл із відчуттям, що потрапив до раю, і почав набивати шлунок. Вони троє всілися поряд одне з одним на одному кінці столу. На іншому — сиділа ігуана і запихалася здоровезним листком салату.

За святковою вечерею пили шампанське. Вони встигли випити вже цілу пляшку, коли диктор оголосив по радіо, що підрахунок яєць жар-птиці розпочнеться вже за п’ять хвилин.

— Швиденько, відкоркуй ще одну, бо не буде, з чим тост виголосити, — Відана подала Едварду пляшку.

— Отже, яйця вже зібрані і знаходяться у Бурштиновій залі Ратуші, — сповістив диктор. — Церемоніймейстер крокує килимовою доріжкою до столу, де на нього вже чекають два кошика з білими і чорними яйцями жар-птиці.

Пляшка шампанського гучно вистрілила у повітря. Ігуана з переляку втекла під стіл, кинувши недоїдений листок, і забігла в куток кімнати, звідки з підозрою і обуренням споглядала, як Едвард наповнює келихи.

— Нехай цей рік буде для нас успішним і повним радості, — Бажена підняла келих, а Відана і Едвард підтримали її.

— Цього року жар-птиця знесла багато яєць. Наберемося терпіння, поки церемоніймейстер рахує їх, — продовжував говорити диктор. — І ось результати вже записуються в часопис проти позначки цього року.

— Результати підрахунку такі, — звернувся до слухачів інший голос — напевно, церемоніймейстер. — Білих яєць — вісімнадцять.

— О, це багато, — здивовано сказала Відана.

— Чорних яєць, — на ледь вловиму мить церемоніймейстер затнувся, — дев’ятнадцять.

Пауза затягнулася. Диктор мовчав. Так само як і церемоніймейстер.

— Здається, до зали запрошують помічника, щоб він перевірив, чи немає помилки.

У гнітючій тиші, Бажена напружено чекала на результат. Світло, яке осяювало її обличчя ще кілька хвилин тому, згасло.

— Виявляється, результат вірний, — сказав нарешті диктор з важким видихом. — Ну що ж, будемо сподіватися, що нас оминуть невдачі та горе. Нехай нам всім щастить! З вами в етері був Ар’є Мутерперель. А зараз година блюзу.

Тягучий звук губної гармошки пролунав в абсолютній тиші дому.

* * *

Підрахунок яєць жар-птиці також слухали за іншим столом за межами старого міста; за столом, за яким вечеряв чоловік у чорному курильному халаті з парчі, і його гість, виснажений на вигляд юнак, в очах якого колихався білий туман.

Веліал, у чорному курильному халаті, сидів на чільному місці за столом і повільно різав стейк рібай, а потім наколював на кожний зубчик виделки по одній зеленій горошинці і доправляв їх до рота. Еянол тримав у руках виделку і ножа, але нічого не спроможний був з’їсти.

— Результати підрахунку такі, — заговорив радіоприймач голосом церемоніймейстера. — Білих яєць — вісімнадцять. Чорних яєць, — він затнувся, — дев’ятнадцять.

Веліал перестав жувати і підвів очі на свого камердинера схожого на ведмедя. Той стояв під стінкою з білим рушником перекинутим через руку і чекав на розпорядження.

— Зроби гучніше, — велів Веліал.

Ведмідь повернув ручку радіоприймача.

— Здається, церемоніймейстер запрошує помічника, щоб він перевірив, чи немає помилки, — сказав диктор гучніше.

Веліал аж нахилився вперед, щоб не пропустити ані слова.

— Виявляється, результат вірний, — сказав диктор. — Ну що ж, будемо сподіватися, що нас оминуть невдачі та горе. Нехай нам всім щастить! З вами в етері був Ар’є Мутерперель. А зараз година блюзу.

Новина ошелешила Веліала. Він повільно відкинувся на спинку крісла, а зміст того, що щойно було сказано повільно осідав в його голові. На обличчі у нього повільно розквітла посмішка.

— Скоро ми будемо готові, — сказав він Еянолу, кинув на стіл серветку, яка лежала в нього на колінах, і вийшов з їдальні.

Він зайшов до свого кабінету, того самого, з жовтим килимом, який він називав рожевим, і підійшов до стіни. Натиснувши на одну з дерев’яних панелей, Веліал прочинив потаємний прохід у невеличку кімнату за розміром не більшу ніж комірчина. Він зайшов всередину і опинився перед високим підлоговим дзеркалом.

На вигляд дзеркало нічим не було примітним, але варто Веліалу було покласти на поверхню дзеркала долоню руки, на якій він носив магічного персня, як дзеркало ожило і показало йому інше місце в чужому домі. У відображенні Веліал побачив Бажену, Відану і Едварда, які сиділи за столом і мали пригнічений вигляд. Він дивився на них очима ігуани.

Розділ 17 • Комітет десятьох

У тиші, яка стояла у пентхаусі Веліала на самій верхівці скляного велетня в сто поверхів, було чутно лише цокання стрілки годинника. Але ось з глибини фешенебельного житла долинув приглушений крик, наче хтось волав із кляпом у роті. Веліал, який саме вийшов з кабінету і поглянув на годинника, невдоволено зітхнув, почувши крик. Він одразу ж попрямував туди, звідки долинав звук.

За непримітними дверима, замаскованими під одну з дерев’яних панелей на стіні, приховувалась службова частина величезного пентхауса, в якому Веліал жив і тримав свій заклад. В непоказному коридорі, яким зазвичай пересувалася виключно прислуга, він пірнув у невеличкий прохід, що вів у ще більш похмурий лабіринт коридорів. Там відшукав важкі металеві двері і гучно постукав у них кулаком. За дверима почулося човгання, яке наближалося. Потім ляснула металева клямка і двері прочинилися. В отворі з’явилася понівечена мармиза камердинера-охоронця.

— Я здається наказував не шуміти, — холодно сказав Веліал і насунувся на камердинера. Той зробив крок назад, пропускаючи хазяїна в кімнату.

Це була радше комірчина, а не кімната, вся в кахлі, без вікна, єдина лампочка звисала зі стелі. На підлозі лежав, скрючившись, чоловік. Лице йому розбили до невпізнанності. Єдине, що можна було впізнати — форму червоних блискавок, що була на ньому.

— Як поводиться наш полонений? — запитав Веліал з цікавістю, немов лікар, який завітав до хворого в палату.

— Мовчить, — повідомив камердинер-охоронець.

Господар розчаровано цокнув язиком.

— Жаль, що у мене більше немає того зілля, котрим я напоїв Еянола. Рештки мені доведеться пустити на іншу справу. А нове готувати не менше місяця. Воно б розв’язало йому язика, — Веліал підсмикнув на колінах випрасувані штани і сів перед своїм полоненим навпочіпки. Чоловік з ненавистю подивився на нього одним оком, яке ще могло бачити, бо інше набрякло і повністю закрилося. — Я завжди шкодував, що ти не на нашій стороні, Даміре.

— Я шкодую лише про одне, — відповів той і скривився від болю, — що не вірив Бажені, коли вона казала, що ти один з них.

— А, Бажена, — Веліал мрійливо посміхнувся. — Яка жінка! Скрутила тебе в дугу, га? Що там казати, вона навіть Ровену мізки вивернула. Що ж, мені жаль, що ти не встиг з нею попрощатися. Але не хвилюйся, вона вже дуже скоро приєднається до тебе. Ровен прийде по неї.

Дамір болісно засміявся, виплюнув закривавлену слину і знову захихотів.

— Нічого в тебе не вийде, — сказав він. — В’язнів Модроку захищаю не лише я, і не лише Бажена. Вони приречені гнити в своїх камерах довіку, поки залишається незламною магія аккаїв. А ти і сам знаєш, що не переможеш їх в бою.

Веліал знизав плечима зовсім не здивований цією новиною.

— А хто сказав, що я битимуся з аккаями? — він підвівся, самовдоволено посміхаючись над розгубленістю в’язня. — Я стільки років залишався законослухняним громадянином. Маю намір і далі вести таку політику. А тепер, мушу йти зустрічати гостей.

На обличчі Даміра відобразилося усвідомлення, що саме Веліал збирався зробити.

— Ні! — він кинувся на свого поневолювача, але камердинер повалив його на підлогу потужним магічним ударом.

Веліал вийшов і зачинив за собою двері. Він розгладив зморшки, що з’явилися на штанях, приладнав краватку і діловою ходою попрямував назад. Коли повернувся до передпокою з канделябром, який стирчав з підлоги, на хвилинку зупинився перед дзеркалом і критично оглянув себе з голови до п’ят. Пригладив чорне хвилясте волосся назад, прибрав порошинку з плеча і щойно відірвав погляд від свого віддзеркалення, як у парадні двері подзвонили.

Служниця у чорній сукні прочинила їх і запросила візитера, що стояв на порозі, зайти. То був старий насуплений чоловік з виправкою військового, з гордовито задертим і начисто поголеним підборіддям. Він дозволив служниці забрати у нього пальто і, завбачивши Веліала, рушив йому назустріч, дорогою поправляючи манжети свого дорогого костюму.

— Вітаю, комісаре Лаздін, — Веліал простягнув гостеві руку, але той її проігнорував.

— Вони вже всі тут? — запитав він, визираючи з-за плеча хазяїна дому, очікуючи когось побачити.

Проковтнуши недружнє ставлення до нього члена Комітету десятьох, Веліал чарівно посміхнувся.

— Решта гостей прибуде рівно о шостій, — пояснив він. — А поки що, проходьте до мого кабінету. Я пригощу вас випивкою.

Комісар Лаздін пішов слідом за Веліалом без будь-якого ентузіазму. Коли вони опинилися у кабінеті з жовтим килимом, хазяїн дому запропонував гостеві обрати напій на свій смак зі столику, де вишукувалися карафки різного розміру і форм. Але асортимент не зацікавив Лаздіна. Веліал проводжав його очима, коли той обходив кімнату довкола з виразом несхвалення на адресу кожної диванної подушки і кожного корінця книги.

— Ви, здається, ще не бували у моєму закладі? — запитав Веліал невимушеним тоном, запхавши руки в кишені, на що Лаздін зневажливо пирхнув.

— Було б дивно, якщо б я навідувався у ваш... заклад, — це слово він вимовив з особливою презирливістю, — після моїх численних спроб його закрити.

— Я радий, що ваша думка не знайшла підтримки у Комітеті десятьох, — Веліал випив за це чарку коньяку.

— Так. Ваша здатність впливати на людей завжди дивувала мене, — Лаздін взяв з камінної полиці яйце Фаберже і покрутив його в руках, роздивляючись розпис. — Для мене ви не загадка. Я вас бачу наскрізь. Ви думаєте, все для вас забавка. Весь світ — ляльковий театр, а ви в ньому — ляльковик. І цього разу ви знову затіваєте якусь гру, — повернувши прикрасу на місце, чоловік з волоссям сталевого кольору продовжив міряти кімнату важкими кроками, наближаючись до Веліала, руки складені в замок за спиною, як у судді, який збирався винести вирок. Він зупинився у кроці від хазяїна дому і виклично поглянув тому прямо в очі. — Але є речі, які вам не підвладні, Веліале. Раджу вам навіть не потикати свого носа у справи Комітету десятьох. Я ясно висловився?

Напруження між ними зростало, вони стояли навпроти і спопеляли одне одного поглядами, аж поки Веліал не усміхнувся одним кутиком рота.

— Поняття не маю, про що ви, комісаре, — заговорив він після довгої паузи. — Я просто організовую урочисті заходи. Люди платять мені за послуги, і я їх їм надаю.

У передпокої пролунав дзвінок в парадні двері.

— Перепрошую, — Веліал кивнув Лаздіну і вийшов зустрічати гостей.

Члени Комітету десятьох прибували один за одним, одягнені в свої дорогі шовкові костюми з золотим вензелем на нагрудній кишені — вигадлива рамочка з завитками, в центрі якої золотими нитками були вишиті літери “КД”. Комітет десятьох займався рішенням питань стосовно використання магії і регулював співіснування магічного контингенту з немагічним населенням.

Серед комісарів були чоловіки і жінки з видатних сімейств, що мали багатовікову історію. Ці панове дивилися на Веліала зверхньо, дозволяючи йому їх розважати, наче він був капуцином, котрий вмів бриньчати музикальними тарілками, але в будь-який момент радісно могли копнути його ногою.

До їх числа входив також циганський барон на ім’я Шандор Ганчешті, з яким Веліал товаришував ще з академії. Він з’явився останнім, коли всіх гостей вже запросили за святковий стіл. Служниця допомогла йому зняти пальто і віднесла його до гардеробної кімнати. Шандор, високий і худий, з чорною козлиною борідкою, яка стирчала вперед гострим клином, посміхнувся до свого друга рядом дрібненьких зубів і потис йому руку.

— Сподіваюся, все готово, — сказав Шандор. — Мені не легко було переконати їх перенести святкування сюди. Ти знаєш, я дорожу своїм місцем у Комітеті.

— Не переймайся. Все буде виконано на найвищому рівні, — підморгнувши, Веліал прочинив дві стулки дверей, що вели до бенкетної зали.

З появою Веліала, решта дев’ять комісарів, які вже зібралися біля невеличкого бару і стишено про щось розмовляли, замовкли і повернули до нього свої холодні погляди. В тиші лише сичало шампанське у витончених келихах, за які вони всі трималися.

День першого скликання Комітету десятьох комісари завжди відзначали з розмахом в бенкетній залі Ратуші, але за збігом обставин напередодні там сталась пожежа, і Шандор Ганчешті запропонував скористатися бенкетною залою в Домі розваг шановного Веліала.

— Прошу до столу, — власник закладу клацнув пальцями і за його командою на галереї над кімнатою музики заграли на інструментах.

Гості пройшли до столу, де комісар Лаздін зайняв чільне місце, роздивляючись осудливим поглядом все довкола, а особливо самого хазяїна.

Група офіціантів занесла до зали таці зі стравами під срібними накривками і почали пропонувати гостям скуштувати кролика або качку з товченою картоплею на гарнір. Аромати їжі нарешті викликали пожвавлення серед комісарів, чоловіків і жінок, чиї обличчя наче були витесані із каменю і зовсім не вміли посміхатися.

— Заберіть їжу! — гаркнув Лаздін, і всі офіціанти разом зупинилися.

Веліал, який вже збирався піти, повернувся до комісарів, збитий з пантелику.

— Хіба ви не бенкетуватимете?

— Спершу ми займаємося справами, а вже потім набиваємо шлунки, — відказав Лаздін і склав руки у замок перед собою на столі.

Хлопці з тацями так і застигли в нерішучості. Судячи з виразів на обличчях решти комісарів, кролик і качка хвилювали їх значно більше за питання, що стояли на порядку денному їхнього першого в цьому році скликання. Але їхні обличчя набули сумирного виразу.

— І цей балаган нам теж ні до чого, — Лаздін вказав на музик.

Ледь стримуючи роздратування, Веліал жестом руки відкликав офіціантів і поплескав в долоні, щоб привернути увагу музик. Один за одним ті припинили грати, а хазяїн розвернувся, щоб піти.

— Ми вас погукаємо, коли буде час подавати на стіл, — пролунало йому вслід.

Зачинивши двері, Веліал стиснув кулаки — єдиний прояв роздратування, який він міг собі дозволити. Зараз не час для дрібниць.

— Тримайте страви теплими, — велів він хлопцям з обслуги.

Коли ті повернулися на кухню, Веліал витер спітнілі долоні об жакет і почав знервовано прокручувати на пальці магічного персня з бурштином, в якому застиг невеличкий павучок. Поглянув на павучка, заціпенілого в танці зі смертю, і заспокоївся, пригадавши, що значив цей перстень — він передавався в їхньому роду від батька синові вже протягом декількох століть, від одного могутнього мага наступному. Лаздін може скільки завгодно шкірити зуби, але він ніщо, лише пішак у грі такій масштабній, що стариган навіть не може собі уявити.

Годинникова стрілка рухалася повільніше за слимака. Увесь час, поки тривала нарада Комітету десятьох, Веліал сидів у своєму кабінеті з настіж прочиненими дверима і споглядав вхід до бенкетної зали. Затягуючись сигарою, він знову і знову прокручував у голові план дій, узгоджений з ним, з Ровеном, з котрим він тепер міг спілкуватися через Еянола. Це було п’янке відчуття знову бути поряд з неосяжною могутністю цієї людини, хоча б і з кволим відголоском його колишньої моці.

Нарешті, із бенкетної зали визирнув Шандор і покликав його. Веліал зняв з кінчика язика сигарну крихту і рушив другові назустріч.

— Вибач, що так... — почав було його товариш, але хазяїн зупинив того, жестом запевнивши, що все в повному порядку.

Офіціанти повернулися на радість зголоднілим комісарам. Пильним поглядом Веліал слідкував, щоб кожному з гостей дістався шматок м’яса — кролик і качка були фірмовими стравами його закладу. Невдовзі ножі та виделки почали скреготати по поверхні тарілок. Знову вдарили по струнах музики.

Споглядаючи бенкетування здалеку, Веліал чекав. І чекав. І чекав. Минуло кілька хвилин, перш ніж Лаздін перестав жувати. Він застиг, намагаючись зрозуміти присмак. Поступово збентеження на його обличчі переросло в жах. Він все зрозумів і підвів очі на Веліала, який стояв у передпокої перед прочиненими дверима і посміхався.

— Припиніть! — заволав Лаздін і підхопився на ноги.

Дехто за столом перелякано скрикнув. Хтось зронив виделку, і та з дзенькотом впала на підлогу.

— Нічого не їжте!

Усі подивилися на свої тарілки, а потім запитально — на господаря, який запросив їх до столу. Але було вже надто пізно. Лаздін похитнувся і впав назад на стілець. В інших комісарів теж почало паморочитися в очах.

— Що ти накоїв? — запитав, похитуючись, Шандор, коли Веліал зайшов до зали, як генерал на поле виграної битви.

— Пригостив вас своєю особливою стравою — настоянкою із сіролистої мрійниці. Ніхто її не готує так, як я. Маю вибачитися за легкий гіркуватий присмак, але сіролиста мрійниця — найкращий засіб пожвавити бесіду.

Веліал махнув музикам, щоб забиралися, і наблизився до комісара Емпузи, жінки з коротким сивим волоссям, яка сиділа найближче до нього, із затуманеним поглядом, в якому відсутня була жодна думка. Видобувши з внутрішньої кишені велику металеву буллу, він поклав її на стіл перед жінкою і, нахилившись, прошепотів їх на вухо:

— Я наказую вам скріпити цю буллу вашим дозволом на звільнення в’язнів із в’язниці Модрок.

Комісар Емпуза кліпнула порожніми очима, підняла руку, приклала свого магічного персня до булли і проговорила голосом, позбавленим будь-якої інтонації:

— Дозволяю звільнити в’язнів із в’язниці Модрок.

Короткий спалах світла зародився у камені її магічного персня і розчинився на поверхні булли. Вдоволено усміхаючись, Веліал рушив до наступного комісара, чоловіка з великим яструбиним носом, який також дивився порожніми очима прямо перед собою, і поклав перед ним буллу. Процедура повторилася. Один за одним позбавлені волі комісари ставили свій підпис, аж поки Веліал не дістався Лаздіна. Старий поглянув на нього напрочуд осмисленими очима.

— Тепер ви розумієте, комісаре, що і ви — лялька в моєму спектаклі? Я б дав вам пораду не сміятися з ворога, який сильніший за вас, але, боюся, поради вам вже ні до чого. Я наказую вам скріпити цю буллу вашим дозволом на звільнення в’язнів з Модроку.

Та Лаздін не поворухнувся. Обличчя в нього побагровіло від напруження, аж так, що носом в нього пішла кров.

— Немає ніякого сенсу пручатися, комісаре, — прошепотів у нього над вухом Веліал. — Розумієте, якщо ви чинитимете опір, мені доведеться нанести візит вашій родині. Я знаю, у вас велика родина. Чотири доньки і аж шість онуків. Ви ж не хочете, щоб з ними щось трапилося? Адже у вас така гарна малеча. Скріпіть цю буллу вашим дозволом, і ваша родина не постраждає.

Рука Лаздіна поворухнулася, але він стримав порив. Важко дихаючи і тремтячи, чоловік протистояв дії настоянки.

— Вам не шкода власну родину? — з театральним жахом в голосі запитав Веліал. — Навіть маленького Гозо? Мені буде шкода ламати один за одним його маленькі пальчики. Та я зроблю це. Заради дітей, ув’язнених у Модроку. А коли я зламаю всі маленькі пальчики Гозо, я перейду до його оченят. І мені буде дуже шкода тих красивих блакитних оченят, але ви змушуєте мене покласти на них свої пальці і вичавити їх з голівки крихітки Гозо.

У Лаздіна з очей покотилися криваві сльози. Він пихтів і крехтів, наче його намагався розчавити невидимий велетень.

— Ви чудовисько, комісаре, — прошепотів Веліал. — Ви не хочете підписати буллу, але підписуєте смертний вирок усій своїй родині? Ви розумієте, що не вийдете звідси живим? То хоча б ціною свого життя врятуйте своїх рідних. Я наказую вам дати дозвіл на звільнення в’язнів з Модроку.

Коли Лаздін заридав, рука його торкнулася булли і останній спалах скріпив її. Губи його заворушилися, але голос був занадто слабким.

— Що ви кажете? — Веліал нахилився до нього.

— Будь ти проклятий і вся твоя родина на сім колін, що наслідуватимуть тобі.

У відповідь той кивнув.

— Я цілком розумію ваші почуття, — сказав він, ховаючи буллу в нагрудну кишеню. — Але мене вже проклинали до вас, а я ще й досі живий і, як ви вже не зможете побачити, процвітатиму.

Веліал направив перстень Лаздіну в голову. Старий смикнувся, як від пострілу, і голова його звісилася на бік. Розправившись з комісарами один за одним, Веліал повстав перед своїм давнішнім товаришем Шандором. Той вирячився просто перед собою під дією настоянки.

— Вибач, — швидким порухом руки Веліал розправився і з ним також.

Щойно він вийшов з бенкетної зали, як потужне закляття вгатило у стіну прямо у нього над головою. Величезні шматки штукатурки і цегли посипалися на нього. Одразу за першим ударом, другий зніс канделябр, що претензійно стирчав з підлоги, і пожбурив його у Веліала. Той ледь встиг відбити уламки кришталю захисним закляттям і побачив Даміра, закривавленого і побитого, який спирався на стіну, але мав достатньо сил, щоб без зупину атакувати його. На пальці в нього був перстень камердинера.

Дуелянти обмінювалися ударами і за якісь секунди вщент рознесли вишуканий передпокій, перетворивши його на суцільну руїну. Дамір пірнув за відірвану стулку дверей і, прикриваючись нею, як щитом, закидав Веліала гучними вибухами, якими того відкинуло об стіну. Не встиг господар дому оговтатися, як опонент вже стояв над ним, націлюючи на нього перстень.

— Здохни, паскуда! — сказав Дамір.

За спиною полковника з червоних блискавок Веліал помітив постать світловолосого юнака.

— Ні! Він потрібен нам! — закричав він, але Еянол вже заніс руку, яскравий спалах засліпив їх усіх, і Дамір впав мертвий.

Розділ 18 • Свіжа газета, циліндр і бляшанка з фіолетовою наліпкою

Над старим містом закружляли у вальсі перші тендітні сніжинки. Одна впала прямо панові Куцу в око. Він зупинився, щоб протерти холодну краплину задубілими від холоду пальцями, і почимчикував далі слизькою бруківкою. Не можна було гаяти час — він мав доставити Бажені новини, якомога скоріше.

У кишеню його пальта було заткнуто свіжу газету. Він завжди особисто приносив кореспонденцію та пресу Бажені, а цей випуск був важливіший за будь що. Спершу чорних яєць жар-птиці нарахували більше, а тепер це. Пан Куц не відрізнявся великими розумовими здібностями, але два і два теж скласти міг. Щось насувалося, і Бажена повинна була про це дізнатися.

Та чоловік все ніяк не міг позбавитися відчуття, що за ним хтось стежить. Він проходив повз невеличкі крамнички і кафе, що розташовувалися на першому поверсі двоповерхових старовинних будинків, і озирався довкола на незнайомців та їхні відображення у вітринах. Дружина завжди йому каже, що він полохливий, як кролик. Може і зараз він просто тікає від власної тіні?

— Вибачте! — пан Куц відсахнувся від жіночки, яка напереріз йому кинулася до крамнички солодощів, звідки в обличчя пахнуло теплом і запахом карамелі.

Очима наляканий кролик перевіряв, чи мали перехожі на пальцях персні, тому відволікався і натикався на людей.

За рогом Театрального бульвару, на якому в наші дні не розташовувався жодний театр, було вже менш людно, і пан Куц подріботів швидше. До дому біля цвинтаря вже рукою подати. Передасть Бажені газету, переповість, про що шепочуться у Ратуші, і, може, стара пані Відана пригостить його бутербродами із шинкою — з самого ранку в роті ані крихти.

З-поміж будинків, звідки тхнуло прокислим сміттям, стрімко вискочив юнак, наштовхнувся на коротенького пана Куца і, навіть не вибачившись, пішов геть. Сторонньому оку могло здатися, що чоловік, у якого з кишені випала газета, нахилився, щоб підібрати її, але він впав долілиць і більше не встав.

— Гей! Юначе! — обурено гукнула вслід жінка, яка стала свідком зіткнення і кинулася до чоловіка, що впав. Блондин з тьмяними затуманеними очима озирнувся, накинув каптур і зник з поля зору.

Навколо пана Куца одразу ж зібралися люди, хтось вже телефонував у швидку допомогу. Інші ошелешено роздивлялися дивну газету, що лежала поряд із жертвою і тріпотіла на вітрі. На першій сторінці великими літерами було написано: “Куди подівся Комітет десятьох?”

* * *

Так. Раніше він нічого не боявся. Раніше йому нічого було втрачати. А тепер відчуття неспокою постійно неприємно ворушилося всередині, як черв’як у яблуці.

Едвард сидів у кріслі і спостерігав за тим, як Бажена перебирає в шафі старі речі Торві, щоб віддати йому. І поки вона видобувала все нові сорочки і штани чоловіка, котрий через неї сидів у в’язниці, черв’як все копошився і копошився, і всередині в Едварда вже, мабуть, було повно чев’ячого лайна.

— А як тобі це? — жінка продемонструвала йому циліндр і, нап’яливши його йому на голову, посміхнулася.

— Вау! — одізвався Едвард, прочистивши горло. — Торві вже точно мав стиль. Ти ж не сподіваєшся, що я це стану носити?

— Чому ні? — вона насунула циліндр на його пошрамований скальп, немов йому було шість років. — Тобі личить. І пасуватиме до пальта. Відана його вже почистила. Як новеньке. Що з тобою?

Вона присіла поряд з ним на підлогу і поклала руки йому на коліна. Едвард ще лише підбирав слова, щоб збрехати, а в очах її вже читав, що та все прекрасно розуміє.

— Сумніваєшся, чи правильний вибір зробив? — запитала вона. — Едварде, ми вже дорослі. Якщо ти хочеш піти...

— Справа не в цьому, — він міцно стиснув її руку, наче одним цим жестом хотів довести, наскільки для нього важливо залишитися. — Я хочу бути тут. Але страх втратити все знову...

В її сумній посмішці було розуміння. Такими схожими вони були, що не мали необхідності пояснювати одне одному те, що було пережито, і те, що може трапитися знову.

— Це дивний парадокс, що від страху перед втратою, ми боїмося по-справжньому чимось володіти, а від страху перед смертю, боїмося жити повноцінним життям.

Довге пасмо сріблястого волосся, поодинокий мазок пензля на її чорній шевелюрі, вибився з її зачіски і лежав на щоці. Едвард прибрав його за її вухо.

— Поїхали звідси вдвох. Ти і я, — запропонував.

На її вустах з’явилась скептична посмішка. Бажена підвелася і почала знову безцільно перекладати сорочки з однієї купи на іншу.

— Ти ж знаєш, що я не можу поїхати. Це місто, цей будинок — моє життя і мій обов’язок. Але я не можу тримати тебе. Як бачиш, я ще нікого не змогла втримати.

Ну от, він став її заручником, що дивним чином визвало у нього відчуття полегшення. Він же чортів солдат — тільки те і вмів, що нести варту. Від вільного життя і без мети захищати і нападати, він вже і не знав, ким міг бути. Нехай тоді кордон його буде тут. Невідомий кордон — між світами магів і звичайних людей.

Ніяково постукавши пальцями по бильцю крісла, Едвард підвівся і підійшов до Бажени, удавано заклопотаної. З відкритої шафи долинав аромат трав, захованих в мішечках, щоб відганяти міль.

— Що мені зробити, щоб ти повірила, що я нікуди не збираюся їхати? — він подав їй сорочку, що впала на підлогу.

— Час покаже.

— Що ти бачила у своїх картах?

Вона знизала плечима і закинула одяг, акуратно складений стосиками, на полицю.

— Різні речі, — сказала вона. — Ті, які були, будуть і ті, яким не судилося статися.

— Мг, — це єдине, що Едвард міг відповісти на її туманні вислови. — А що каже твоя ігуана? — вишкірився він.

Бажена намагалася зберегти серйозний вираз обличчя, пораючись біля шафи, але вуста у неї смикнулися.

— Знаєш, хтось з нас двох має піти — я чи він.

Сміх нарешті розібрав її, і вони довго нестримно реготали. Едвард обійняв її, і вони разом поглянули на своє відображення в підлоговому дзеркалі, перед яким хазяйка дому кожного ранку наводила марафет.

— Люди і справді в такому ходять? — він мав на увазі циліндр, який і досі вінчав його голову.

— Там, в наділах, це дуже модно, — Бажена нарешті обрала для нього сорочку з темно сірого шовку і приклала її до його грудей, оцінюючи, чи підходить за розміром.

Вдоволено посміхаючись, Едвард почав натягувати одежину.

— Шліфуєш мене? Не подобаються мої діряві футболки?

— Дуже подобаються. Але, як казав Чехов, в людині все має бути прекрасно... чи якось так.

— Я носитиму його, — пообіцяв він, відкладаючи циліндр на столик. — Але сьогодні маю одну справу в місті. Не хочу привертати увагу.

Погляд Бажени був довгим і пильним — певно, намагалася втримати свою думку при собі.

— Скоро повернуся. Ти навіть і не помітиш.

Відповіддю був кивок голови — вона розуміла почуття помсти, яке тліло в ньому, можливо і не схвалювала, але розуміла.

— Скажи Відані, щоб приготувала мені чаю, як підеш вниз.

— Добре, — повністю одягнений, він затримався біля неї, в мить спохмурнівшої, наче він йшов не на пару годин, а на роки. — Тобі доведеться навчитися довіряти мені. — Швидко поцілувавши її у скроню, він пішов.

* * *

У комірчині під сходами, Відана робила свої варива за рецептами, котрі передавалися у них в родині століттями. Деяким з них вона навчила і свого онука — Веліала.

На маленькому столику у світлі масляної лампи стара рубала великим тесаком коріння ясеня, яке за повір’ям з’єднувало наш світ з підземним царством мертвих. За незвичайною кулінарною справою стежила ігуана. Ящірка сиділа між склянок, на яких відбивалося миготливе світло лампи і не ворушилася, заціпеніла від магії, завдяки якій Веліал керував нею.

— Я обшукала дім декілька разів і не виявила таємних сховищ, — тихо розповідала Відана своєму онукові, котрий спостерігав очима ігуани. — Руни не в будинку. Але тепер я певна, що вони зберігаються на цвинтарі. Бажена туди часто навідується. До могили матері. Там на неї і напали. Вночі я пішла на цвинтар і знайшла той склеп. Зайти всередину мені не вдалось — двері зачинені магією, а ключ Бажена завжди має при собі. Могилу захищено могутнім закляттям.

Замість пояснень, Відана продемонструвала ігуані сторінку зі старезної книги. На ілюстрації було зображено літеру-символ, що нагадував ворота.

— Магія мертвих. Ти знаєш, хлопчику, що це означає, так? Щойно чужинець спробує потрапити в склеп, щоб здобути руни з могили її матері, мертві повстануть на їхній захист. А битися з мертвими неможливо, вірно? Бо їх не беруть звичайні закляття. Проте не хвилюйся, любий, — я знаю спосіб.

Нарубавши коріння ясеня, Відана вкинула його в млинок і старанно перемолола, потім відділила сік в окрему пляшечку. Отримана рідина мала жовтуватий колір, поки жінка не всипала в нього чорний порошок.

— Якщо його випити...

В двері раптом постукали, ігуана заховалася між припорошеними пилом склянками і пляшками. Відана почовгала капцями до дверей і, трошки прочинивши їх, визирнула в отвір.

— А, це ти солоденький, — сказала вона сиплим голоском, ані трохи не схожим на той, яким щойно говорила з ігуаною.

— Ви з кимось розмовляли? — запитав Едвард, натягуючи пальто.

— Так, читаю вголос рецепти.

— А я думав, то ви спілкуєтеся з ігуаною, — пожартував він.

— Та що ти.

— Дивна тварина. Куди не підеш, завжди під ногами вештається. Бажена просила вас зробити їй чаю.

Оченята Відани, що визирали з-під навислих старечих повік, оглянули новий одяг Едварда.

— Як я вам? — запитав він і розвів руки в сторони.

— Це ти куди такий гарний?

Вона почимчикувала на кухню і поставила невеличкого ослінчика, щоб дотягнутися до полиці, де вишикувалися бляшанки з різними видами чаю, трав і кави.

— Маю невеличку справу, — охоронець подався за нею, на ходу поправляючи комірець. — Повернуся за три години. Вечеряйте без мене.

Тоненька і слабенька рука, вкрита старечими плямами, витягла бляшанку з фіолетовою наліпкою.

— Ну, то я пішов.

— Так, солоденький. Йди. Не хвилюйся, я віднесу їй чай, — Відана підморгнула йому і всипала ложку чаю з гіркою в заварник.

Розділ 19 • Чаювання, порушення цвинтарного спокою і нові жирні плями на пальто

Дзенькіт порцеляни повідомив про прихід Відани. Бажена стояла біля вікна і споглядала цвинтар, несучи свою мовчазну варту.

— Цікаво, куди подівся пан Куц з моїми газетами, — вона загорнулася в шаль і присіла у крісло, щоб випити свій чай. Старенька поставила тацю із сервізом на столик.

— Я не здивуюсь, якщо він забув про них. Він такий неуважний, — Відана напружено захихотіла і попрямувала до виходу.

Хазяйка дому супроводила стареньку поглядом, зворушена тим, якою тендітною та здавалася, крихітною, як горобчик, трохи згорбленою, і неодмінно з охайною зачіскою та яскравими кліпсами. В цьому холодному, похмурому домі ніколи не знаходилося місця сентиментам, і все ж таки, старенька в останні місяці замінила Бажені всю її родину.

— Зачекайте, пані Відано.

Літня жінка зупинилася біля дверей і повільно розвернулася, хвилюючись, що її план розкрили.

— Так?

— Не хочете випити зі мною чаю? — напій заплюскотів об порцелянове денце, коли Бажена наливала його в свою чашку.

Відана застигла в нерішучості, вивчаючи поглядом мотиви у виразі обличчя своєї співбесідниці. Чи вона здогадалася?

— Ми з вами рідко ось так просто спілкуємося. Сідайте.

Маленька жіночка, схожа на горобчика, негнучкими ногами, одягненими в сірі панчохи, наблизилася до столу і повільно опустилася у завелике для неї крісло, в якому колись сидів Торві, а тепер Едвард. У її кістляві старі сідниці вперлися пружини під продавленим поролоном сидіння, але вона навіть не поворухнулася, щоб влаштуватися зручніше, уважно стежачи за руками своєї хазяйки, особливо за тією, на якій вона носила персня. Якщо Бажена щось запідозрить, то не вагатиметься, бо як ніхто другий знає, чого варті вагання.

З носика заварника брунатна рідина заструменіла у другу чашку. Аромат гарячого напою наповнив кімнату. Як знахарка за освітою і майстриня настоянок, Відана могла розрізнити в букеті аромату сторонні нотки і вона напружено чекала, чи вловить їх та, що сиділа навпроти.

— Я, певно, не буду, — Відана відсунула чашку. — Для мене вже запізно пити чай. Не буду спати.

— Справді? А мене навпаки він заспокоює, — Бажена піднесла чашку до вуст, спробувала зробити ковточок, але напій виявився ще занадто гарячим. Замість цього вона глибоко вдихнула аромат, що піднімався разом з парою. — Який приємний.

Відана стримано посміхнулася.

— Знаєте, сьогодні Едвард запропонував мені поїхати геть.

Сиві брови старенької поповзли вгору від здивування.

— І що ти відповіла, пташко?

Бажена коротко засміялася, чи з того, що жінка назвала її пташкою, чи з нездійсненності пропозиції Едварда.

— Ви ж більшу частину життя провели в Азії, так? — запитала вона і дмухнула на поверхню чаю.

— П’ять років у Китаї. Сім — в Індії. А останні роки нашої місії — у Тибеті.

— Ви вивчали там народну медицину?

— Так. Зілля, настоянки, варива.

Але судячи з затуманеного погляду Бажени, ці подробиці її не цікавили.

— Я ніколи не була так далеко за кордоном. Лише один раз у Румунії. Обов’язок надто рано став для мене всім моїм життям, — вона зробила обережний ковток чаю. Відана нервово потирала пальцями свій перстень з великою перлиною. — А ваша родина залишалася завжди тут?

— Ні. Мої діти тримали декілька крамниць з інгредієнтами і сумішами для зілля та настоянок у Відні.

— То це сімейна справа? Чому ви не поїхали до них?

— У мене були справи у Львові. До того ж, коли Австрія почала переселяти сюди своїх іммігрантів, стало вже надто важко отримати дозвіл на в’їзд туди.

— Навіть через наші магічні канали? — Бажена насолоджувалась чаєм, вже майже допила і долила собі ще трохи з заварника.

— Навіть через наші канали.

— Я певна, що могла б через свої зв’язки в Ратуші... — чашка дзенькнула об блюдце. Бажена сперлася долонею на стіл, намагаючись повернути собі раптом втрачену рівновагу. Міцно заплющила і розплющила очі. Відана спостерігала за її уповільненими рухами і усвідомленням, яке поступово зринало на її обличчі. Насилу погляд господині дому сконцентрувався на старій жінці. — Ні.

Коли Бажена спробувала підвестися, Відана закляттям відкинула її назад. Та пролетіла через всю кімнату і вгатившись спиною об чавунну буржуйку, сповзла на підлогу. Там біля стіни вона і пролежала кілька хвилин, поки стара спостерігала за нею, не наважуючись наблизитися. П’янкий перець вже мав подіяти, і жінка вже мала втратити свідомість. Вбивати її Відана не наважилася, хоча у неї в коморі для цього було достатньо отрут, але Ровен дав всім зрозуміти, що хоче віч-на-віч зустрітися зі своєю зрадницею.

Наблизившись до неї, Відана раптом усвідомила, що і не змогла б її вбити. Старечі кістки завили від болю, коли майстриня настоянок опустилася на коліна біля знерухомілої жінки. П’янкий перець просочився в усі клітини її тіла, лише очі зберігали рухомість, і ледь смикалися кінчики її пальців. З тих великих гнівних очей викочувалися великі сльози і, наздоганяючи одна одну, струмками губилися у волоссі, що розсипалося на паркеті. Відана з неочікуваною для себе жалістю поклала долоні на палаючі щоки господині і витерла її сльози.

— Пробач, пташко. Але там, в Модроку, моя онука. Я маю витягнути її, — прошепотіли зморшкуваті, трохи підкрашені губи. — Ти солдат ворожої мені армії. Ти маєш зрозуміти.

Вона продовжувала заспокійливо гладити Баженине вологе від сліз волосся. Потім її кістляві негнучкі пальці сягнули ланцюжка на шиї молодої жінки і видобули з-під шовку високого комірця жаданий ключ, за яким полювали послідовники Ровена, щоб потрапити за двері, за якими був Модрок, і звільнити свого повелителя. Але бовдурі йшли на вірну загибель в бою проти нездоланих аккаїв, не здогадуючись, що навіть не змогли б відчинити камери в’язнів, якби не мали із собою рун, котрі зберігала ця одинока воїтельниця.

Разом із ключем, Відана зняла з Бажени персня — можливо, лише з його допомогою їм вдасться відкрити склеп з рунами. Деякі магічні сховища відчинялися лише за наявності магічного артефакту, яким їх було запечатано раніше. Пальці Бажени вже не пручалися, повністю втративши сили, але ледь помітно поворухнулися її вуста, наче вона нашіптувала щось.

— Що таке, пташко? — Відана нахилилася до неї. — Ти щось хочеш сказати? — вона нахилилась ще ближче аж поки вухом не притулилась до самих вуст, аж раптом Бажена зубами вчепилася в нього. Стара заверещала і спробувала вивільнитися. Кров потекла цівочкою Бажениним обличчям і змішалася зі сльозами у її волоссі. Відана пручалася і тягнула за собою нерухоме тіло жінки, що вчепилася у неї. Це було схоже на боротьбу кролика з капканом. Хруснув хрящ, і стара заволала ще голосніше.

За її спиною прочинилися двері і до кімнати хтось забіг. Чоловічі чоботи загупали підлогою. Закляття блиснуло між двома жінками і вивільнило Відану. Високий худорлявий чоловік допоміг їй підвестися і направив Бажені в обличчя свій перстень. Бажена дивилася на нього, а він дивився на неї, знову з цією нестерпною усмішкою.

— Ні. Не треба, Веліале, — Старенька змусила його опустити руку. — Вона тепер не наша турбота.

Затискаючи однією рукою розірване вухо, Відана підібрала з підлоги відкушену мочку разом із кліпсою.

— У мене ключ і її перстень, — повідомила вона онукові, коли обидва вже йшли з кімнати.

Бажена залишилася лежати біля буржуйки, в якій палахкотів вогонь, безпорадно чекаючи на свою смерть, яка не забариться, якщо ті двоє звільнять Ровена. З її розтулених вуст, залитих кров’ю, вихопився стогін. Неймовірним зусиллям волі вона трохи підняла голову, на якийсь міліметр, здавлено закричала з відчаю, але одразу ж спробувала підвести голову знову.

* * *

На цвинтарі на Відану і Веліала, перевдягненого в уніформу Червоних блискавок, яка раніше належала Інгвару Дьярві, чекав Еянол. Стара повела їх до могили матері Бажени.

То був готичний склеп, двері якого стояли зачинені на навісний замок. Відана продемонструвала обом чоловікам ключ, що зняла з шиї тієї, хто захищав це сховище.

— Певно, це він. Але почекайте.

Вона видобула з кишені три маленькі пляшечки з соком кореня ясеня і відкоркувала їх.

— Ясень — провідник між нашим світом і потойбіччям. Його сік допоможе нам битися з мерцями.

Всі не вагаючись випили сік. Від його нестерпної гіркоти в кожного тілом наче блискавка пронеслась. Якусь хвилину вони стояли заціпенілі від ефекту, що та рідина справила на них. Веліал відчував, наче його потилицею поповзли комахи і заповзли йому в мозок. Зір його немов перетворився на соколиний — таке все навкруги стало чітке. А повітря забриніло потоками енергії, яку звичайний смертний не відчував. Похитуючись, він випростався і взяв у своєї бабці ключа. Перш ніж переступити рубіж, за яким вже не буде вороття, вони троє обмінялися поглядами.

— Господар має повернутися, — сказав Веліал, наче запевняючи самого себе і подивився прямо у затуманені білі очі Еянола, в яких була присутня сила Ровена. — Я ж вчиняю вірно?

Відана поклала худеньку руку на передпліччя онука.

— Там твоя сестра. Якщо ми цього не зробимо, вона так і залишиться там назавжди.

Веліал кивнув і підступився до замка. Коли він відкрив його ключем, витяг з петлі і штовхнув двері, нічого не сталося — на цвинтарі, як і раніше, стояла тиша. Всередині склеп виявився порожнім, лише люк в підлозі з написами на старослов’янській мові. Вони засвітилися варто було чужинцю переступити поріг.

— Відступи, і я помилую тебе, — прочитав Веліал і знервовано облизав губи. Всередині люка була виїмка для персня. Веліал схилився і жестом попросив, щоб Відана передала йому перстень Бажени. Але отримавши артефакт, він вагався.

— У нас немає на це часу, — сказав Еянол голосом, в якому відлунював Ровен, і зайшов до склепу. Він вихопив у Веліала перстень і вставив його каменем у виїмку — всередині щось клацнуло, але сховище не відчинилося.

Зате з глибин цвинтаря долинув звук, який ніхто не бажав би почути серед могил вночі — сумний жіночий голос почав наспівувати прощальну пісню про поцілунок коханого у її холодні вуста.

— Веліале, — старенька перелякано зазирнула в склеп; кров, що застигла у неї на одній стороні обличчя біля понівеченого вуха, чорніла в напівтемряві, — вони йдуть.

Її онук вибіг назовні, і його новий пульсуючий аж до головного болю зір дозволив йому побачити: поміж могил стояли сотні мерців і навколо кожного коливалося тьмяне світло. Вони витріщалися безжиттєвими поглядами на порушників цвинтарного спокою. Деяких з тих кадаврів Веліал знав особисто при житті: солдати з Червоних блискавок, працівники Ратуші, комівояжери, таємні агенти, чоловіки, жінки і діти — всі ті, кого вбили послідовники Ровена, тепер стояли на варті сховища. Назустріч Веліалу вийшов високий старий з суворими зведеними бровами і золотим вензелем на грудях. То був нещодавно вбитий комісар Лаздін. Він націлив на двох, що стояли біля склепу свій магічний перстень.

— Стримайте їх, поки я намагатимуся відкрити люк! — Еянол грюкнув дверима склепу у Веліала за спиною, і з вузеньких віконець по обидві сторони дверей вирвалися спалахи, коли хлопець почав трощити люк магією.

Комісар Лаздін метнув могутнє закляття, яке Веліал встиг відбити, але сила його була така, що влучивши у дерево, що височіло над могилами, воно розкололо товстий стовбур, і дерево із жахливим скреготом розламалося навпіл. Наче за командою, кадаври пішли в атаку і почали закидати порушників численними закляттями, від чиїх спалахів ніч перетворилася на день. Відана закрила себе і свого онука щитом, але зусилля кадаврів розбили його. Веліал використовував могутню чорну магію, яка проносилася цвинтарем потужними хвилями, спопеляла мерців, виривала надгробки з землі, трощила і різала, але кадаври повставали з хаосу і руїн знову і знову.

— Еяноле! Я не зможу довго їх стримувати! — прокричав Веліал.

Всередині склепу хлопець наділений хоч і лише тінню сили Ровена, намагався здолати встановлений там захист. Він пробував різні закляття написані ще в прадавні часи слов’янськими жерцями, і хоча магія, що захищала руни, була сильною, кінець-кінцем, поверхня люка розкололась.

* * *

Пожбуривши недогризок яблука на смітник, що хаотичною купою займав простір між домами безрадісного вигляду, Едвард зайшов у район, де знаходився бар “Полум’яний бик”.

Деякі мешканці цього смердючого Вавилону його вже знали і, проходячи повз, віталися різними мовами, або просто кивали. Серед них були торгаші, у яких Едварду не раз доводилося травитися юшкою з баранини старішої за Розетський камінь; шльондри, котрі вели свій гучний бізнес прямо під вікном кімнати, де він мешкав; секьюріті підпільних клубів, які віталися до нього з почуття поваги до його зовнішності — певно, вбачали в ньому свою людину.

Біля дошки оголошень навіть зустрів свою стару знайому Мізукі з підкрашеним білою фарбою обличчям і червоними, як спіла вишня вустами, хоча грим не приховав різнобарвний синець у неї під оком. У білосніжному кімоно, жінка виділялася на фоні брудного і засцяного оточення. Завбачивши Едварда, вона сором’язливо посміхнулася і опустила погляд.

— Конічіва.

— Вітаю, Мізукі. У тебе все добре? — Едвард вказав на її синець.

Жінка знову посміхнулася — єдине, що слабким і беззахисним залишалося робити в цій клоаці. Едвард хотів поцікавитися, чи це не вона бува патякала про нього і про його минуле, завдяки чому військові змогли його вичислити, але передумав — нащо лякати її і без того залякану. До того ж, у нього була інша здогадка про те, який пацюк його видав.

— Ти сьогодні їла? Їжа, — він жестом підніс до рота уявну їжу.

Мізукі радісно кивнула головою, певно, думаючи, що він збирався повести її в японський заклад, де вони вечеряли раніше. Там, вочевидь, той гнида бармен і підслухав його базікання минулого разу. Який же Едвард осел — сидів там на татамі в оточені паперових перегородок і виливав душу. Сам винен. Нічого звинувачувати бідну жінку.

— Я не можу піти з тобою, Мізукі, — він постукав пальцем по зап’ястку, маючи на увазі годинник. — Нема часу.

Але він все одно вклав їй у долоню кілька банкнот.

— Поїж. Добре?

В очах у неї не було розуміння, але вуста за звичкою розгублено посміхалися. Залишивши її одну біля дошки оголошень, Едвард зник у провулку, який блукав між домами вкритими кіптявою. Тим провулком дійшов до чорного входу в бар, де він не так давно знімав кімнату.

Двері були зачинені — авжеж, у цьому районі всі захищалися одне від одного, як могли. Однак Едварда така дрібниця не зупинила. Роззирнувшись довкола, запримітив клубок дротів, прикритих ганчір’ям — вочевидь, якийсь наркоман ханига заховав для себе, щоб потім здати на металобрухт. Едвард наступив на дріт чоботом і відламав шматок. Вийшла непогана відмичка, якою він відкрив замок за пару хвилин.

В темному вузькому коридорі, заставленому ящиками з консервацією і овочами, так сильно смерділо смаженою цибулею, що Едварда ледь не вивернуло на припорошені пилом банки з маринованими огірками. Так, розбалувала його Відана своїми кулінарними шедеврами — у тієї жінки їжа завжди була варта добавки.

З кухні долинав брязкіт посуду і сичання сковорідки — там хтось порався, мугикаючи пісеньку. Судячи зі звуків, кулінар був один. Едвард тихо наближався до кухні. У нього був багатий досвід зачищення приміщень, тож рухатися тихо і обережно, не дивлячись на свою оманливу неповороткість, він навчився: коли вийшов на мерехтливе світло неприємного голубого відтінку, бармен Співак навіть не помітив його. Тож він обперся плечем об одвірок і спостерігав за тим, як чоловік із закинутим на плече брудним рушником, що стояв до нього спиною, смажив на сковорідці котлети для бургерів.

Очікування, коли та гнида повернеться до нього своєю мармизою і побачить його, змушувало Едвардове серце частіше розганяти тілом насичену адреналіном кров. Нарешті, котлети було знято з плити — вони зайняли своє законне місце серед овочів і всіяних кунжутом булок. Але тарілка одразу ж полетіла додолу, коли Співак, розвернувшись, знайшов прямо перед собою свого колишнього постояльця.

— Едварде... друже... — промимрив він, щойно дзвін розбитого посуду вщух. — Я і не сподівався тебе побачити. Все думав, що з тобою сталося.

— Знаєш, мені одразу твоя пика не сподобалась.

— Ти ж не думаєш... — Співак позадкував і наткнувся на плиту — йти йому не було куди.

— О, я завжди думаю, — Едвард зробив один неквапливий крок назустріч бармену. — І тобі раджу.

Чоловік нервово посміхнувся і здійснив спробу втекти, але кухня була замала, щоб розвернутися, а у Едварда розмах рук був, як у крил кондора — одразу ж вхопивши втікача за барки, він добряче вгатив його головою об стіл. На підлогу посипалися вибиті керамічні протези зубів.

— Скільки вони тобі заплатили, сволото? — запитав Едвард, притискаючи того до робочої поверхні вимазаної сирим м’ясом. — Щоб ти їм своїм пальчиком-сосискою на мене показав?

— Я не розумію...

— Ні, чувак. Тільки не використовуй цю тупу голлівудську фразу, — знову вгатив його об стіл в шматках фаршу. — “Я не розумію, про що ти.” Ти це хотів сказати? От всі вони це кажуть у кіно, але ж ти одразу відчуваєш фальш, — нахилився до нього і прошепотів у вухо: — Я хочу, щоб ти зараз дістав ті грошики, які вони тобі заплатили за донос, і приніс їх мені. На них я куплю подарунок одній прекрасній жінці. Ти ж мені винен. За пробиту руку, за порізану щоку, за прострелене плече. Включи сюди ще моральну шкоду, і того набігло на кругленьку таку суму.

— У мене нема грошей. Чесно! — заволав він, коли руки, що притискали його до столу, збиралися знову вдарити його об поверхню. — Я чесно кажу! Ті суки кинули мене! Я обіцяв їм інформацію за десять штук. А вони тільки вишкірилися, коли я почав вимагати своє.

— Мг.

У це Едвард повірив — схоже було на Фрейзера: він і копійки зайвої не витрачав, якщо знав, що міг віджати силою те, що йому було потрібно.

— Що ж, ти не тільки мудак, а ще й ідіот. Я вартий куди більше, ніж десять штук. Але тобі гроші більше не знадобляться.

Вхопивши Співака за волосся, Едвард кинув його на плиту і притис щокою до гарячої конфорки. Засичала шкіра. Бармен заволав і почав розмахувати руками, намагаючись вивільнитися — додолу з гуркотом полетіли каструлі і пательні. З однієї жир пролився прямо на пальто Едварду.

— Та твою ж!.. — пожбурив зрадника додолу. — Є якийсь засіб, щоб пляму вивести? Що? Ні? Якийсь ти не гостинний. Навіть чаю не запропонуєш старому знайомому? — і тут його наче струмом вдарило. Він зупинився, нависаючи над своєю жертвою. Чай.

— Благаю. Досить.

— Замовкни! — гаркнув Едвард, напружуючи пам’ять. Відана взяла бляшанку з фіолетовою наліпкою, коли він попросив її зробити чай для Бажени. Нащо вона взяла її? Чи не казала вона сама, що там п’янкий перець — сильне снодійне?

— Я ніколи більше не розповім про тебе. Обіцяю!

— Та закрий ти рота!

Він пригадав слова Бажени про те, що він залишить її тоді, коли вона найбільше потребуватиме його захисту. Так сказали їй карти Таро. Але ж він не збирався йти від неї. Якщо тільки... ненадовго... у своїх справах... страшна здогадка, що промайнула в його голові, довершила низку роздумів: дальтонізм Відани і Веліала — та вони ж... родичі.

— Який я ідіот! Де твоя автівка? — запитав він у бармена.

— Що?

— Глухий чи що? Тачка де?

Чоловік вказав в напрямку, звідки Едвард зайшов до кухні.

— Одразу за рогом. Старий Додж. Але там проблеми з акумулятором...

Коли Едвард біг до автівки, у грудях калатало з такою силою, що спирало дихання. А горлом підіймалася нудота від спогаду про землю, що двиготіла під його ногами, про те, як він копав пісок і глину лопатою, а потім руками, і як дістався місця, де живцем поховали селян, а серед них і її, Джаді. Вона колись розповіла йому, що її ім’я означає — рослину шафрану. Бажена навіть не встигла назвати йому свій вік... вони ще нічого не встигли... він знову припустився помилки...

Додж золотавого кольору був запаркований за рогом, біля входу в бар. Стара автівка — з такою він знав, як справитися. Не гаючи ані миті, Едвард вибив ліктем скло зі сторони водія і прочинив двері. Перерізав дроти запалювання швейцарським ножем і завів двигун.

Містом він летів, як навіжений, не зупиняючись на червоне світло. Позирав у дзеркало чи не їде за ним бува поліцейський патруль, але хвоста не було. Від люті на самого себе гатив по керму рукою. На набережній збив смітника і ледь не вискочив на тротуар, де гуляли перехожі. Міст через річку, який з’єднував нову частину міста зі старою, вже був недалеко. Однак на з’їзді з моста утворився затор, і Едварду довелося зупинитися. А коли потік рушив далі, акумулятор у Доджа здох, і більше він не зрушив з місця.

Залишивши свій транспорт на тому ж місці, Едвард пробіг решту моста і кинувся вулицею у напрямку цвинтаря. Легені палали. У тілі тут і там відчувалися спалахи болю від нещодавніх пригод, які він пережив. Але він не зупинявся. За десять хвилин добіг до рогу, за яким вже було кладовище.

Поворот. Вдалині показався будинок. В ньому наче нічого не змінилося. Та коли він злетів сходинками до дверей, вони виявилися прочиненими. Едвард видихнув і, висмикнувши обріз з-за пояса, тихо прослизнув до передпокою.

Там панувала суцільна темрява — всі газові лампи перебиті. Уламки скла захрускотіли під його чоботами, коли він просунувся вглиб будинку. Всюди стояла тиша.

Трохи світліше було в залі очікування біля кабінету Бажени — у вікна лилося місячне світло і промені вуличних ліхтарів. І у тому світлі Едвард встиг побачити ігуану. Коли ящірка його помітила, тіло її раптом почало збільшуватися і за миті зросло в розмірах до добрячого мікроавтобуса. Вп’явшись у Едварда хижими очима, ігуана протяжливо загарчала і кинулася на нього.

Розділ 20 • Червоне світло маяка

Обидва одягнені у форму Червоних блискавок, Веліал і Еянол зійшли на посадковий майданчик в’язниці Модрок. Перший помітно нервував, озираючись назад — туди, де вдалечині зринала з марева скеля, на якій знаходився портал, через який вони і потрапили у цей наділ, де знаходився Модрок.

Там, біля порталу, обертався величезний ліхтар маяка, спалахуючи і згасаючи через кожні кілька секунд, наче намагаючись переконати Веліала, що ще є можливість повернутися. Але він обманював себе — вибору ніколи не було. Що б він не робив, і які б шляхи не обирав, у своїй уяві він врешті-решт опинявся саме в цьому місці, на цьому посадковому майданчику.

— Стривай, — вхопив він Еянола за руку. — Відана не намалювала нам захисний символ, — він вказав на своє чоло.

Бабця його знала, що робила — відповідні суміші нанесені на тіло у вигляді певного малюнку здатні були, як захистити, так і зломити волю людини, зробити її вразливою до впливу магії. Саме таким чином їй вдалося послабити захист Еянола, коли він вперше потрапив до Модроку в супроводі батька — нанесла на його чоло малюнок фарбою з листя і кори акації, які ще з давніх-давен предки використовували для введення людини в медитативний стан, що допомагав відкрити свідомість космосу.

— Це вже не має значення, — відповів Еянол, а його затуманені очі наче дивилися не на Веліала, а зазирали в його душу, від чого у того тілом пробігся холодок.

Молодик рушив до круглого люка, що вів у нетрі скелі, і підняв його помахом руки. Веліалу нічого не залишалося, окрім як попрямувати за ним у самий осередок в’язниці аккаїв.

Опинившись всередині, Веліал повільно попростував довгим круглим коридором з чорного каменю. Попереду — масивні круглі двері з металу, які почали прочинятися з монументальним стогоном. Письмена на їхній поверхні належали мові такій древній, що нею розмовляли ще ті, хто був на землі до людей і до аккаїв — ті, кого зараз називали богами. Читати їх вголос неможна, але не у всіх вистачає сил відірвати від тих літер погляд. У коридорі були чутні стишені голоси, ледь вловимий шепіт жерців аккаїв, котрі і вдень і вночі молились своїм жорстоким богам.

За дверима їх очікував сам жрець, повернутий до них, але обличчя його приховувалося під каптуром, тож незрозуміло було, чи він дивиться на них. Хоча Веліал був певен, цим створінням не потрібен зір, щоб бачити речі недосяжні для звичайного смертного. Постать під балахоном була висока і згорблена — можливо, під вагою всіх тих ланцюгів, що складалися з металевих пластинок, на яких мерехтіли блакитним світлом древні позначки рун.

Не зронивши ані слова, Веліал видобув з внутрішньої кишені велику металеву буллу, скріплену підписами всіх комісарів, і простягнув її аккаю. Мав дивне відчуття, що блакитне світло, що линуло від очей створіння і коливалося, як невагома пір’їнка в повітрі, заманювало його зазирнути в ті очі, наче космос заманює поринути у його простори. Але він чинив опір нездоланному бажанню, бо знав, ті, хто дали собі волю і зазирнули в очі аккая, пізнали існування всесвіту, від його початку і до кінця, від чого одразу ж втратили глузд.

Бліда кістлява рука жерця простяглася до булли і взяла її, не фізично, як це зробила б людина, а силою магії — і булла полинула в його напрямку. Аккай витратив не більше секунди на вивчення її змісту і з його легень під важким балахоном вирвалось монументальне зітхання, від якого у Веліала шкірою побігли мурахи.

— Це порушення, — голос аккая загудів у кам’яному коридорі тембром, який не був притаманний жодному створінню на землі.

— Вибач, жерцю, — ледь вичавив із себе Веліал. — Наказ Комітету Десятьох.

Бліда рука, єдина частина тіла, що коли-небудь являлася з-під каптура перед людські очі, обертала буллу в повітрі, вивчаючи її.

— Назвіть причину звільнення в’язнів.

З лівого вуха у допитуваного потекла цівочка крові, залоскотала шию і просочилася під одяг.

— Їх виправдали, — відповів він.

Створіння знову зітхнуло.

— Руни?

Еянол продемонстрував жерцю скриню з рунами — ту саму скриню, котру вони не більше години тому видобули зі склепу матері Бажени.

Ще кілька хвилин троє стояли в очікуванні. Обидва чоловіки, котрі видавали себе за Червоних блискавок, мовчали. Аккай тихо шепотів щось сам до себе — здавалося, що він радиться зі своїми побратимами, з якими має телепатичний зв’язок. І йому у відповідь шепотіли голоси. А коли голоси затихли, він стиснув долоню у кулак, і металева булла зникла у спалаху блакитного світла — так жрець забрав річ у своє володіння. Після чого він розвернувся до інспекторів спиною і полинув скрізь прочинені металеві двері в залу, де перебували в ув’язненні Ровен і його послідовники. Численні металеві ланцюги і сонце зі шпичаків, закріплене на спині у жерця, тихенько дзеленчали.

Ледь не втрачаючи свідомість через перенапругу від спілкування з древньою сутністю, Веліал почвалав слідом, а за ним Еянол. Їхні кроки відлунювали у величезній залі, стеля якої потонула десь високо над головами в абсолютній темряві. Звідти долинали писк кажанів і шурхіт їхніх крил.

Аккай зупинився у центрі зали і вивів у повітрі голубим пломенем знак — древній символ своєї мови, який наказував всім тюремним камерам піднятися. Щось в глибині в’язниці, під ногами, ляснуло. Веліал здригнувся від несподіванки, коли всі люки в підлозі почали раптом підійматися. Серце його, наче розміром з відро свинцю, заповнило весь простір в грудях, і йому забракло повітря. Еянол же навпроти зберігав спокій і холоднокровність. Він поставив скриню на підлогу і відкрив її. Неспроможний ясно мислити, Веліал просто стояв і споглядав.

В Модрок сторонні не допускалися, окрім двох постійних інспекторів з Червоних блискавок, котрі навідувалися раз на місяць, щоб перевірити, чи в’язні були на місці і чи ніхто з них не помер. Про подробиці цих візитів блискавки не патякали, тому звичайні смертні навіть уяви не мали, як виглядав Модрок і в яких умовах перебували там в’язні. Видовище ошелешило навіть Веліала.

В’язні корчилися в муках за ґратами, які стискали їх, змушуючи постійно перебувати у вертикальному положенні. Тіла заціпеніли під дією магії аккаїв, що блакитним світлом пульсувала у їхніх венах. Всі вони постійно знаходилися там в напівпритомному стані, між реальністю і снами. Дивлячись на них, Веліал думав, що жодна людина не заслуговує на таке покарання, навіть вони.

Одним порухом руки, аккай підняв у повітря зі скрині чорні лискучі камінці з написаними на них символами. Кожен поринув до окремої клітки із в’язнем і розмістився у призначеній для нього заглибині.

* * *

Кістки у Едварда виявилися міцніші за поруччя сходів, які ігуана потрощила, як сірники, коли всією вагою кинулася на них. Сам він ледь встиг відскочити до вікна і повис на гардинах, які нещодавно так старанно випрасувала Відана. Вчепився у них, щоб встати, але кільця, на яких ті висіли, з гучним клацанням повідламувалися, відправляючи Едварда знову на підлогу, борсатися у власному пальті.

Над самим вухом почулося гарчання, що рокотало у величезних лускатих грудях, як лава у жерлі вулкана. Лапа наступила йому на живіт, впиваючись в шкіру пазурами, кожен розміром, як крюк підйомного крана. Задихаючись під вагою тварюки і від смороду з її пащі, яка збиралася наступної миті поласувати його обличчям, Едвард намагався намацати обріз за поясом, але зброї там не виявилося.

Обріза не було ніде поблизу. Ревучи від натуги і відчуваючи, як лапа ящірки от-от зламає йому ребра і перетворить нутрощі на омлет, Едвард вхопився за гострий уламок поруччя і загнав його в щось м’яке на тілі лускатого ворога. Ящірка відсахнулася і забрала лапу. Чоловік нарешті вдихнув на повні груди і одразу ж перевернувся і відповз за невеличкий перестінок. Лускатий вищав і намагався лапою витягнути уламок, що застряг десь у нього між зубами. Величезний хвіст гатив все, що траплялося на його шляху, і один з таких могутніх порухів виштовхнув купу друзок з передпокою в кімнату очікування, де Едвард ховався за перестінком.

Серед мотлоху в місячному світлі блиснув ствол. Не роздумуючи, Едвард кинувся за зброєю, але саме в ту мить, коли він заволодів нею, на його пальці наче ковадло впало. З криком він висмикнув руку з-під хвоста ящірки: кілька пальців були поламані — він знав те відчуття напевне. Колись йому вже ламали пальці металевим люком, за яким переховувалися бойовики. Але цього разу це була його права рука — рука, якою він тримав зброю.

— Ах ти ж жаба болотна! Акселерат нещасний! — від болю він стиснув зуби. — Ну зачекай... зачекай... Годзилла недоросток!

У дверний отвір просунулася морда ігуани, в грудях якої знову загрозливо рокотало. Лапища наступила на обріз, а ящірка втягнула себе в кімнату. Завбачивши на підвіконні масляну лампу, Едвард кинувся до неї і схопив коробку сірників, що лежала поряд. Спробував відкрити її, але з поламаними пальцями це була не легка справа — руки не слухалися. Хотів запалити масляну лампу і закинути її тварюці в рота.

Пащека повна зубів ошкірилася, наближаючись. З рота в ящірки стирчав закривавлений уламок дерев’яного поруччя, який Едвард загнав туди, через що щелепи тепер не могли закритися. Але і без можливості вчепитися зубами, ігуана все одно була небезпечна. Едвард все намагався опанувати вогонь, як Прометей, якому поламали пальці: коробка відкрилася, але тепер він чиркав один сірник за іншим, не спроможний видобути жодної іскри.

Міцне тіло ящірки без будь-якого попередження кинулося на нього. Едвард заскочив, розсипаючи сірники, на підвіконня, в останню мить уникнувши зіткнення. Майже уникнувши. Ігуана добряче припечатала його ногу об металеву батарею. Від перелому кістки врятував лише військовий чобіт з товстою підошвою — спасибі таджикам, у яких він купив взуття.

Тварюка продовжувала атакувати, розмахуючи своїми пазурами, як ятаганами. Два з них прошили Едварду стегно. Пекучий біль пронизав місце, де плоть порвалася з характерним нудотним звуком. Рятуючись від ще одного змаху лапи з пазурами, він вхопився за карниз над вікном і рвучко підняв ноги, саме вчасно, щоб уникнути удару. Та карниз не витримав і обірвався, відправляючи Едварда прямо на голову чудовиську.

Коли він приземлився ящірці на голову, та, вдарившись об підлогу, загнала дерев’яний кілок, що стирчав з-поміж її зубів, глибше в щелепу. Кілок пробив їй верхню щелепу наскрізь. Ігуана завищала, розмахуючи головою. Едвард скотився з лускатого тіла на підлогу і нарешті вхопив обріз. Націлив його ящірці межи очі.

— Вибач. Я ж сказав: або ти, або я, — і натиснув на спусковий гачок, але постріл не пролунав.

Едвард відкрив обріз — нема патронів.

— Та ти знущаєшся! — після цього ігуана, яка стікала кров’ю і, від болю і люті, трощила меблі, вислухала потік добірної лайки.

Накульгуючи на порізану ногу, Едвард вибіг в передпокій і виламав дверцята шафки, звідки посипався усілякий мотлох. Навпомацки він знайшов на полиці коробку з патронами. Звуки хаосу наближалися — ящірка знову заполонила собою весь простір в невеличкому передпокої.

Затиснувши зброю під пахвою, Едвард згодував у патронники два патрони, замкнув відкидний ствол і вистрілив лівою рукою у темряву просто перед собою. Короткий спалах вирвав із темряви розчепірену пащеку залиту кров’ю. Наступної миті Едварда наче з відра облило гарячою кров’ю, а по стінках з нудотним ляпанням розлетілися шматки мізків. Мертва туша з розірваною на ганчірки головою впадала до його ніг.

Гардини нарешті сталися в нагоді — Едвард витер ними залите кров’ю лице і руки. Коли потрясіння від всього, що сталося, трохи минуло, і до нього повернулося розуміння, через що він взагалі примчав назад додому, Едвард кинувся через приймальню до Бажениного кабінету і побіг вверх сходами.

Бажену він знайшов на підлозі в її невеличкій кімнаті відпочинку, де вона зазвичай гадала на картах. Лежала вона горілиць, очі широко розплющені, а обличчя навколо вуст закривавлене. Едвард, раптом втративши всі сили, завалився спиною на одвірок — вона мертва. Його почало трусити, підійти він не наважувався, наблизитися означало — переконатися, що все скінчено. Він притис до губів руку тильною стороною, не зважаючи на поламані пальці. Він готовий був стікати кров’ю, переламати всі кістки, стерпіти катування, аби тільки встигнути, бути вчасно, хоча б цього разу.

Аж раптом Баженині очі повільно кліпнули. Едвард підбіг до неї і обережно підняв її голову з підлоги. Перевірив, чи на долоні, якою він тримав її голову, не було крові. Погляд жінки, що до цього блукав десь серед тріщин на стелі, сфокусувався на ньому.

— Я викличу швидку, — Едвард роззирнувся, намагаючись згадати, чи був в цьому будинку взагалі телефон.

— Ні. Портал, — беззвучно проговорила Бажена — він вгадав слово за порухами її вуст. — Віднеси мене... до порталу...

* * *

Клітки прочинилися з гучним брязкотом. Блакитне світло, яке живилося від магії аккаїв, витекло з вен в’язнів, наче отрута, і розчинилося в повітрі. Очі, в яких вже кілька років не жевріло жодного почуття чи сенсу, просвітліли — в’язні прокинулися від болісного сну, більше схожого на тортури.

Діти, жінки і чоловіки, котрі ще вчора були приреченні на довічне ув’язнення, тепер були вільні, але кволі, як кури, які щойно пережили епідемію. Вони ледь трималися на ногах і мусили хапатися за грати, щоб встояти. Малі діти, а найменшому з в’язнів було всього вісім, падали на підлогу, тремтіли і стогнали, вкриті липким потом. Незабаром зала нагадувала поле бою, на якому приходили до тями ті, кого довгий час вважали мертвими.

В’язні роззиралися довкола, не тямлячи себе і не розуміючи, що відбувається. Деякі виглядали абсолютно божевільними. Леох, літній чоловік з горбом на спині, вийшов з камери, човгаючи домашніми туфлями, надітими на босу ногу, бо саме в такому вигляді його і затримали, коли він вдома закатував огірки. Він заходився беззвучно ридати. Його доньки, дорослі і малі, тихо душачись слізьми, зібралися навколо батька і обняли його з усіх боків.

Веліал, який спостерігав за цією зустріччю здалеку, криво посміхнувся. Суд переможців над переможеними в цій війні був страшним. Але тепер, коли всі прибічники Ровена опиняться на волі, їхні судді та кати заплатять за те, що зробили з ними.

Тоді Веліал обійшов залу довкола у пошуках своєї сестри і знайшов її в секції, яку тримали окремо — серед найнебезпечніших в’язнів. Веліал споглядав, як вона непевною ходою виходить з клітки. Її волосся, яке колись вражало блиском ідеальних завитків, тепер перетворилося на паклю незрозумілого іржавого кольору. Очі глибоко запали в очницях і звідти зиркали, запалені та несамовиті.

Завбачивши брата, Сивіла істерично посміхнулася і вже хотіла кинутися до нього, але він ледь помітно похитав головою — аккаї знали, що серед Червоних блискавок не допускалися спорідненні зв’язки із в’язнями, а надто радісна зустріч могла насторожити цих створінь. Сивіла все зрозуміла і вчасно зупинилася.

Поряд із нею зі своєї камери вийшов Торві. Красі його колись заздрили; тепер обличчя його змарніло, а очі, які колись посміхалися, здичавіли. Уявляючи зустріч Торві з його “любою” нареченою, Веліал ледь не реготав — от де спалахнуть почуття.

Але його глузування поступилося місцем трепету, коли він побачив, як із темряви забуття назустріч йому зробив крок Ровен. Він ані трохи не змінився. Ледь помітно кивнувши Веліалу — такою була подяка за порятунок — він склав руки за спиною і з виглядом задумливого полководця почвалав до виходу, не звертаючи ніякої уваги на емоції, що почали вирувати навколо, коли в’язні нарешті усвідомили, що вільні.

Морена, чорноволоса жінка лихої вроди з важким поглядом, яку тримали поряд з Ровеном, вийшла зі своєї камери так буденно, наче зійшла з автобуса. Недружньо блимнула на Веліала, який всі ці роки залишався на волі, і пішла услід за повелителем, а за нею — її тринадцять дочок, схожих на янголів смерті.

Жрець аккай передав самозванцям Червоним блискавкам скриню, в якій зберігалися персні відібрані у поплічників Ровена перед ув’язненням. Веліал і Еянол позадкували від наглядача у шанобливому напівпоклоні.

— Ми супроводжуватимемо вас до порталу, — раптом оголосив аккай. — Там ми передамо в’язнів його хранительці.

У Веліала шлунок скрутило у вузол, та він не подав виду. Наступної миті, з аккая наче вийшла ще одна постать. Таким чином, їх стало двоє. А потім троє, четверо, п’ятеро.

Ці п’ять постатей рушили за Веліалом і Еянолом спочатку довгим коридором, а потім сходами. Металеві ланцюги і пластини у них на спинах калатали на різні лади позаду. Веліал обливався холодним потом, кидаючи погляди на Еянола, але той наче зовсім не мав контакту з реальністю — Ровен і досі керував ним. Тож Веліал витирав спітнілі долоні об чорну військову форму з червоними смугами і заспокоював себе, що повелитель знайде вихід. Інакше їм всім кінець.

На посадковому майданчику на верхівці витесаної зі скелі твердині, яку взагалі було важко назвати будівлею через відсутність зрозумілих архітектурних пропорцій та вікон, погойдувався у потоках вітру старий дирижабль. Дверцята гондоли дирижаблю були прочинені, і щойно звільнені в’язні проходили через них по-одному на борт. Всі вони були такі слабкі, що ледь могли підняти ноги, щоб переступити високий поріг на вході до гондоли. Вони не зможуть чинити опір аккаям, якщо ті нападуть. А вони нападуть, тому що біля порталу їх не зустрічатиме хранителька.

Про те, що вона має на них там чекати, Веліал не знав. Він не міг побороти палке бажання підійти до ватажка і запитати в нього, як той збирався витягти їх всіх з цієї халепи, але залишалося тільки свердлити поглядом потилицю цього спокійного чоловіка, який завжди був сам на сам зі своїми думками. Веліал заспокоїв себе, що повелитель знайде вихід — так було завжди. Крім того разу, коли Бажена розпочала проти нього свою гру — незбагненна поразка Ровена, пояснення якій Веліал і досі не знайшов. Невже повелитель не передбачив її зради? Невже його волю могло послабити снодійне? У той день, коли Ровена затримали і Ордени пали, Веліал мав відчуття, що їхній ватажок дозволив цьому статися, бо все, що з ним траплялося, завжди було лише частиною більш грандіозного плану. Але ж, що за план мав за мету заточити Ровена і його послідовників у в’язницю назавжди?

Капітан дирижабля тримався за кермо, споглядаючи з відкритим ротом, як пасажири заходять на палубу. А коли позаду на поруччя сіла чайка і голосно верескнула, у бідолахи аж коліна підігнулися від переляку.

— Їх звільнили за наказом Комітету десятьох, — насунувся на нього Веліал, коли зайшов на борт. — Просто виконуй свою роботу. Ясно?

Чоловік повільно кивнув, закрив рота і зачинив за останнім пасажиром, Еянолом, дверцята. Капітан блимнув на високі постаті аккаїв, котрі стояли на майданчику.

— Ми готові відправлятися, — сповістив його Веліал.

Капітан, кремезний чоловік з лискучою лисиною у віночку рудого волосся, кожного разу кивав, коли отримував розпорядження. Кивнув і цього разу. Він потер персня з розколотим каменем об грубу тканину пальта і метнув закляття у мотузку, що тримала дирижабль прив’язаним до тумби на посадковому майданчику. Мотузка ожила, мов змія, і сама розкрутилася, звільняючи судно.

Дирижабль полинув у зворотному напрямку, так легко і спокійно, як пір’їнка, яку підхопив вітерець. Аккаї пішли за ним, наче у повітрі пролягала дорога, яку ніхто, окрім них, не бачив. Там, де під балахонами ступали їхні ноги, спалахували плями голубого світла, наче дійсно їхні кінцівки торкалися якогось невидимого магічного моста.

Найслабші з в’язнів повсідалися під бортами гондоли, звісивши голови, як зав’ялі квітки. Старий Леох все продовжував ковтати старечі сльози, а його доньки горнулися до нього і зиркали по сторонах запаленими очима.

Сам Ровен стояв посеред палуби, пильно вдивляючись вдалечінь — туди, де скоро мав вигулькнути з темряви маяк. На його зосередженому обличчі ковзали плями світла від ліхтаря, що хитався у нього над головою. Аккаї були доволі далеко, тож Веліал наважився наблизитися.

— Володарю, — стишено звернувся він, — що ми будемо робити? З цього місця вихід є лише через два портали. До іншого — кілька днів льоту.

— Бажена жива? — після довгої паузи запитав той.

Веліал спіймав на собі погляд Торві, який стояв неподалік, кутаючись у власні руки, немов божевільний.

— Так. Вона жива. Але вона не завадить нам.

— Мені тепер ніхто не завадить, — відгукнувся Ровен.

Веліал спантеличено перевів погляд на Морену, яка криво усміхалась, демонструючи, що вона, на відміну від Веліала, посвячена у таємниці повелителя. Тоді поглянув на Еянола, але той стояв позаду Ровена, як його безмовна тінь, маріонетка у грі, правила якої йому не пояснили. На якусь мить Веліал відчув, що його становище нічим не відрізняється від Еянола. Що його просто використали.

* * *

На другому поверсі було зимно. Вітер, що залітав з настіж прочинених дверей в самому кінці освітленого газовими лампами коридору, приніс аромат моря.

— Скоріше, — прошепотіла Бажена — її голова лежала у Едварда на плечі.

Він побіг до дверей, несучи її на руках.

— Що мені зробити? Зачинити їх? — питав він.

— Ні. Ключ у них, — голос у неї був слабкий, наче життя в ній ледь жевріло.

Коли Едвард наблизився до дверей, відсахнувся від провалля, що починалося ледь не біля самого порога. Там, далеко внизу, поверхнею моря бігли біленькі баранці.

— Маяк, — сказала Бажена.

На лисій верхівці скелі зліва від дверей височіла башта з білого каменю. Трава, що проросла поміж каміння тріпотіла на вітрі, через що споруда нагадувала опудало. Увінчував маяк гігантський ліхтар. Він обертався і раз за разом блимав сліпучим світлом, наче намагався відбитися від темряви навколо себе.

— Вони вже близько, — Бажена слабким порухом вказала на цяточку жовтуватого світла, яке рухалося із темряви в їхньому напрямку. То був дирижабль.

Едвард опустив її на землю, посадив біля дверей.

— Скажи мені, що робити.

Він міг би дочекатися, поки дирижабль наблизиться достатньо, щоб вистрілити в нього з обріза — одного пострілу буде достатньо, щоб відправити їх на дно моря. Але Бажена похитала головою, коли він потягнувся рукою до пояса.

— Не можна підпускати Ровена близько. Ти не знаєш, на що він здатен.

— То що робити?

Вона насилу проковтнула. Довге волосся струменіло у потоках вітру навколо її обличчя, наче саме життя полишало її тонкими цівками.

— Маяк. Він має засвітитися червоним світлом. Щоб передати аккаям сигнал.

— Добре. Я швиденько.

Без зволікань, Едвард побіг вузенькою доріжкою з крихких уламків кам’яних брил до високої споруди. У нозі, котру пазурами розсікла клята ящірка, м’язи сіпалися від болю. Але він вмів приборкувати біль не гірше заклинача змій. Вітер рвав на ньому одяг і, мов борець, намагався повалити на лопатки. Щоб встояти, доводилося хапатися за сухі кущі, що тремтіли по обидві сторони від доріжки.

Нарешті, діставшись маяка, Едвард смикнув дебелі двері і залетів всередину, а потім, майже навпомацки, побіг вверх гвинтовими сходами, що оповивали башту. Одного разу він вже бував всередині маяка: колись, ще хлопчиком, він бував у дядька в Луїзіані, де той разом з туристами виходив у Мексиканський залив, щоб ті поплавали з груперами та іншими рибинками, яким не варто було сувати пальці в рота. Саме дядько і провів Едвардові екскурсію всередині маяка. Цей за будовою мав бути таким самим, але ж де саме змінити колір світла? Це має бути якась магічна штуковина? Чому не запитав у Бажени? Чи варто було повернутися? Він визирнув у вузеньке віконечко: пляма світла, яка була дирижаблем, майоріла вже на відстані пострілу снайперської гвинтівки. Едвард точно знав: не раз знімав противника гронами з відстані в дві з половиною тисячі метрів. Маяк — ідеальна засідка для снайпера. Йому б тільки його стару гвинтівку — тоді б він довів Ровену, що і сам володіє магією.

Едвард дістався верхнього майданчика, ледь не втрачаючи свідомість на останній сходинці — в чоботі вже було повно крові, аж хлюпало.

— Не зараз, — звелів він сам собі і штовхнув вверх люк над головою — у темряву всередині башти увірвалося сліпуче світло від ліхтаря маяка.

Притискаючи руку до ран на нозі, Едвард втягнув себе в отвір люка і, хапаючись за поруччя, підвівся. Дерев’яна платформа збудована навколо ліхтаря, заскрипіла під його ногами — вся конструкція здавалася доволі хиткою. Десь тут мав бути якийсь перемикач. Едвард рушив довкола, намагаючись не дивитися на сліпуче світло ліхтаря, який неквапливо обертався з монотонним гудінням. Біля підніжжя механізму, він знайшов важіль, який мав насунути на ліхтар червону плівку, і нахилився до нього.

— Стій! — пролунало з пітьми десь зовсім поряд, а коли ліхтар зробив ще один оберт, його світло вихопило з темряви гороб’ячу постать Відани, яка націлила на Едварда персня. Іншою рукою вона притискала компрес до вуха. Потім, коли ліхтар продовжив крутитися, все знову занурилося у пітьму. — Не раджу тобі рухатися, синку. Я все одно бачу твій силует і не схиблю.

— Зрозумів, — спокійно відповів він. А коли ліхтар знову облив їх світлом, Відана побачила, що Едвард націлив на неї обріз. Наповзла темрява, у якій вони обидва тримали одне одного на прицілі.

Відана тихенько захихотіла, немов старенька над витівками свого шибеника-онука.

— Не стрілятимеш же ти в стару жінку?

— Я солдат.

Неначе це якось його виправдовувало. Ніяк не виправдовувало, але багато чого пояснювало: одного разу, на католицьке Різдво, Едвард був змушений застрілити хлопчика, якому було не більше десяти. Хлоп’я йшло в його напрямку, увішане гранатами — от такі у дитини були іграшки, замість ялинкових. Він наказував хлопцю зупинитися, але малий вже тоді так ненавидів ворога, що готовий був вмерти, аби забрати життя хоча б одного з них.

Едвард не мав бажання стріляти у Відану — вона йому подобалась, і провина її була лиш у тому, що вона опинилася на ворожій стороні.

— Ви ледь не вбили Бажену, — холодно проговорив він, наче вмовляючи самого себе, що має вистрілити.

— Вона теж солдат. Знала, на що йшла.

— Як і ви.

Вони продовжували цілитися одне в одного. Світло змінялося темрявою. Знову. І знову. Світло. Темрява. Світло. Темрява.

— Що станеться, якщо маяк засвітиться червоним? — запитав Едвард, його палець вже лежав на спусковому гачку.

— Для аккаїв це буде сигналом тривоги, і вони знищать дирижабль. Цього я не допущу.

Поки його приховувала темрява, Едвард кинув погляд в напрямку дирижабля — посудина вже була не більше ніж за кілометр від порталу. Одна думка калатала в голові: вони вб’ють Бажену. Більше гаяти час не можна. Якщо він поверне важіль, Відана вб’є його. І хоча якісь там кляті незрозумілі аккаї знищать дирижабль з в’язнями, безпорадна Бажена, у якої навіть немає перстня, залишиться сам на сам з Віданою. Є лише один вихід: якщо він застрілить стару, а вона — його, цього вистачить, щоб привернути увагу аккаїв.

Певно, рішучість відбилася на обличчі Едварда, тому що з наступним проблиском світла маяка, Відана прийняла напружену позу. Світло в останній раз змінилося темрявою, і на верхівці маяка пролунав оглушливий подвійний постріл.

* * *

На палубі дирижабля всі охнули, спостерігаючи, як вихор вогню і уламків на верхівці маяка немов засмоктала якась чорна діра. На мить все занурилося у суцільну тишу і темряву, коли ліхтар маяка відвернувся. Капітан присів за кермом. У жовтуватому світлі палубного ліхтаря, який залишився чи не єдиним джерелом світла у всьому всесвіті, Веліал обмінявся поглядом з Торві, а потім із Сивілою.

За мить, жовте око маяка на верхівці скелі стало червоним.

— Я не хочу назад, — скрикнула Сивіла і кинулася до брата. — Не дай їм забрати мене знову!

Ровена, здавалося, зовсім нічого не бентежило. Аж поки на дирижабль не налетіли з жахливим рокотанням аккаї — звук їхньої люті нагадував гортанне завивання будистських монахів, коли вони звертаються до Бога. Але Бог, якому служили аккаї, не пропонував спасіння, а молитва, якою вони зверталися до нього, несла лише смерть.

Чорні постаті у балахонах оточили дирижабль. Голубе світло, що завжди живило письмена на їхніх молитовних ланцюгах, змінилося червоним — вони немов акумулювали всю силу, що в них була, щоб завдати нищівного удару.

— Зробіть щось! — Веліал підбіг до Ровена. — Вони ж знищать нас!

Однак Ровен спокійно дивився на аккаїв, що пливли у повітрі перед дирижаблем. Веліала вразило раптове усвідомлення — повелитель втратив глузд, поки був в ув’язнені.

— Захисний щит! — крикнув він всім.

В’язні підвелися і кожен вичаклував мерехтливе захисне поле. Але Торві лише скептично похитав головою.

— Ти не знаєш, з чим маєш справу, — сказав він. — Закляття не допоможуть проти аккаїв.

Аж раптом вони помітили, що Ровен наче запалав зсередини: шкіра його засичала, і на ній проступили руни древньої аккайської мови, немов хтось випік їх розпеченим тавром на його тілі. Морена дико зареготала і закинула руки догори, витанцьовуючи у дикому танці — вона розуміла, що відбувається. Веліал почав теж усвідомлювати: Ровен, перебуваючи в ув’язнені у аккаїв, навчився їхній магії, і тепер імітував те, що робили вони самі. І коли наглядачі Модроку вдарили по в’язням своєю нищівною силою, Ровен відбив її поцілив нею у самих аккаїв.

Нічне небо розкололи язики червоної блискавки, страшенно затріщало і заскреготало. Застогнала дерев’яна гондола дирижабля, зарипіли мотузки, що утримували напнутий балонет. Веліал та інші попадали на палубу, прикриваючи голови руками. Блискавки били і пронизували чорні постаті аккаїв, від чого ті страхітливо верещали і врешті решт, забралися геть, розчинившись у повітрі.

Встановилася тиша. Веліал підняв голову — Ровен так і стояв посеред палуби, лише трохи похитнувся виснажений, але втримав рівновагу. Веліал захихотів — він не міг повірити своїм очам. І все ж таки, деякі з в’язнів загинули. Біля шокованої Сивіли, яка тремтіла на підлозі, лежали двоє вбитих дітей. Зі стогонів Леоха було зрозуміло, що загинула котрась з його дочок. Капітан також лежав біля керма мертвий.

Портал вже був зовсім близько. В передсвітанкових сутінках проступали обриси скелі. Але шкіряний балонет дирижабля було пошкоджено. Вони втрачали висоту. Однак ще хвилина, і вони досягнуть порталу, посудина здужає. І тоді Веліал побачив того нестерпного нахабу, охоронця Бажени. Він стояв на доріжці між порталом і маяком, а у руках тримав обріз.

— Щасливого плавання! — крикнув Едвард і вистрілив.

Пасажири тільки і встигли поглянути вгору, перш ніж балонет вибухнув, і всі вони полетіли вниз, де їх всіх злизала могутня морська хвиля.

* * *

Едвард розплющив очі: над ним яскраве сонце на білому небі. Аж раптом сонце згасло. Він кілька разів щільно заплющив очі і лише тоді зрозумів, що то було не сонце, а лампа на стелі. Повернути голову було важко, але йому вдалося. Поряд стояли металеві ліжка, як у лікарні початку двадцятого століття. Напруживши пам’ять, щоб зрозуміти, як він взагалі сюди потрапив, Едвард пожалкував — краще б він нічого не пам’ятав.

Двері прочинилися, і в кімнату хтось увійшов. Кроки наблизилися до ліжка, у якому він лежав. В полі зору з’явилася Бажена. На вид, жива і неушкоджена. Вона сіла поряд з ним і накрила рукою його руку. Обличчям її пробіглася спочатку сумна посмішка, а потім накотили сльози. Та жінка швидко змахнула їх тильною стороною долоні, видихнула і знову набула спокійного вигляду.

— Ти врятував мені життя, Едварде. Двічі.

— Так. Я такий собі Ланселот. Завжди до ваших послуг.

Едвард посміхнувся до неї, хоча не був певен, що він мав сили будь-кого підбадьорювати, бо, певно, дія знеболюючого добігала кінця, і тіло його наповнювалося болем: хоч йому і вдалося ухилитися від закляття Відани, хвилею його все ж таки викинуло з верхнього майданчика маяка, і він добряче перерахував собі кістки.

— Тут скоро стане небезпечно, — сказала Бажена після довгої паузи. Слова давалися їй важко: — Це не твоя війна і з мого боку буде егоїстично просити тебе залишитися. Тому, щойно ти одужаєш...

Він стиснув її руку і змусив подивитися на нього.

— Ти сама знаєш, що я не поїду. Тільки не тепер.

— Буде війна, у якій ти нічим не зможеш зарадити.

— Ти розповідала мені про ритуал, який можна пройти, щоб здобути магічні здібності.

— Ти сам не знаєш, про що говориш.

— Так чи інакше, я залишаюся. У мене більше шансів загинути, якщо за мною прийде той блондинчик із білими очиськами, аніж від ритуалу. Що я втрачаю? Так, я хоча б зможу захистити нас.

— Якщо ритуал пройде успішно.

— Я готовий ризикнути. А ти? Ми з тобою воїни, ми знаємо, що таке ризик.

Бажена вагалася, але Едвард відчував, що вмовив її. Скоро він зможе добряче надрати кілька магічних задниць.

Звернення до читача

Дякую, любий читачу, за те, що провели час разом з Едвардом і Баженою!

Якщо Вам сподобалася книга, автора дуже потішить Ваш коментар. Залишити Ви його можете на платформі, де Ви завантажили книгу, або на вебсайті Goodreads.

До наступних зустрічей!

Про автора

Марина Гайдар, канадсько-українська письменниця, автор серії готичних детективних романів “Тіні Кассандри”. Переможниця конкурсу коротких оповідань жахів “Twisted 50” Лондон, 2017. Має публікацію оповідання у збірці “Різдвяний шепіт”. Марина також професійно пише сценарії та працює у кіно в Канаді.

Жанри, у яких Марина найбільше любить писати – історичний детектив, містика, фентезі та наукова фантастика. Улюблені автори: Ремарк, Остін, Дяченки, Несбьо. Марина — поціновувачка кіно та кави, дуже любить котів.

Вважає, що найліпший спосіб, у який можна здобувати життєвий досвід та натхнення — це подорож. На серію готичних детективних романів її надихнув візит до Хайгейтського цвинтаря у Лондоні.

Мріє вирушити у навколосвітню подорож.