Присвячую Хі-Чон, Юні та Цзінь-Гую

Сім способів читати книжку «23 прихованих факти про капіталізм»

Спосіб перший. Якщо ви навіть не впевнені, що знаєте, що таке капіталізм, читайте в такому порядку:

Факти № 1, 2, 5, 8, 13, 16, 19, 20 і 22.

Спосіб другий. Якщо ви вважаєте політику марнуванням часу, читайте в такому порядку:

Факти № 1, 5, 7, 12, 16, 18, 19, 21 і 23.

Спосіб третій. Якщо ви цікавитеся, чому ваше життя не поліпшується, незважаючи на постійне зростання доходів і неухильний розвиток технологій, читайте в такому порядку:

Факти № 2, 4, 6, 8, 9, 10, 17, 18 і 22.

Спосіб четвертий. Якщо ви вважаєте, що одні люди багатші за інших тому, що вони талановитіші, освіченіші та заповзятливіші, читайте в такому порядку:

Факти № 3, 10, 13, 14, 15, 16, 17, 20 і 21.

Спосіб п’ятий. Якщо ви хочете дізнатися, чому бідні країни бідні та як вони можуть стати багатшими, читайте в такому порядку:

Факти № 3, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 15, 17 і 23.

Спосіб шостий. Якщо ви вважаєте, що у світі немає справедливості й виправити нічого не можна, читайте в такому порядку:

Факти № 1, 2, 3, 4, 5, 11, 13, 14, 15, 20 і 21.

Спосіб сьомий: читайте все в тому порядку, у якому воно надруковано.

Подяки

Під час написання цієї книжки мені допомагали багато людей. Айвен Малкехі, мій літературний агент, який відіграв головну роль у появі моєї попередньої книжки «Злі самаритяни», присвяченої країнам, що розвиваються. Він постійно спонукав мене написати ще одну книжку, щоб залучити ширшу читацьку аудиторію.

Пітер Джінна, мій редактор у видавництві Bloomsbury USA, не тільки давав цінні редакторські відгуки, а й зробив вирішальний внесок у визначення ідеї цієї праці, запропонувавши назву ще на етапі моїх роздумів над концепцією книжки. Вільям Ґудлед, мій редактор у видавництві Allen Lane, очолював редакційну роботу й чудово впорався із приведенням рукопису до належного вигляду.

Багато людей читали окремі розділи цієї книжки та пропонували корисні зауваження. Данкан Ґрін, прочитавши всі розділи, поділився зі мною дуже цінними порадами як щодо структури, так і щодо змісту. Джефф Гаркорт і Діпак Найяр прочитали багато розділів і надали далекоглядні рекомендації. Дірк Беземер, Кріс Крамер, Шайладжа Феннелл, Патрік Аймем, Дебора Джонстон, Емі Клацкін, Баррі Лінн, Кенія Парсонс і Боб Роуторн читали різні розділи. Їхні вказівки були цінними для мене.

Без допомоги моїх здібних наукових асистентів я не зміг би зібрати той детальний матеріал, який склав основу книжки. Я дякую, в алфавітному порядку, своїм колегам за їхню допомогу: Бхаргаву Адхварью, Гассану Акраму, Антоніо Андреоні, Юрендру Баснетті, Мухаммаду Ірфану, Вієрайюту Канчучату і Франчесці Рейнхардт.

Я також хотів би подякувати Чон Сен-Іль і Лі Бум за надання даних, які було складно роздобути.

Нарешті я висловлюю подяку своїй родині, без підтримки та любові якої цю книжку ніколи не було б закінчено. Хі-Чон, моя дружина, не тільки надихала під час її написання, а й прочитала весь текст і допомогла структурувати та викласти його в більш доступний для читачів спосіб. Поділившись деякими своїми ідеями з Юною, моєю донькою, я був надзвичайно радий спостерігати, як вона реагувала на них з інтелектуальною зрілістю, дивовижною для 14-річної тінейджерки. Цзін-Гуй, мій син, подарував мені для книжки низку дуже цікавих ідей, а також надав велику моральну підтримку. Присвячую цю книжку їм трьом.

Вступ

Світова економіка перебуває у безладі. Хоча фіскальні та монетарні стимули, до яких вдаються в безпрецедентних масштабах, запобігли перетворенню фінансової кризи 2008 року в повний крах світової економіки, ця глобальна криза досі залишається в пам’яті людства другим за глибиною економічним зламом в історії після Великої депресії. Коли я писав цю книжку (березень 2010-го), дехто оголошував про закінчення рецесії, але стійке відновлення аж ніяк не уявлялося неминучим. За відсутності фінансових реформ м’яка монетарна і фіскальна політика веде до утворення нових фінансових «бульбашок», тоді як реальна економіка залишається без фінансових ресурсів. Якщо ці «бульбашки» луснуть, світова економіка може потрапити в ще одну рецесію (її «другу хвилю»). І навіть якщо відновлення буде стійким, наслідки кризи відчуватимуться ще роками. Щоб корпоративний сектор і домашні господарства відновили позитивний баланс, знадобиться, імовірно, кілька років. Величезний бюджетний дефіцит, спричинений кризою, змусить уряди істотно зменшувати державні інвестиції та норми соціального забезпечення, що негативно позначиться на економічному зростанні, посилить проблеми бідності та соціальної нестабільності, причому, можливо, на десятиліття. Дехто із тих, хто втратив роботу й будинок під час кризи, більше ніколи не повернеться до активного економічного життя. Це жахливі перспективи.

Ця катастрофа є результатом панування ідеології вільного ринку, яка править світом з 1980-х років. Нас запевняли, що ринки, якщо в них не втручатися, забезпечать найбільш ефективний і справедливий результат. Ефективний тому, що індивіди краще розуміють, як використовувати ресурси, які є в їхньому розпорядженні, а справедливий тому, що конкурентний ринок забезпечує відповідність винагороди індивідів їхній продуктивності. Нам розповідають, що бізнесу слід давати максимум свободи. Мовляв, компанії, які найближчі до ринків, знають, що саме найкраще для бізнесу. Якщо дозволити їм робити те, чого вони прагнуть, створюватиметься якнайбільше багатства, що принесе блага решті суспільства. Нам розповідали, що державне втручання в ринки призведе до зниження їхньої ефективності. Державне втручання часто спрямовується на обмеження масштабів створення багатства — через помилково витлумачені егалітарні міркування. І навіть якщо це не так, жоден уряд не в змозі перевершити результати самого ринку, оскільки він не має ні необхідної інформації, ні стимулів до ухвалення ефективних бізнесових рішень. Одним словом, нам пропонували покластися в усьому на ринок і позбавити його державного втручання.

Дотримуючись цієї поради, більшість країн протягом останніх трьох десятиліть впроваджували політику вільного ринку — забезпечували приватизацію державних промислових і фінансових компаній, дерегуляцію фінансового та промислового секторів, лібералізацію міжнародної торгівлі й інвестицій, а також зниження податку на прибуток і скорочення соціальних виплат. Така політика, як визнавали навіть її поборники, може тимчасово спричинити низку проблем, приміром, збільшення нерівності, але в підсумку добробут кожного зросте завдяки тому, що суспільство стане динамічнішим і багатшим. Приплив піднімає всі човни разом, згідно з популярною метафорою.

Результати цієї політики виявилися цілковитою протилежністю обіцянкам. Забудьмо на хвилину про фінансову кризу, болючі наслідки якої світ відчуватиме ще десятиліттями. Ще до неї, про що не підозрювало населення планети, політика вільного ринку спричинила уповільнення зростання, поглиблення нерівності й підвищення нестабільності в більшості країн. У багатьох заможних країнах ці проблеми маскувалися величезною кредитною експансією. Наприклад, гнітючість того факту, що в США заробітна плата залишалася на рівні 1970-х років, хоча тривалість робочого часу відтоді збільшилася, вдавалося нівелювати доступністю кредитування та споживчим бумом. У багатих країнах справи були досить кепські, а в країнах, що розвиваються, проблеми виявилися ще серйознішими. За останні три десятиліття рівень життя в країнах Африки на південь від Сахари не поліпшувався, а в Латинській Америці зростання доходів на душу населення сповільнилося на дві третини. Хоча окремим країнам, що розвиваються, вдалося утримувати швидкі темпи зростання економіки в цей період, які, однак, супроводжувалися стрімким зростанням нерівності. Показовим є приклад Китаю та Індії, які хоча і вдалися до часткової лібералізації, усе-таки відмовилися сповідувати повномасштабну політику вільного ринку.

Отже, те, в чому нас переконували апологети вільного ринку — або, як їх часто називають, неоліберальні економісти, — у найкращому разі виявилося правдою лише частково, а в найгіршому — цілковито не відповідало дійсності. Як я покажу в цій книжці, «істини», які пропагують ідеологи вільного ринку, засновано на некоректних припущеннях, на зашорених поглядах і навіть корисливих концепціях. Моя мета полягає в тому, щоб розповісти вам деякі важливі істини, які ідеологи вільного ринку приховують.

Ця книжка — не антикапіталістичний маніфест. Критикувати ідеологію вільного ринку не означає виступати проти капіталізму. Незважаючи на свої проблеми та обмеження, капіталізм, на моє переконання, є найкращою економічною системою з-поміж усіх винайдених людством. Я критикую конкретну версію капіталізму, яка панує у світі останні три десятиліття, тобто капіталізм вільного ринку. Це аж ніяк не єдиний варіант капіталізму і вочевидь не найкращий, як свідчить історія останніх трьох десятиліть. У книжці показано, що існують інші варіанти капіталізму, які повинні та можуть поліпшити капіталізм зразка ХХІ століття.

Хоча криза 2008 року змусила нас серйозно поставити під сумнів спосіб, у який влаштована і працює наша економіка, більшість людей у подальшому не порушують цих питань, вважаючи, що вони цікаві тільки фахівцям. Так і є, але до певного рівня. Точні відповіді вимагають знань у багатьох технічних галузях, більшість з яких такі складні, що самі фахівці не мають одностайності у їхньому трактуванні. Тому природно, що більшості з нас просто бракує часу або необхідної підготовки, щоб розібратися в технічних подробицях і свідомо міркувати про ефективність програми порятунку проблемних активів, необхідність діяльності «великої двадцятки», доцільність націоналізації банків або належні рівні виплат керівникам компаній.

А коли мова заходить про бідність в Африці, діяльність Світової організації торгівлі або правила забезпеченості капіталом банківських операцій у Банку міжнародних розрахунків, більшість з нас відверто розгублюється.

Проте нам зовсім не потрібно добре знатися на технічних подробицях, аби оцінити те, що відбувається у світі, й вимагати того, що я називаю «активною економічною громадянською позицією», тобто домагатися правильних дій від тих, хто перебуває на керівних посадах. Зрештою, ми ж робимо висновки з багатьох інших проблемних питань, незважаючи на відсутність специфічних знань. Так, не треба бути фахівцем-епідеміологом, щоб усвідомити обов’язковість санітарно-гігієнічних стандартів у харчовій промисловості, торгівлі м’ясом і ресторанному бізнесі. Розмови про економіку нічим не відрізняються від інших: якщо ви розумієте основоположні принципи та головні дані, ви можете робити деякі обґрунтовані висновки, не вдаючись у технічні подробиці. Єдина передумова — ваша готовність зняти рожеві окуляри неоліберальної ідеології, які ми звикли носити з ранку до вечора. Ці окуляри роблять світ простим і прекрасним. Але зніміть їх і подивіться на реальність.

Коли ви усвідомите, що насправді не існує такого явища, як вільний ринок, вас більше не обдурять люди, які засуджують будь-яке регулювання на тій підставі, що воно обмежує свободу ринку (див. Факт № 1). А коли ви зрозумієте, що «великий» активний уряд може сприяти економічному динамізму, а не стримувати його, вам стане ясно, що поширена недовіра до держави необґрунтована (див. Факт № 12 і Факт № 21). Усвідомлення того, що ми живемо зовсім не в постіндустріальній економіці знань, змусить вас поставити під сумнів доцільність нехтування, а подеколи і неявного схвалення спаду промислового виробництва у своїй країні, що притаманно деяким урядам (див. Факт № 9 і Факт № 17). Усвідомивши, що «економіка просочування благ зверху вниз» не працює, ви зрозумієте, що істинний сенс надмірного зниження податків на багатство — просто перерозподіл доходів, а не спосіб зробити багатими всіх, як нас дехто запевняє (див. Факт № 13 і Факт № 20).

Те, що сталося у світовій економіці, не було випадковістю або результатом дії непереборної сили історії. Не якийсь суворий закон ринку спричинив те, що зарплата звичайних американців не підвищувалася, робочий час збільшувався, тоді як доходи топ-менеджерів і банкірів росли, як на дріжджах (див. Факт № 10 і Факт № 14). Зовсім не через невпинний прогрес у технологіях зв’язку і транспорту ми дедалі гостріше відчуваємо міжнародну конкуренцію та хвилюємося про власну зайнятість (див. Факт № 4 і Факт № 6). І зовсім не був неминучим відрив фінансового сектору від реальної економіки в останні три десятиліття, який із кожним роком зростав і в кінцевому підсумку обернувся економічною катастрофою, яку ми сьогодні переживаємо (див. Факт № 18 і Факт № 22). Бідні країни бідні в основному не через якісь постійні структурні чинники — тропічний клімат, невдале географічне розташування або слаборозвинену культуру (див. Факт № 7 і Факт № 11).

Рішення людства, особливо рішення тих, хто має владу встановлювати правила, змушують події відбуватися саме так, як вони відбуваються, як я поясню це далі докладніше. Хоча жодна людина, яка приймає рішення, не може бути впевнена, що її вибір обов’язково дасть бажані результати, ті рішення, які були ухвалені, у деякому сенсі не є неминучими. Треба визнати, що ми живемо не в найкращому з усіх можливих світів. Якби було ухвалено інші рішення, світ був би зовсім іншим. З огляду на це ми повинні запитати, чи мають рішення, які ухвалюють багаті й сильні світу цього, обґрунтовані та надійні докази. І тільки після цього ми маємо право вимагати правильних дій від корпорацій, держав і міжнародних організацій. Без активної економічної громадянської позиції ми завжди будемо жертвами людей, які мають можливість вирішувати за нас, які пояснюють нам, що все відбувається тому, що так треба, а отже, змінити що-небудь неможливо, хай би якими неприємними та несправедливими здавалися ці рішення.

Ця книжка покликана озброїти читача розумінням того, як насправді працює капіталізм і як можна змусити його працювати краще. Однак це не економіка для «чайників». Вона одночасно значно простіша і значно складніша.

Вона простіша, ніж економіка для «чайників», оскільки я не дуже вдаюся в технічні подробиці, пояснення яких наведено в базових підручниках з економіки. Однак цими технічними подробицями я нехтую не тому, що переконаний, ніби вони недоступні розумінню читачів. 95 відсотків економіки — це здоровий глузд, для чогось ускладнений, і навіть для решти 5 відсотків основні засади, якщо це не технічні подробиці, можна пояснити простими словами. Просто я вважаю, що найкращий спосіб вивчити економічні принципи — застосовувати їх для розуміння проблем, які найбільше цікавлять читача. Тому я зупиняюся на технічних подробицях лише тоді, коли вони стають актуальними, а не в межах систематичного викладу, як це робиться у підручниках.

Ця книжка, повністю доступна для читачів-неспеціалістів, водночас значно складніша, ніж економіка для «чайників». Справді, вона ґрунтовніша за інші поглиблені книжки з економіки в тому сенсі, що ставить під сумнів багато визнаних економічних теорій і емпіричних фактів, які інші автори приймають як належне. Хоча може здатися, що некоректно змушувати читача-неспеціаліста сумніватися у схвалених «експертами» теоріях та не довіряти емпіричним даним, що визнала більшість фахівців у цій сфері, ви переконаєтеся, що все насправді простіше, ніж здається, щойно перестанете беззастережно вірити заявам провідних експертів.

Більшість питань, які я порушую в цій книжці, не мають простих відповідей. У багатьох випадках я і намагаюся довести, що простої відповіді немає, усупереч запевненням економістів — прихильників вільного ринку. Але якщо не розібратися в цих питаннях, ми не зрозуміємо, як насправді працює світ. Не зрозумівши цього, ми не зможемо захистити свої власні інтереси, не кажучи вже про те, щоб творити більше благо як економічно активні громадяни.

Факт № 1. Не існує такого явища, як вільний ринок

Що вам розповідають

Ринки мають бути вільними. Коли держава втручається із вказівками про те, що робити, а чого не робити учасникам ринку, обіг ресурсів не може відбуватися з найвищою ефективністю. Якщо люди не мають можливості робити те, що вважають найбільш прибутковим, вони втрачають стимул до інвестицій та інновацій. Наприклад, якщо держава встановлює граничну орендну плату, власники нерухомості втрачають стимул підтримувати в порядку свої об’єкти або будувати нові. Інший приклад: якщо держава обмежує види фінансових продуктів, які можна продавати, то дві сторони договору, кожна з яких могла б отримати зиск від здійснення інноваційної угоди, що задовольняє їхні специфічні запити, не одержують можливої вигоди вільного контракту. Людям необхідно надавати «свободу вибору» (таку само назву має книжка уславленого ідеолога вільного ринку Мілтона Фрідмана1).

Чого вам не розповідають

Вільного ринку не існує. Усякий ринок має певні правила та межі, які звужують свободу вибору. Якщо якийсь ринок і здається вільним, то лише тому, що ми настільки безоглядно погоджуємося з обмеженнями, які лежать в його основі, що не помічаємо їх. Наскільки ринок «вільний» — об’єктивно визначити не можна. «Свобода ринку» — поняття політичне. Традиційні заяви економістів — прихильників вільного ринку, що вони прагнуть захистити ринок від політизованого втручання держави, є неправдивими. Держава завжди бере участь у тому, що відбувається на ринках, а прихильники вільного ринку так само політично заангажовані, як і будь-хто інший. Спростувати міф, що існує таке явище, як об’єктивно визначений вільний ринок, — це перший крок до розуміння капіталізму.

Праця повинна бути вільною

У 1819 році на обговорення британського парламенту було винесено новий законопроект, який регламентував дитячу працю, — Акт про регулювання праці на бавовняних фабриках. За сучасними мірками, запропонований закон був напрочуд «скромний». Він забороняв брати на роботу малих дітей — тобто тих, кому не виповнилося дев’яти років. А дітям старшого віку (від десяти до шістнадцяти років), як і раніше, дозволялося працювати, але кількість робочих годин для них зменшилася до дванадцяти на день (еге ж, із дітлахами почали поводитися дуже лагідно). Нові правила стосувалися тільки бавовняних фабрик, бо вважали їх винятково небезпечними для здоров’я робітників.

Пропозиція викликала неабияку полеміку. Опоненти вбачали в ній порушення святості свободи договору і, отже, руйнування самої основи вільного ринку. У дебатах щодо законопроекту деякі члени Палати лордів заперечували його на тій підставі, що «праця повинна бути вільною». Їхня аргументація була така: якщо діти хочуть працювати (і їм це потрібно), а власники фабрик бажають їх працевлаштувати, то що у цьому поганого?

А сьогодні навіть найпалкішим прихильникам вільного ринку в Британії та інших заможних країнах і на думку не спаде знову додавати дитячу працю до пакету вимог лібералізації ринку, якої вони так прагнуть. Але до кінця XIX — початку XX століття, коли в Європі та Північній Америці було запроваджено перші серйозні обмеження на використання дитячої праці, багато шанованих людей розглядали регулювання дитячої праці як таке, що суперечить принципам вільного ринку.

За такого підходу «свобода» ринку так само суб’єктивна, як для закоханого краса його жаданої. Якщо ви вважаєте, що діти мають бути позбавлені необхідності працювати, і це їхнє право важливіше, ніж право власників фабрик наймати тих, хто їм найвигідніший, то ви не вбачатимете в забороні на дитячу працю порушення свободи ринку робочої сили. Якщо ж ви протилежної думки, то побачите «невільний» ринок, скутий невиправданим державним регулюванням.

Немає потреби повертатися на два століття назад, щоб побачити, що обмеження, які ми приймаємо, як самі собою зрозумілі (та сприймаємо як «фоновий шум» вільного ринку), спочатку нещадно критикувалися за зрушення основ вільного ринку. Коли кілька десятиліть тому з’явилися норми з охорони довкілля (наприклад, обмеження на викиди в атмосферу від автомобілів і промисловості), багато хто сприйняв їх вороже, як серйозні порушення нашої свободи вибору. Противники цих норм запитували: якщо люди хочуть їздити на автомобілях, які забруднюють повітря, або якщо заводи вважають виробництво із сильнішим забрудненням довкілля прибутковішим, з якого дива уряд повинен перешкоджати їм? Сьогодні більшість людей сприймають ці обмеження як природні. Вони переконані, що дії, які завдають шкоду іншим, нехай навіть ненавмисну (приміром, забруднення довкілля), необхідно стримувати. Вони також розуміють, що важливо ощадливіше витрачати енергетичні ресурси, оскільки більшість із них невідновлювані. Вони вважають, що вплив людини на кліматичні зміни теж доцільно зменшити.

Якщо ступінь свободи того самого ринку різні люди оцінюють по-різному, отже, об’єктивного способу оцінити, наскільки вільний цей ринок, не існує. Інакше кажучи, вільний ринок — це ілюзія. Якщо деякі ринки здаються вільними, то лише тому, що ми настільки погоджуємося з обмеженнями, на яких вони тримаються, що перестаємо їх помічати.

Фортепіанні струни та майстри кунгфу

Як і багато людей, у дитинстві я захоплювався гонконгськими фільмами, в яких майстри кунгфу долали закони гравітації. І гірке розчарування спіткало мене, — як, мабуть, і багатьох дітей, — коли я дізнався, що насправді ці майстри висіли на фортепіанних струнах.

Щось подібне маємо з вільним ринком. З правомірністю деяких обмежень ми погоджуємося настільки, що перестаємо їх помічати. За ретельнішого розгляду виявляється, що ринки тримаються на правилах, до того ж численних.

По-перше, існує величезна кількість різноманітних обмежень на те, чим можна торгувати, і йдеться не тільки про заборони на «очевидні» речі, такі як наркотичні речовини або людські органи. Голоси виборців, державні посади та судові рішення в сучасній економіці не підлягають продажу, принаймні відкрито, хоча в минулому в більшості країн вони були товаром. Навчальні місця в університетах зазвичай не продаються, хоча в деяких країнах їх можна купити за гроші: або незаконним шляхом — підкуповуючи членів приймальної комісії, або законним — жертвуючи кошти університету. Багато країн забороняють торгівлю вогнепальною зброєю та алкоголем. Зазвичай медикаменти до випуску на ринок підлягають державному ліцензуванню з підтвердженням їхньої безпечності. Усі ці обмеження можуть бути спірними — так само, як півтора століття тому спірною була заборона на продаж людей, тобто работоргівля.

Існують обмеження і на те, хто має право бути учасником ринків. Норми щодо дитячої праці нині забороняють вихід дітей на ринок робочої сили. Професії, що мають істотний вплив на життя людини, такі як лікарі та юристи, потребують ліцензії (які в деяких випадках може видавати не держава, а професійні об’єднання). Багато країн дозволяють засновувати банки тільки тим компаніям, капітал яких перевищує визначену суму. Навіть на фондовому ринку, недостатність регулювання якого була однією із причин глобальної кризи 2008 року, регламентовано, хто має право на ньому торгувати. Ви не можете просто так з’явитися на Нью-Йоркській фондовій біржі з мішком акцій і почати їх продавати. Компанії зобов’язані виконати умови реєстрації цінних паперів на біржі — протягом певної кількості років дотримуватися суворих стандартів аудиту, і лише після цього вони можуть виставляти свої акції на торги. Купівлю та продаж акцій здійснюють тільки ліцензовані брокери і трейдери.

Про умови торгівлі також домовляються. Одна з реалій, які вразили мене в Британії, коли я вперше приїхав туди в середині 1980-х, полягала в тому, що можна попросити повернути повністю гроші за товар, який вам не сподобався, навіть якщо він без дефектів. У Кореї в ті часи таку послугу надавали лише найелітніші універмаги. У Британії право споживача змінити своє рішення вважалося важливішим, ніж право продавця уникнути витрат, пов’язаних із поверненням виробнику небажаних (хоч і повноцінних) товарів. Існує багато інших правил, що регламентують різні аспекти товарообігу: відповідальність за товар, за неналежну доставку, за несплату кредитної заборгованості тощо. У багатьох країнах також потрібні дозволи на розміщення торговельних точок, приміром, обмеження на вуличний продаж або правила зонування, що забороняють комерційну діяльність у житлових районах.

Крім того, існують цінові обмеження. Тут я маю на увазі не тільки очевидні явища, такі як регулювання орендної плати або мінімальної заробітної плати, які люблять піддавати нападкам економісти — прихильники вільного ринку.

Заробітна плата в багатих країнах визначається більше імміграційним контролем, ніж чимось іншим, зокрема законодавством про мінімальну заробітну плату. Як визначають імміграційний максимум? Зовсім не «вільним» ринком праці, на якому, якщо дати йому волю, 80–90 % місцевих працівників зрештою замінять іммігранти, які готові отримувати менше, а часто працюють ефективніше. Імміграцію здебільшого визначає політика, що здійснюється в країні. Отже, якщо у вас залишилися ще якісь сумніви щодо масштабів впливу держави на вільний ринок, поміркуйте, що всі наші зарплати зумовлені політикою (див. Факт № 3).

Після фінансової кризи 2008 року в багатьох країнах ціни на кредити (якщо ви зможете отримати кредит або якщо ви вже маєте кредит зі змінною ставкою) істотно знизилися завдяки постійному зменшенню відсоткових ставок. Чи сталося це тому, що люди раптом перехотіли брати кредити, а банкам довелося знижувати ціни, щоб стимулювати клієнтів? Ні, це був результат політичного рішення сприяти підвищенню попиту шляхом зменшення відсоткових ставок. Навіть у спокійні часи відсоткові ставки в більшості країн установлює центральний банк, а це означає, що без політичних міркувань не обійшлося. Одним словом, відсоткові ставки також визначаються політикою.

Якщо зарплати і відсоткові ставки значною мірою політично зумовлені, то політично зумовлені й усі інші ціни, оскільки вони пов’язані із зарплатами і відсотковими ставками.

Чи справедлива вільна торгівля?

Ми помічаємо регулювання, якщо не поділяємо моральних цінностей, що стоять за ним. Запровадження в XIX столітті федеральним урядом США високих тарифів, що обмежили свободу торгівлі, обурило рабовласників, які тоді не бачили нічого поганого у торгівлі людьми на вільному ринку. Ті, хто вважав, що люди можуть бути власністю, так само обурювалися забороною на торгівлю рабами, як і коли обмежили торгівлю промисловими товарами. Корейські крамарі 1980-х років, імовірно, вважали би вимогу беззастережного повернення грошей за товар несправедливим та обтяжливим втручанням держави, яке обмежує свободу ринку.

Цей конфлікт цінностей — основа сучасної полеміки про те, як співвідносяться вільна торгівля і справедлива торгівля. Багато американців вважають, що зовнішня торгівля, яку здійснює Китай, можливо, вільна, але не справедлива. На їхню думку, виплачуючи робітникам неприйнятно низьку зарплату і змушуючи їх працювати в нелюдських умовах, Китай удається до нечесної конкурентної боротьби. Китайці, своєю чергою, можуть відрізати, що неприпустимою є ситуація, коли багаті країни, проповідуючи вільну торгівлю, водночас створюють на шляху китайського експорту штучні перепони, намагаючись обмежити імпорт продукції «потогінного виробництва». Китайці вважають несправедливим, що їх позбавляють можливості експлуатувати єдиний ресурс, якого в них хоч греблю гати, — дешеву робочу силу.

Складність, звичайно, полягає в тому, що неможливо об’єктивно визначити, що таке «неприйнятно низька зарплата» та «нелюдські умови праці». За величезної різниці в рівні економічного розвитку та якості життя між різними країнами немає нічого дивного, що заробітна плата, яка в США є злиденною, вважається досить високою в Китаї (де середня зарплата становить 10 % від американської) і справжньою розкішшю в Індії (де середня заробітна плата не перевищує 2 % від американської). Більшість американських прихильників ідеї «справедливої торгівлі» не купили би продукти, вироблені власними дідами, які працювали дуже багато годин поспіль у пекельних умовах. До початку XX століття середня тривалість робочого тижня в США становила майже 60 годин. У той час (у 1905 році, якщо бути точнішим) це була країна, де Верховний суд визнав неконституційним закон штату Нью-Йорк, який обмежував робочий день пекарів 10 годинами, на тій підставі, що цей закон «позбавляв пекаря свободи працювати стільки, скільки він бажає».

Як бачимо, полеміка щодо справедливої торгівлі, по суті, стосується моральних цінностей та політичних рішень, а не економіки в звичному сенсі. Хоча ця полеміка ведеться навколо економічного питання, інструментарій, яким володіють економісти, не надто дозволяє їм робити компетентні висновки.

Усе це аж ніяк не означає, що необхідно ставати на релятивістську позицію та нікого не критикувати, тому що нібито все дозволено. Ми можемо мати свою точку зору (як я) на прийнятність стандартів праці в Китаї (або в будь-якій іншій країні) та намагатися якось їх змінити, але при цьому не вважати, що всі, хто дотримується іншої точки зору, докорінно помиляються. Навіть якщо Китай не може дозволити собі американські зарплати або шведські умови праці, він, звичайно, може підвищити зарплати й поліпшити умови праці своїх громадян. Справді, чимало китайців не миряться з панівними умовами та вимагають строгіших норм. Але економічна теорія (принаймні економіка вільного ринку) не може вказати нам, якими мають бути «правильні» зарплати й умови праці в Китаї.

Гадаю, ми вже не у Франції

У липні 2008 року, коли фінансова система США зазнала краху, американський уряд інвестував 200 мільярдів доларів у компанії іпотечного кредитування Fannie Mae і Freddie Mac та націоналізував їх. Сенатор-республіканець від штату Кентуккі Джим Баннінґ різко засудив ці заходи як такі, що могли статися лише в «соціалістичній» країні, такій як Франція.

Але Франція — то були тільки квіточки, бо 19 вересня 2008 року рідна країна сенатора Баннінґа зусиллями лідера його власної партії стала воістину «Імперією зла». Згідно із планом, який оголосив того дня президент Джордж Буш-молодший і згодом назвав «Програмою порятунку проблемних активів», уряд США виділяв із коштів платників податків щонайменше 700 мільярдів доларів, щоб викупити «токсичні активи», які блокували фінансову систему країни.

Однак президент Буш по-іншому оцінював те, що відбувалося. Він стверджував, що план не «соціалістичний», а просто є продовженням американської системи вільного підприємництва, яка «ґрунтується на переконанні, що федеральний уряд має втручатися в ринкові процеси лишень у найгіршому випадку». На його думку, націоналізація величезної частки фінансового сектору була просто одним із таких випадків.

Це твердження Буша, звичайно, — крайній вияв політичної демагогії: один із найяскравіших в історії прикладів втручання держави в економіку подавався як частина повсякденного ринкового процесу. Однак своєю заявою Буш оголив хитку основу, на якій стоїть міф про вільний ринок. Як чітко показує ця заява, що є і що не є необхідним втручанням держави, сумісним із принципами капіталізму вільного ринку, — це лише питання точки зору. Науково визначених меж вільного ринку не існує.

Якщо межі будь-якого окремого ринку, що склалися, не є недоторканними, то спроба їх змінити так само законна, як і спроба їх захистити. І справді, історія капіталізму — це постійна боротьба за зміну меж ринку.

Багато що з того, що сьогодні не є ринковим товаром, було виведено за межі ринку політичним рішенням, а не самим ринковим процесом: люди як товар, державні посади, голоси виборців, судові рішення, навчальні місця в університеті або несертифіковані ліки. Досі здійснюються спроби купувати бодай щось із переліченого вище незаконно (підкупом державних чиновників, суддів або виборців) або законно (вдаючись до послуг дорогих адвокатів для виграшу судового процесу, до пожертв політичним партіям тощо), але, незважаючи на рух в обох цих напрямках, існує тенденція до меншої маркетизації.

Для товарів, які залишаються предметом купівлі-продажу, із часом запроваджуються дедалі нові обмеження. Навіть порівняно із ситуацією, що існувала кілька десятиліть тому, зараз ми бачимо значно суворіші, ніж раніше, вимоги до того, хто і що може виробляти (наприклад, сертифікати для виробників органічних продуктів або товарів, випущених за системою «справедливої торгівлі»); визначення способів, у які можна виробляти товари (приміром, заборона на забруднення довкілля або на викиди вуглецю) та механізмів їхнього продажу (наприклад, правила маркування товару, повернення грошей).

Ба більше, показуючи свою політичну сутність, процес перевизначення меж ринку часом супроводжують насильницькі конфлікти. Так американці вели громадянську війну через вільну торгівлю рабами (хоча вільна торгівля товарами, тобто проблема тарифів, також була важливим питанням)1. Британський уряд вів опіумну війну проти Китаю, щоб здійснювати вільну торгівлю опіумом. Обмеження дитячої праці на вільному ринку були запроваджені, як я вже розповідав, лише в результаті боротьби суспільних реформаторів. Визнання незаконним вільного продажу державних посад або голосів виборців наразилося на жорсткий опір політичних партій, які купували голоси та роздавали державні посади в нагороду своїм прихильникам. Покласти край такій практиці вдалося тільки завдяки поєднанню високої політичної активності, реформ виборчої системи та змін правил прийому на державні посади.

Визнання того факту, що межі ринку розмиті й не можуть бути окреслені об’єктивно, дозволяє нам зрозуміти, що економіка — не наука, подібно до фізики або хімії, а справа політична. Економісти — прихильники вільного ринку, можливо, і хочуть переконати вас, що істинні межі ринку можна окреслити в науковий спосіб, але це не так. Якщо межі того, що ви вивчаєте, не можна науково визначити, тоді те, над чим ви працюєте, — не наука.

Отже, опонувати запровадженню нового обмеження рівносильно твердженню, що статус-кво, хай би яким несправедливим він декому здавався, не треба змінювати. Заява, що чинну заборону необхідно скасувати, рівносильна твердженню, що сферу ринку необхідно розширити, а отже, ті, хто має гроші, повинні отримати в цій галузі більше влади, оскільки ринком управляють за принципом «один долар — один голос».

Таким чином, коли економісти — прихильники вільного ринку кажуть, що не слід запроваджувати якесь обмеження, бо це, мовляв, звузить «свободу» певного ринку, то просто висловлюють політичну думку, що вони заперечують права, які пропонований закон повинен був захищати. Вони виряджаються в ідеологічні шати, аби вдати, що їхній політичний курс — узагалі-то не політика, а швидше відображення об’єктивної економічної істини, тоді як політика інших — то і є політика. Однак вони політично мотивовані так само, як і їхні опоненти.

Покласти край ілюзії об’єктивності ринку — перший крок до розуміння капіталізму.

1 У видавництві «Наш формат» 2017 року вийшла друком інша його книжка — «Капіталізм і свобода». — Прим. ред.

Факт № 2. Компаніями не слід управляти в інтересах їхніх власників

Що вам розповідають

Компанії належать акціонерам. Тому управляти компаніями слід у їхніх інтересах. Це не лише моральний аргумент. Акціонерам не гарантовано фіксовані виплати, на відміну від працівників (які мають фіксовані зарплати), від постачальників (яким виплачують за певними цінами), від банків-кредиторів (які отримують фіксовані відсотки) і від інших сторін — учасників бізнесу. Доходи акціонерів варіюють залежно від показників компанії, що дає їм якнайкращий стимул дбати про те, щоб вона показувала хороші результати. А коли компанія банкрутує, акціонери втрачають усе, тоді як інші «зацікавлені сторони» отримують хоча би щось. Отже, акціонери ризикують, тоді як інші учасники — ні, що заохочує перших максимально покращувати результати компанії. Коли ви управляєте компанією на користь акціонерів, її прибуток (те, що залишилося після всіх фіксованих виплат) максимально зростає, що, своєю чергою, максимально збільшує її суспільний внесок.

Чого вам не розповідають

Можливо, акціонерів і можна вважати власниками корпорацій, але їх, як наймобільніших з усіх «зацікавлених сторін», часто найменше турбує довгострокове майбутнє компанії (окрім випадків, коли вони є такими солідними пайовиками, що не можуть продати свої акції, не завдаючи цьому бізнесу значних збитків). Тому акціонери, особливо дрібні, але не тільки вони, віддають перевагу певному типу корпоративних стратегій. Вони максимально збільшують короткостроковий прибуток, зазвичай на шкоду довгостроковим інвестиціям, і максимально збільшують дивіденди із цього прибутку, що ще більше послаблює довгострокові перспективи компанії — тим самим скорочуючи суму нерозподіленого прибутку, яку можна було б залучити в реінвестування. Коли компанією управляють заради акціонерів, це часто знижує можливості її довгострокового розвитку.

Карл Маркс захищає капіталізм

Ви, ймовірно, помічали, що безліч компаній в англомовному світі мають у назві літеру «L» — PLC, LLC, Ltd тощо. «L» у цих абревіатурах означає «limited» («обмежена»), що є скороченням від «limited liability» — «з обмеженою відповідальністю»: «public limited company» (PLC) — «акціонерна компанія відкритого типу з обмеженою відповідальністю», «limited liability company» (LLC), або просто «limited company» (Ltd), — «акціонерне товариство з обмеженою відповідальністю». «Обмежена відповідальність» означає, що у разі банкрутства компанії інвестори, які вклали в неї гроші, втратять лише те, що вони вклали (свій «пай»).

Але можливо, ви не усвідомлювали, що саме ці слова з літерою «L», тобто «limited liability» («обмежена відповідальність»), зробили можливим сучасний капіталізм. Сьогодні ця форма організації комерційного підприємства сприймається як щось само собою зрозуміле, але так було не завжди.

До винаходу в Європі XVI століття товариства з обмеженою відповідальністю — або «товариства на паях», як воно називалося спочатку, — бізнесмени, засновуючи підприємство, ризикували всім. Коли я говорю «всім», то справді маю на увазі все — не тільки особисте майно (необмежена відповідальність означала, що бізнесмен-невдаха для сплати боргу повинен був продати все особисте майно), але й власну свободу (не розрахувавшись із боргами, підприємець міг потрапити в боргову в’язницю). Це майже диво, що хтось узагалі мав бажання започатковувати бізнес.

На жаль, навіть після появи поняття обмеженої відповідальності її до середини XIX століття було дуже важко застосовувати на практиці — щоб заснувати компанію з обмеженою відповідальністю, потрібна була королівська грамота (або, в республіці, урядовий декрет). Вважалося, що ті, хто управляє такою компанією, не володіючи нею на сто відсотків, ітимуть на надмірні ризики, оскільки частина грошей, якими вони ризикують, — не їхні власні. У той же час інвестори, що вкладають гроші в товариства з обмеженою відповідальністю, але не беруть участі в управлінні компанією, теж не надто пильно стежитимуть за діяльністю управлінців, оскільки власні ризики інвесторів обмежує капітал, який вони вклали. Із цих причин Адам Сміт2, батько економічної науки і святий покровитель ринкового капіталізму, не схвалював обмеженої відповідальності. Він висловився досить різко:

Однак від директорів таких [акціонерних] компаній, які більше відають чужими грішми, ніж власними, не можна очікувати такої невсипущої обережності, яку учасники приватного товариства [тобто товариства, яке вимагає необмеженої відповідальності] виявляють в управлінні своїм капіталом2.

Тому держави зазвичай дозволяли обмежену відповідальність винятково великим і ризиковим підприємствам, доля яких становить національний інтерес, — таким, як заснована в 1602 році голландська Ост-Індська компанія (та її головний конкурент англійська Ост-Індська компанія), а також сумнозвісна англійська Компанія Південних морів, спекулятивна бульбашка навколо якої, надута в 1721 році, на кілька поколінь уперед створила товариствам з обмеженою відповідальністю погану славу.

Однак до середини XIX століття, з появою великої промисловості, такої як залізниці, сталеливарна та хімічна галузі, потреба в обмеженій відповідальності стала відчуватися дедалі гостріше. Деякі люди володіли досить великими статками, щоб самостійно заснувати сталеливарний завод або залізницю, тому, починаючи зі Швеції в 1844 році, за якою в 1856-му пішла Британія, країни Західної Європи та Північної Америки стали дедалі ширше вдаватися до створення підприємств з обмеженою відповідальністю — в основному в 1860–1870-х роках.

Проте обмеженій відповідальності й далі не йняли віри. Як ідеться в одній впливовій праці з історії західноєвропейського підприємництва, навіть у кінці XIX століття, через кілька десятиліть після запровадження загальної обмеженої відповідальності, у Британії все ще скоса поглядали на дрібного бізнесмена,

який, будучи як активним керівником, так і власником бізнесу, прагнув обмежити відповідальність за його борги за допомогою оформлення компанії [з обмеженою відповідальністю]3.

Цікаво, що одним з перших вагу обмеженої відповідальності для розвитку капіталізму усвідомив Карл Маркс, якого вважають головним ворогом капіталізму. На відміну від багатьох сучасних йому прихильників вільного ринку (та Адама Сміта до нього), які критикували обмежену відповідальність, Маркс зрозумів, як вона сприятиме залученню капіталів, необхідних важкій і хімічній промисловості, які ще тільки формувалися, зменшуючи ризик для одноосібних інвесторів. У 1865 році, коли фондовий ринок здебільшого все ще грав у капіталістичній п’єсі другорядну роль, Маркс у своїй праці передбачливо назвав акціонерну компанію «капіталістичним виробництвом у найвищій стадії розвитку». Подібно до своїх опонентів — прихильників вільного ринку, Маркс усвідомлював — і тому критикував — властиву обмеженій відповідальності тенденцію провокувати управлінців на надмірні ризики. Однак Маркс уважав таку тенденцію побічним ефектом величезного матеріального прогресу, початкові якого мала сприяти ця організаційна інновація. Звичайно, захищаючи «новий» капіталізм від критиків — прихильників вільного ринку, Маркс керувався власними прихованими мотивами. Він вважав, що акціонерна компанія — «точка переходу» до соціалізму, оскільки вона розмежовує володіння й управління, чим дає можливість знищити капіталістів (які більше не керують фірмою), не ставлячи під удар матеріальний прогрес, якого досяг капіталізм.

Смерть класу капіталістів

Передбачення Маркса про те, що новий капіталізм, який спирається на акціонерні товариства, прокладе шлях соціалізмові, не збулося. Але його передбачення про те, що новий інститут загальної обмеженої відповідальності виведе продуктивні сили капіталізму на новий рівень, виявилося надзвичайно пророчим.

У кінці XIX — на початку XX століття обмежена відповідальність істотно пришвидшила накопичення капіталу й технічний прогрес. Капіталізм пройшов шлях від системи, що складається із адамсмітівських шпилькових фабрик, м’ясних крамниць і пекарень, які мають десяток найманих працівників і якими керує єдиний власник, до системи величезних корпорацій, які наймають сотні та навіть тисячі працівників (зокрема самих керівників найвищої ланки) і мають складну організаційну структуру.

Проблема мотивації керівництва товариств з обмеженою відповідальністю, яка досить довго викликала побоювання, — і яка полягає в тому, що їхні менеджери, маніпулюючи чужими грошима, ітимуть на надмірні ризики, — спочатку не вважалася надто важливою. У ранні часи існування товариств з обмеженою відповідальністю багатьма великими фірмами управляли харизматичні підприємці, такі як Генрі Форд, Томас Едісон або Ендрю Карнегі, які володіли значною часткою компанії. Хоча такий директор-співвласник міг зловживати своїм становищем і наважитися на невиправданий ризик (що вони часто і робили), у цього ризику була межа. Вони, володіючи великою часткою компанії, завдали б собі значної шкоди, якби осмілилися ухвалити занадто ризиковане рішення. Ба більше, багато хто із таких співвласників — люди виняткових талантів і прозорливості, тому навіть їхні непродумані рішення найчастіше виявлялися вдалішими, ніж рішення, ухвалені мотивованими директорами, які були єдиними власниками свого підприємства.

Але із часом харизматичних підприємців змінив новий клас професійних управлінців. Зі збільшенням компанії одній людині ставало дедалі важче залишатися власником істотної її частки, хоча в деяких європейських країнах, наприклад у Швеції, родини засновників бізнесу (чи належні їм фонди) продовжували бути основними власниками акцій завдяки законодавчо закріпленій можливості випускати нові акції, які під час голосування враховувалися як 10 % звичайної (а іноді навіть 0,1 %). Унаслідок цих змін головними гравцями ставали професійні управлінці (менеджери, директори), тоді як акціонерам відводилася дедалі пасивніша роль у визначенні шляхів розвитку компанії.

Починаючи з 1930-х років чимраз частіше говорять про народження управлінського капіталізму, за якого капіталістів у традиційному сенсі — «капітанів промисловості», як називали їх у вікторіанську епоху, — змінили професійні бюрократи (бюрократи приватного сектору, але все-таки бюрократи). Зростало занепокоєння, що ці наймані менеджери управляють підприємствами у власних інтересах, а не в інтересах законних власників, тобто акціонерів. Стверджувалося, що замість того щоб максимально збільшувати прибуток, менеджери максимально форсували продажі (щоб збільшити компанію на скільки є змога і, відповідно, власний авторитет) і власні привілеї або — що ще гірше — брали участь у престижних проектах, що піднімають їхнє его, але не доходи компанії та її вартість (вимірювану насамперед сукупною ринковою вартістю її акцій).

Були й такі, хто визнав піднесення професійних управлінців як неминуче, а то й позитивне явище. У 1940-х роках Йозеф Шумпетер, американський економіст австрійського походження, відомий своєю теорією підприємництва (див. Факт № 15), стверджував, що з укрупненням компаній і впровадженням наукових принципів корпоративних досліджень і розробок відважні підприємці раннього капіталізму поступляться професійним бюрократам-менеджерам. Шумпетер стверджував, що це знизить динамічність капіталізму, але вважав цю зміну неминучою. У 1950-х роках Джон Кеннет Ґелбрейт, американський економіст канадського походження, також стверджував, що піднесення великих корпорацій, якими керують професійні менеджери, є невідворотним і, отже, єдиний спосіб забезпечити «врівноважувальну силу» цим підприємствам полягає в збільшенні державного регулювання і посиленні ролі профспілок.

Однак протягом кількох наступних десятиліть послідовніші прихильники приватної власності були впевнені, що управлінські стимули повинні формуватися так, щоб менеджери максимізували прибутки. Багато ясних розумів працювали над цією проблемою «моделі мотивації», але «Святий Грааль» усе не йшов їм до рук. Менеджерам завжди вдавалося знайти спосіб дотриматися букви контракту, але не його духу, особливо в тих випадках, коли акціонерам непросто перевірити, чим зумовлена незадовільна динаміка прибутку: недостатньою увагою менеджера до його показників чи якимись непереборними обставинами.

«Братство Святого Грааля» чи «союз нечестивих»?

І ось у 1980-х роках Грааль було знайдено. Він називався «принцип максимізації акціонерної вартості». Стверджувалося, що професійні управлінці мають отримувати винагороду відповідно до прибутків, які вони можуть забезпечити акціонерам. Для цього пропонувалося спочатку максимально збільшити прибутки, безжально зменшуючи витрати — на фонди заробітної плати, на капіталовкладення, на матеріально-виробничі запаси, на менеджерів середньої ланки тощо. Потім найбільшу можливу частку цих доходів необхідно розподілити між акціонерами — через дивіденди та викуп акцій. Щоб стимулювати менеджерів дотримуватися цієї схеми, необхідно збільшити частку, яку займають опціони на акції компанії в компенсаційному пакеті, так аби менеджери не відокремлювали свої інтереси від інтересів акціонерів. Цю ідею підтримували не тільки акціонери, а й багато керівників компаній, найвідомішим серед них був Джек Велч3, який довгий час був генеральним директором General Electric. Велча згадують як творця терміна «акціонерна вартість», який він уперше вжив у промові в 1981 році.

Незабаром після промови Велча максимізація акціонерної вартості стала в американському діловому світі символом епохи. Спочатку здавалося, що ця ідея чудово працює і щодо керівників, і щодо акціонерів. Частка прибутку в національному доході, яка з 1960-х років мала тенденцію до зниження, в середині 1980-х різко підвищилася і відтоді демонструє зростання4. Акціонери ж отримували значно більшу частку цих прибутків у формі дивідендів, а вартість їхніх акцій зростала. З 1950-х по 1970-ті роки частка розподіленого прибутку в загальному прибутку компаній США становила приблизно 35–45 %, але з кінця 1970-х вона демонструвала зростання й зараз перебуває на рівні майже 60 %5. Розмір компенсацій управлінцям сягнув небес (див. Факт № 14), але акціонери перестали ставити питання про розміри їхніх зарплатних пакетів, оскільки були задоволені постійним ростом курсів акцій і дивідендів. Така практика незабаром набула поширення і в інших країнах — вона легше приживалася в таких, як Велика Британія, де структура управління корпораціями та культура управління були подібні до американських, і важче в інших країнах, як ми невдовзі побачимо.

Цей «союз нечестивих» між акціонерами та професійними управлінцями сповна фінансувався за рахунок інтересів інших зацікавлених сторін компанії (тому він значно повільніше здобував популярність у решті багатих країн, де окремі зацікавлені сторони мають більшу вагу). Робочі місця безжально скорочувалися, багатьох робітників звільняли і знову наймали, але вже без доступу до членства у профспілці, на нижчу зарплатню й із меншими пільгами, підвищення зарплат було призупинене (найчастіше виробництво переносилося до країн із низькими зарплатами (наприклад, до Китаю або Індії), або залучалася дешева робоча сила з цих країн, або працівникам погрожували вдатися до таких кроків). Постачальники та їхні працівники також були скуті постійним зниженням закупівельних цін, а уряд був змушений знижувати ставки податків на прибуток корпорації та/або надавати їм більше субсидій під загрозою переведення компаній у країни з нижчими податками та/або вищими субсидіями. У результаті стрімко зростала нерівність у доходах (див. Факт № 13), і під час корпоративного буму, який здавався нескінченним (але, звичайно, закінчився в 2008 році), абсолютна більшість населення Америки і Великої Британії могла долучитися до цього позірного процвітання тільки за допомогою позик під безпрецедентні відсотки.

Прямий перерозподіл доходу на користь акціонерів уже був досить небезпечним, але неухильне зростання частки прибутку в національному доході, що почалося в 1980-х роках, також не вилилося в збільшення інвестицій (див. Факт № 13). Частка інвестицій у національному продукті США не тільки не зросла, а й зменшилася — з 20,5 % у 1980-х роках до 18,7 % в наступні роки (з 1990-го по 2009-й). Із цим можна було би змиритися, якби зниження капіталовкладень компенсувалося ефективнішим використанням капіталу, що потенційно могло б спричинити нове зростання. Але темпи приросту доходу на душу населення в США впали приблизно з 2,6 % на рік у 1960–1970-х роках до 1,6 % у 1990–2009 роках — період розквіту акціонерного капіталізму. У Британії, де в поведінці компаній спостерігалися аналогічні зміни, темпи приросту доходу на душу населення впали з 2,4 % у 1960–1970-х роках, коли країна нібито страждала від «британської хвороби», до 1,7 % у 1990–2009 роках. Тому управління компаніями в інтересах акціонерів не дає користі навіть економіці загалом (якщо не брати до уваги дедалі більший перерозподіл доходу).

Це ще не все. Найнеприємніше в максимальному нарощуванні акціонерної вартості — це те, що вона не дає користі навіть самій компанії. Найлегший для компанії спосіб максимально збільшити прибуток — знизити витрати: зменшити фонд заробітної плати шляхом скорочення робочих місць та ослабити капіталовкладення шляхом зменшення обсягу інвестицій, оскільки збільшити доходи значно складніше. Однак забезпечення вищого прибутку — це лише початок максимізації акціонерної вартості. Максимальну частку одержаного таким чином прибутку треба віддати акціонерам у формі значно вищих дивідендів. Або компанії потрібно використати частину прибутків на викуп власних акцій, таким чином зберігаючи високі ціни на акції і тим самим непрямо перерозподіляючи на користь акціонерів ще більшу частку прибутку (якщо акціонери вирішать продати частину своїх акцій, вони отримають вищий дохід із приросту капіталу). Протягом декількох десятиліть до початку 1980-х років на зворотний викуп акцій спрямовувалося менше 5 % американських корпоративних доходів, але відтоді ця частка неухильно збільшувалася і досягла в 2007 році грандіозного показника 90 %, а в 2008-му — абсурдного рівня 280 %6. Як оцінює Вільям Лазонік, американський фахівець з економіки підприємств, якби з 1986 по 2002 рік General Motors не витратила 20,4 мільярда доларів на викуп своїх акцій, а поклала їх у банк (під 2,5 % річних після вирахування податків), то в 2009-му компанія безперешкодно знайшла б 35 мільярдів доларів, аби запобігти банкрутству7. І з усього цьому буму прибутків професійні менеджери теж мають величезний зиск, оскільки завдяки опціонам вони самі володіють великою кількістю акцій.

У довгостроковій перспективі все це шкодить компанії. Скорочення робочих місць здатне на деякий час підвищити продуктивність, але може також спричинити негативні довгострокові наслідки. Менша кількість працівників у штаті означає збільшення інтенсивності праці, тому робітники швидше втомлюються і частіше припускаються помилок, що негативно позначається на якості продукції, а тим самим — на репутації компанії. Крім того, загострюється почуття незахищеності, породжене постійною загрозою скорочення, яке позбавляє робітників бажання докладати зусиль у набуття навичок, необхідних для діяльності компанії, і підриває її продуктивний потенціал. Підвищення дивідендів і збільшення викупу компанією власних акцій зменшують нерозподілений прибуток, який є основним джерелом корпоративних інвестицій у США та інших багатих капіталістичних країнах, тим самим скорочуючи інвестиції. Ефект від зниження капіталовкладень, можливо, і не відчутний у короткостроковій перспективі, але в довгостроковій — призводить до її відставання в технологічній сфері та загрожує виживанню компанії.

Але хіба акціонери не повинні цим перейматися? Хіба не власники найбільше втратять, якщо компанія у підсумку скотиться у прірву? Чи не в тому полягає весь сенс володіння активом — хай це буде будинок, ділянка землі або компанія, — що власник дбає про його довгострокову продуктивність? Апологети такого стану речей стверджуватимуть, що коли власники все це допускають, то, мабуть, тому, що саме цього вони хочуть, хоч би яким божевіллям це здавалося.

На жаль, незважаючи на те, що акціонери є законними власниками компанії, з-поміж усіх зацікавлених сторін саме вони найменше зацікавлені у її довгостроковій стабільності. Це пояснюється тим, що їм легше за інших вийти з компанії: тільки-но вони збагнуть, що не слід занадто довго триматися за безнадійну справу, достатньо просто продати свої акції, нехай навіть із невеликою втратою. Решті ж зацікавлених сторін, таким як працівники і постачальники, навпаки, важче покинути компанію та знайти інше заняття. А все тому, що вони, найімовірніше, вже накопичили навички та основне обладнання (це стосується постачальників), специфічні для компанії, з якою вони ведуть бізнес. Таким чином вони більше зацікавлені в її довгостроковій життєздатності, ніж більшість інших учасників. Тому максимізація акціонерної вартості — справа погана не тільки для компанії, але й для всієї економіки.

Найдурніша ідея у світі

Обмежена відповідальність уможливила колосальний розвиток продуктивних сил, дозволивши накопичити величезні капітали, саме тому, що запропонувала акціонерам змогу легкого виходу з компанії, зменшивши тим самим ризик, неминучий за будь-яких інвестицій. Але водночас саме така легкість виходу робить акціонерів ненадійними гарантами довгострокового майбутнього компанії.

Тому більшість багатих країн за межами англо-американського світу намагалися зменшити вплив акціонерів, які купують і продають акції компанії у вільному обігу, і підтримувати (або навіть спеціально створювати) різними офіційними й неофіційними способами групу довгострокових партнерів (до якої входить частина акціонерів). У багатьох країнах істотною часткою власності на основних підприємствах володіє держава — або прямо (наприклад, Renault у Франції, Volkswagen у Німеччині), або опосередковано, коли компанією володіють банки, що належать державі (наприклад, у Франції та Кореї), — і виступає як стабільний акціонер. Як уже було сказано, в деяких країнах, таких як Швеція, допускається диференційоване право голосу для різних класів акцій, що дозволило родинам засновників зберегти значний контроль над корпорацією, залучаючи водночас додатковий капітал. У деяких країнах в управління компанії входять офіційні представники працівників, що більше орієнтовані на довгострокову співпрацю, ніж акціонери, які купують і продають акції компанії у вільному обігу (зокрема, представники профспілок присутні в наглядових радах компаній у Німеччині). У Японії компанії звели до мінімуму вплив акціонерів, які купують і продають її акції у вільному обігу, за допомогою впровадження взаємної участі в акціонерному капіталі з дружніми компаніями. У результаті в цих країнах професійним управлінцям і акціонерам, які купують і продають акції компанії у вільному обігу, сформувати «союз нечестивих» набагато важче, хоча і вони віддають перевагу моделі максимізації акціонерної вартості, враховуючи всі її очевидні переваги для себе.

Відчуваючи потужний вплив, а то і повністю потрапляючи під контроль довгострокових акціонерів, компанії в цих країнах не з такою легкістю звільняють працівників, чинять тиск на постачальників, нехтують інвестиціями і пускають доходи на дивіденди і викуп власних акцій, як американські та британські компанії. Усе це означає, що в довгостроковій перспективі вони можуть стати життєздатнішими, ніж американські або британські компанії. Згадайте хоча б, як втратила своє абсолютне лідерство у світовій автомобільній індустрії компанія General Motors, яка врешті-решт збанкрутувала, перебуваючи при цьому в перших лавах прихильників максимізації акціонерної вартості, постійно скорочуючи персонал та уникаючи інвестицій (див. Факт № 18). Слабкість стратегії керівництва General Motors, розрахованої на короткострокову перспективу, стала очевидною щонайменше з кінця 1980-х років, але курсу, що взяла компанія, продовжували дотримуватися аж до самого банкрутства в 2009-му, оскільки він задовольняв і управлінців, і акціонерів, хоча при цьому послаблював компанію.

Управляти компаніями в інтересах акціонерів, які купують і продають акції компанії у вільному обігу, не тільки несправедливо, але й неефективно — не лише для національної економіки, а й для самої компанії. Як нещодавно зізнався Джек Велч, вартість акціонерного капіталу — мабуть, «найдурніша ідея у світі».

2 Книжка Адама Сміта «Дослідження про природу і причини багатства народів» вийшла друком у видавництві «Наш формат» 2018 року. – Прим. ред.

3 У видавництві «Наш формат» вийшли друком його книжки у співавторстві зі Сьюзі Велч «Переможець. Усе, що ви хотіли знати про роботу керівника, але боялися запитати» (2017 рік) і «Сам собі МВА. Про бізнес без цензури» (2018 рік). — Прим. ред.

Факт № 3. Більшість людей у багатих країнах отримують більше, ніж повинні

Що вам розповідають

У ринковій економіці люди отримують грошову винагороду згідно зі своєю продуктивністю. Жалісливим лібералам важко змиритися, що за ту саму працю швед отримує в п’ятдесят разів більше, ніж індієць, але це, мовляв, відображає співвідношення їхньої продуктивності. Спроби штучно зменшити ці відмінності — наприклад, упроваджуючи в Індії законодавство про мінімальну оплату праці, —лише призводять до несправедливості й неефективності у винагородженні талантів і зусиль окремих людей. Тільки вільний ринок праці може визначати винагороду ефективно та справедливо.

Чого вам не розповідають

Різниця в заробітній платі між багатими та бідними країнами існує не стільки тому, що існує різниця в індивідуальній продуктивності, скільки завдяки імміграційному контролю. Якби міграція була вільною, більшість робітників у багатих країнах можна було б замінити робітниками з бідних країн, причому саме так усе і сталося б. Інакше кажучи, зарплати значною мірою визначаються політичними причинами. Зворотний бік медалі в тому, що бідні країни бідні не через своїх бідних, більшість із яких могла б узяти гору в конкуренції зі своїми побратимами в багатих країнах, а через своїх багатих, більшість із яких на це саме не здатна. Але це не означає, що багаті в багатих країнах можуть вихвалятися своїми видатними здібностями. Їхня висока продуктивність стала можливою тільки завдяки історично успадкованим суспільним інститутам, на які вони спираються. Якщо ми хочемо побудувати по-справжньому справедливе суспільство, то повинні відмовитися від міфу, що всім нам платять відповідно до нашої цінності.

Їхати прямо… чи об’їхати корову (та ще рикшу)

Водій автобуса в Делі отримує майже 18 рупій за годину. А такий самий водій у Стокгольмі отримує приблизно 130 крон, або майже 870 рупій станом на літо 2009 року. Інакше кажучи, шведський водій отримує майже в п’ятдесят разів більше, ніж індійський.

Ринкова економіка говорить, що коли один продукт дорожчий, ніж інший порівнянний з ним продукт, то це тому, що перший продукт кращий. Інакше кажучи, на вільному ринку продукти (зокрема надання послуг) оплачуються так, як вони того заслуговують. Тому якщо шведський водій — назвімо його Свен — отримує в п’ятдесят разів більше за індійського водія — назвімо його Рам, — то це тому, що Свен як водій, мабуть, у п’ятдесят разів кращий, ніж Рам.

У недалекому майбутньому, як визнають деякі (хоча і не всі) економісти — прихильники вільного ринку, люди, можливо, почнуть платити завищену ціну за продукт із власної примхи або через модну пошесть. Наприклад, люди платили абсурдні ціни за «токсичні активи» під час нещодавнього фінансового буму (який перетворився на найбільшу після Великої депресії кризу), тому що були охоплені загальним спекулятивним ажіотажем. Проте, як можуть нам заперечити, подібні явища тривають недовго, оскільки люди рано чи пізно розуміють справжню ціну речей (див. Факт № 16). Так само, навіть якщо малокваліфікованому робітникові вдається отримати добре оплачувану роботу обманом (наприклад, підробивши диплом або блефуючи на співбесіді), його незабаром звільнять і замінять іншим, оскільки швидко стане очевидно, що його продуктивність не виправдовує зарплатні. Тому, продовжуючи аргументацію, якщо Свен отримує в п’ятдесят разів більше за Рама, він повинен показувати в п’ятдесят разів вищі результати, ніж Рам.

Але чи відбувається так насправді? По-перше, чи можливо кермувати автобусом у п’ятдесят разів краще, ніж інший водій? Навіть якщо ми знайдемо якийсь спосіб кількісно виміряти якість водіння, чи можливий для водіїв такий розрив у рівні роботи? Може, так, якщо ми порівнюватимемо професійних гонщиків, таких як Міхаель Шумахер або Льюїс Гамільтон, і якого-небудь особливо невправного вісімнадцятирічного юнака, який учора отримав водійські права. Але я не можу собі уявити, як звичайний водій автобуса може кермувати в п’ятдесят разів краще, ніж інший водій автобуса.

Ба більше, якщо вже на те пішло, Рам, найімовірніше, значно вправніший водій, ніж Свен. Свен може бути хорошим водієм за шведськими стандартами, але чи доводилося йому коли-небудь у житті об’їжджати на дорозі корову, що Рам виконує регулярно? Від Свена здебільшого потрібне вміння їхати прямо (добре, врахуємо дещицю маневрів ухилення, коли в суботу ввечері доводиться мати справу з водіями напідпитку), тоді як Раму мало не щохвилини за кермом доводиться обирати дорогу між возами із запряженими в них волами, рикшами та велосипедами, на які накладено кошиків, що стоять один на одному, по три метри заввишки. Тому відповідно до логіки вільного ринку Раму потрібно платити більше, ніж Свену, а не навпаки.

У відповідь економіст — прихильник вільного ринку міг би заперечити, що Свен одержує більше тому, що володіє більш значущим «людським капіталом», тобто навичками та знаннями, накопиченими у процесі навчання і практики. І дійсно, Свен, найімовірніше, закінчив школу, в нього за плечима дванадцять років середньої освіти, тоді як Рам, можливо, ледве читає і пише, провчившись усього п’ять років у рідному селі в штаті Раджастан.

Але з того додаткового людського капіталу, який Свен накопичив за свої сім додаткових років навчання у школі, мало що стосується кермування автобуса (див. Факт № 17). Щоб добре кермувати автобусом, йому не потрібні знання ні про хромосоми людини, ні про шведсько-російську війну 1808–1809 років. Тому додатковий людський капітал Свена не дозволяє пояснити, чому той отримує в п’ятдесят разів більше за Рама.

Головна причина, чому Свен отримує в п’ятдесят разів більше, ніж Рам, — це, якщо без викрутасів, протекціонізм: шведські працівники захищені від конкуренції працівників з Індії та інших бідних країн імміграційним контролем. Якщо замислитися, немає підстав для того, щоб не замінити всіх шведських водіїв автобусів або взагалі більшу частину робочої сили Швеції (або будь-якої іншої багатої країни) індійцями, китайцями або ганцями. Більшість цих іноземців із радістю працюватиме за частину зарплати, яку отримують шведські працівники, і при цьому всі вони зможуть виконувати роботу щонайменше так само добре або навіть краще, ніж шведи. І ми говоримо не тільки про працівників низької кваліфікації, таких як прибиральники або двірники. Величезна кількість інженерів, банківських службовців і програмістів у Шанхаї, Найробі та Кіто з легкістю можуть замінити своїх колег у Стокгольмі, Лінчепінгу та Мальме. Але ці працівники не можуть вийти на ринок праці Швеції через те, що в них на шляху стоїть імміграційний контроль. Як наслідок, шведські працівники можуть похвалитися в п’ятдесят разів більшими зарплатами, ніж індійські, незважаючи на те, що більшість із них не демонструє значно вищих, порівняно з індійськими працівниками, показників продуктивності.

«Незручна» тема

Наша розповідь про водіїв автобуса — типова «незручна» тема. Вона демонструє, що життєвий рівень абсолютної більшості людей у багатих країнах суттєво залежить від наявності найбільш драконівського способу контролю ринків праці — імміграційного контролю. Незважаючи на це, під час обговорення переваг вільного ринку роль імміграційного контролю для багатьох залишається невидимою, а деякі її свідомо ігнорують.

Я вже говорив (див. Факт № 1), що не існує такого явища, як вільний ринок, але приклад з імміграційним контролем показує всі масштаби регулювання ринку, яке ми маємо в країнах з економікою нібито вільного ринку, але якого не помічаємо.

Хоча економісти скаржаться на закон про мінімальну оплату праці, нормування робочого часу та різні «штучні» бар’єри на ринку праці, встановлені профспілками, мало хто з них згадує імміграційний контроль як одне з тих огидних обмежень, що перешкоджають функціонуванню вільного ринку праці. Навряд чи хтось з названих фахівців підтримує скасування імміграційного контролю. Але якщо вони хочуть бути послідовними, то повинні також схвалювати вільну імміграцію. Та свідчення того, що вільну імміграцію підтримують лише деякі з них, знову доводить мою тезу, висловлену в розділі «Факт № 1», про те, що межі ринку визначаються політично і що економісти — прихильники вільного ринку так само політизовані, як і ті, хто прагне регулювати ринки.

Звичайно, критикуючи непослідовність економістів — прихильників вільного ринку щодо імміграційного контролю, я зовсім не стверджую, що імміграційний контроль необхідно скасувати — мені немає потреби цього робити, тому що (як ви вже, напевно, помітили) я не прихильник вільного ринку.

Країни мають право вирішувати, в якій кількості та в які сегменти ринку праці вони приймають іммігрантів. Будь-яке суспільство має обмежені можливості прийняти іммігрантів, які часто є носіями зовсім інших культурних традицій, і було би неправильно вимагати, щоб країна перевищувала цей ліміт. Занадто великий приплив іммігрантів не тільки призведе до раптового зростання конкуренції за робочі місця, а й створить додаткове навантаження на матеріальну і соціальну інфраструктуру, таку як житлова сфера й охорона здоров’я, та додасть напруження у відносини з місцевим населенням. Питання національної самоідентифікації не менш важливе, хоча й не так легко піддається кількісному визначенню. Це міф — необхідний, але міф, — що нації мають непорушну національну самобутність, яку не можна і не треба змінювати. Але якщо в країну одночасно приїде занадто багато іммігрантів, то суспільству, яке їх приймає, буде непереливки, оскільки воно змушене буде виробляти нову національну самосвідомість, без якої йому складно підтримувати соціальну згуртованість.

Отже, темпи й масштаби імміграції необхідно контролювати.

Це зовсім не означає, що нинішню імміграційну політику багатих країн не можна вдосконалити. Хоча у будь-якого суспільства можливості прийняти іммігрантів обмежені, загальна чисельність населення не є величиною фіксованою. Країни можуть самі вирішити, дотримуватися більшої чи меншої відкритості щодо іммігрантів за допомогою вибору тих або тих соціальних установок і політики з питань імміграції. Що стосується складу іммігрантів, то з точки зору країн, що розвиваються, більшість багатих країн приймає занадто багато «неправильних» людей. Деякі держави фактично продають свої паспорти за схемами, згідно з якими ті, хто привозить із собою «інвестиції», які перевищують певну суму, одержують громадянство практично відразу. Така схема лише посилює дефіцит капіталу, від якого страждає переважна кількість країн, що розвиваються. Багаті держави також сприяють відпливу мізків з країн, що розвиваються, тим, що охочіше приймають людей, які мають високу кваліфікацію. Якби ці люди залишилися в себе на батьківщині, вони зробили б більший внесок у розвиток своїх країн, ніж некваліфіковані мігранти.

Бідні країни бідні лише через своїх бідняків?

Наша розповідь про водіїв автобусів не тільки спростовує міф про те, що всі отримують справедливу оплату відповідно до їхньої цінності на вільному ринку, але також дає нам ключ до розуміння причин бідності в країнах, що розвиваються.

Багато хто вважає, що бідні країни бідні через своє бідне населення. Багатії в бідних країнах зазвичай пояснюють причини злиднів своєї країни невіглаством, лінню та пасивністю своїх бідняків. А от якби їхні співвітчизники працювали, як японці, були пунктуальні, як німці, і винахідливі, як американці, — скажуть вам деякі люди, якби ви їх вислухали, — то їхня країна була б багата.

Із точки зору арифметики правда, що бідні люди — це ті, які тягнуть униз середній дохід на душу населення в бідних країнах. Але при цьому багаті люди в бідних країнах погано усвідомлюють, що їхні країни бідні не через бідних, а через них самих. Повертаючись до нашого прикладу з водієм автобуса, зазначу, що головна причина, чому Свену платять у п’ятдесят разів більше, ніж Раму, полягає в тому, що Свен ділить свій ринок праці з іншими людьми, які працюють у більш ніж п’ятдесят разів ефективніше за їхніх індійських колег.

Навіть при тому, що середня зарплата в Швеції приблизно в п’ятдесят разів вища, ніж в Індії, більшість шведів явно не в п’ятдесят разів продуктивніші за своїх індійських колег. Багато з них, зокрема Свен, імовірно, навіть менш кваліфіковані. Але є і деякі інші шведи — топ-менеджери, вчені та інженери провідних світових компаній, таких як Ericsson, Saab і SKF, — які в сотні разів продуктивніші, ніж аналогічні індійські фахівці, тому середня національна продуктивність у Швеції, зрештою, виявляється приблизно в п’ятдесят разів вищою, ніж в Індії.

Інакше кажучи, бідні люди з бідних країн зазвичай не відстають від колег з багатих країн. А багаті з бідних країн не здатні на те саме. Саме їхня низька відносна продуктивність робить їхні країни бідними, тому звичайні докори багатих, що їхні держави бідні через усіх цих бідняків, абсолютно неправомірні. Замість того щоб звинувачувати своїх бідних у тому, що вони тягнуть державу вниз, багаті в бідних країнах повинні запитати себе, чому вони не можуть тягнути вгору решту країни, як це роблять заможні в багатих державах.

Нарешті, ось застереження заможним у багатих країнах, щоб вони не надто пишалися собою, почувши, що їхнім біднякам добре платять тільки через імміграційний контроль і їхню власну високу продуктивність.

У багатих державах навіть у тих секторах, де окремі люди дійсно продуктивніші, ніж їхні колеги в бідних країнах, продуктивність здебільшого зобов’язана системі, а не самим індивідуумам. Деякі люди в багатих країнах у сотні разів продуктивніші від своїх колег у бідних державах не тому, що розумніші й освіченіші, або навіть переважно не тому. Вони досягають цього, бо живуть в умовах економіки з досконалішими технологіями, краще організованими фірмами, кращими інститутами та розвиненішою фізичною інфраструктурою — усім тим, що здебільшого створено колективними зусиллями, яких докладають упродовж багатьох поколінь (див. Факт № 15 і Факт № 17). Відомий фінансист Ворен Бафіт вдало висловився в телевізійному інтерв’ю 1995 року:

Я особисто вважаю, що досить істотний відсоток того, що я заробив, — це заслуга суспільства. Закиньте мене куди-небудь углиб Бангладеш або Перу, і побачите, чи багато зуміє домогтися цей талант не на тому ґрунті. І через тридцять років я там намагатимуся позбирати кінці. Я працюю в ринковій системі, яка, вже так склалося, дуже добре винагороджує за те, що я роблю, — непропорційно добре.

Отже, ми повернулися до того, із чого починали. Те, що платять конкретній людині, не означає, що її гідно оцінили. Більшість осіб — і в багатих країнах, і в бідних — отримують ті гроші, які вони отримують, тільки тому, що існує імміграційний контроль. Навіть ті громадяни багатих країн, яких не так просто замінити іммігрантами, а тому можна вважати, що вони насправді отримують те, чого варті (хоча, можливо, це не так — див. Факт № 14), демонструють високоефективну роботу тільки завдяки соціально-економічній системі, в якій вони існують. Не лише особисті здібності й наполеглива праця дозволяють їм працювати високопродуктивно.

Поширене переконання, що якщо дати спокій ринку, всім платитимуть справедливо, згідно із тим, хто чого вартий, — це міф. Лише спростувавши цей міф і зрозумівши політичну природу ринку й колективну природу продуктивності окремої людини, ми зможемо побудувати справедливіше суспільство, у якому в рішеннях щодо винагородження людей належно враховуватимуться чинники історичної спадщини та колективних дій, а не лише індивідуальні таланти й зусилля.

Факт № 4. Пральна машина змінила світ більше, ніж інтернет

Що вам розповідають

Нещодавня революція в комунікаційних технологіях, яку здійснило винайдення інтернету, докорінно змінила те, як влаштований світ. Вона зумовила «скасування відстані». У створеному «світі без кордонів» старі угоди про національні економічні інтереси та ролі національних урядів не діють. Картину століття, в якому ми живемо, визначає науково-технічна революція. Якщо країни (або компанії, та й окремі люди) не змінюватимуться з відповідною швидкістю, їх змете як вітром. І нам — окремим людям, фірмам і країнам — доведеться стати ще гнучкішими, що вимагає більшої лібералізації ринків.

Чого вам не розповідають

Ми схильні сприймати останні за часом зміни як найбільш революційні. Нерідко це суперечить фактам. Нещодавній прогрес у телекомунікаційних технологіях не такий революційний, у відносному вираженні, як поява в кінці XIX століття дротового телеграфу. Ба більше, якщо говорити про економічні та соціальні зміни, що відбувалися у подальшому, то інтернет-революція (принаймні на цей час) не така значуща, як поширення пральних машин та іншої побутової техніки, яка, значно зменшивши час на виконання буденних справ, дозволила жінкам вийти на ринок праці та фактично знищила таку професію, як прислуга. Не варто «перевертати телескоп», коли ми дивимося в минуле, недооцінюючи старе та переоцінюючи нове. Такий крок веде нас до неправильних рішень стосовно національної економічної політики, корпоративної політики та власної кар’єри.

У Латинській Америці всі мають служницю

Як розповідала одна моя американська подруга, у підручнику з іспанської мови, за яким вона в 1970-х роках навчалася в школі, було речення (іспанською, звичайно): «У Латинській Америці всі мають служницю».

Якщо замислитися, це видається нелогічним. А служниці у Латинській Америці теж мають служниць? Можливо, існує якась схема обміну служницями, про яку я не чув: служниці по черзі стають служницями одна одної, щоб у кожної з них теж була служниця, утім особисто я в цьому дуже сумніваюся.

Зрозуміло, чому американський автор висунув таке твердження. У бідних країнах значно більше людей наймають служниць, ніж у багатих державах. У багатій країні шкільний учитель або молодий менеджер у невеликій компанії і мріяти не може про те, щоб мати вдома постійну служницю, але їхні колеги в бідній державі, ймовірно, мають служницю або навіть двох. Точні дані отримати складно, але, за оцінками Міжнародної організації праці (МОП), 7–8 % працездатного населення в Бразилії та 9 % у Єгипті працюють як прислуга. Відповідні цифри в Німеччині — 0,7 %, у США — 0,6 %, в Англії та Вельсі — 0,3 %, у Норвегії — 0,05 %, а у Швеції — лише 0,005 % (усі цифри взяті на 1990-ті роки, крім Німеччини та Норвегії, дані для яких наведено на перше десятиліття XXI століття)8. Таким чином, пропорційно, у Бразилії в 12–13 разів більше прислуги, ніж у США, а в Єгипті — у 1800 разів більше, ніж у Швеції. Не дивно, що багато американців вважають, ніби «кожний» у Латинській Америці має служницю, а шведу в Єгипті здається, що там куди не ступи — прислуга.

Цікаво, що в сьогоднішніх багатих державах частка працездатного населення, яке працює як прислуга, раніше була порівнянна із тією, яку нині можна спостерігати в країнах, що розвиваються. У США майже 8 % найманих працівників у 1870-х роках були прислугою. У Німеччині до 1890-х років їхня частка також становила приблизно 8 %, хоча згодом почала досить швидко зменшуватися. В Англії та Вельсі, де завдяки сильному класу землевласників «культура прислуги» протрималася довше, ніж в інших країнах, відсоток був ще вищим: з 1850-х по 1920-ті роки 10–14 % працездатного населення було зайнято як прислуга (з періодами зростання та спадання). Якщо ви прочитаєте романи Аґати Крісті, написані до 1930-х років, то помітите, що слуг має не тільки газетний магнат, убитий у своїй замкненій бібліотеці, але й обмежена в коштах стара діва із середнього класу, нехай навіть вона має лише одну покоївку (яка злигалася з механіком-нікчемою із гаража, котрий виявився позашлюбним сином того газетного магната, і її теж вбивають на 111-й сторінці за те, що вистачило дурості згадати в розмові щось таке, чого їй не слід було бачити).

Основна причина, чому в багатих країнах так мало прислуги (у пропорційному відношенні), — хоча, очевидно, і не єдина причина, з огляду на культурні відмінності між країнами зі схожим рівнем доходу, сьогодні і в минулому, — це вища відносна вартість праці. Що вищий економічний розвиток держави, то дорожчими у відносному вимірі стають люди (точніше, їхня праця), а не «речі» (див. також Факт № 9). Як наслідок, у багатих державах прислуга стала розкішшю, яку собі можуть дозволити тільки заможні, тоді як у країнах, що розвиваються, вона все ще досить дешева, щоб мати попит навіть серед низів середнього класу.

У гру вступає пральна машина

Хай би якими були зміни у відносній ціні «людей» і «речей», зменшення частки осіб, які працюють як прислуга, не було б таким стрімким, яким воно виявилося в минулому столітті в багатьох країнах, якби не поява цілого арсеналу побутової техніки, за приклад якої я візьму тут пральну машину. Хоч би як було дорого (у відносному вимірі) наймати людей, які перуть, прибирають і обігрівають приміщення, готують їжу та миють посуд, їх так чи інакше довелося б наймати, якби все це не можна було зробити за допомогою машин. Або довелося б витрачати не одну годину, щоб усе це виконувати самим.

Пральні машини заощадили купу часу. Дані знайти нелегко, але, згідно із дослідженням, яке здійснило в середині 1940-х років Управління електрифікації сільських районів СШ, з появою електричної пральної машини та електричної праски час, потрібний для прання 38 фунтів (майже 17,2 кілограма) білизни, зменшився практично в 6 разів (із 4 годин до 41 хвилини), а час, потрібний на її прасування, — більш як у 2,5 раза (з 4,5 години до 1,75)9. Поява водопроводу означала, що жінкам не потрібно витрачати багато часу на те, щоб наносити додому води (на що, згідно з Програмою ООН з розвитку, в деяких країнах, що розвиваються, витрачають до двох годин на день). Порохотяги дали нам можливість прибирати вдома набагато чистіше за дещицю того часу, який був потрібний для прибирання в старі часи, коли це доводилося робити за допомогою швабри та ганчірки. Газові або електричні кухонні плити й центральне опалення істотно зменшили час, який витрачався на те, щоб забезпечити розігрівання й приготування їжі, збирати дрова, розводити й підтримувати вогонь і прибирати після цього. Сьогодні більшість у багатих країнах має навіть посудомийну машину, винахідник якої (на той момент майбутній), такий собі І. М. Рубінов, співробітник Міністерства сільського господарства США, заявив у 1906 році у своїй статті в Journal of Political Economy, що вона стане «воістину благодійницею людства».

Поширення побутової техніки, а також електрики, водопостачання та газу повністю змінило спосіб життя жінок, а відповідно і чоловіків. Воно дозволило значно більшій кількості жінок вийти на ринок праці. Наприклад, у США частка заміжніх білих жінок у найбільш працездатному віці (35–44 роки), які працюють поза домом, зросла з декількох відсотків у кінці 1890-х років до майже 80 % сьогодні10. Застосування побутової техніки також глибоко змінило структуру зайнятості жінок, давши можливість суспільству обходитися набагато меншою кількістю прислуги, як ми вже бачили вище, — наприклад, у США в 1870-х роках майже у 50 % жінок, які працювали, сфера діяльності мала назву «прислуга та офіціантки» (можна припустити, що більшість із них були скоріше прислугою, ніж офіціантками, враховуючи, що харчування поза домом ще не набуло значного поширення)11. Активніша участь жінок на ринку праці, безсумнівно, підвищила їхній статус удома та в суспільстві, завдяки чому також зменшилася перевага, що віддавалася синам, і зросли інвестиції в освіту жінок, що, своєю чергою, ще більше розширило участь жінок на ринку праці. Навіть ті освічені жінки, які врешті-решт вирішують залишитися вдома з дітьми, мають у родині значно вищий статус, оскільки можуть переконливо заперечити: вони здатні утримувати себе самі, якщо підуть від своїх чоловіків. Разом із появою можливостей роботи поза домом зросли витрати на дітей, що змусило сім’ї народжувати менше. Усе це змінило традиційну динаміку сім’ї. У сукупності це були дуже потужні зміни.

Я, звичайно, не стверджую, що ці зміни відбулися тільки — або навіть переважно — унаслідок змін у сфері побутової техніки. Значний вплив на освіту жінок та їхню участь на ринку праці справили протизаплідні таблетки та інші контрацептиви, які дозволяють жінкам контролювати кількість і час народження дітей. Існують також причини, не пов’язані з технічним прогресом. У різних країнах, навіть якщо їхнє населення користується однаковою побутовою технікою, участь жінок на ринку праці та структура зайнятості можуть кардинально відрізнятися, оскільки вони залежать від таких чинників, як традиційні уявлення, чи гоже працювати жінці середнього класу (жінки з бідних прошарків працювали завжди), податкові пільги для жінок-працівників, які мають дітей, і доступність дитячих установ. Але навіть так очевидно, що без пральної машини (та іншої побутової техніки, що заощаджує сили), зміни ролі жінки в суспільстві та сім’ї були б геть не такими кардинальними.

Пральна машина перемагає інтернет

Порівняно зі змінами, спричиненими появою пральної машини (та іншої побутової техніки), вплив інтернету, який, на думку багатьох, повністю змінив світ, не був таким фундаментальним, принаймні до цього часу.

Звичайно, інтернет змінив дозвілля людей: вони тепер мандрують по мережі, спілкуються в чаті із друзями на фейсбуці, зв’язуються з ними за допомогою скайпу, грають в електронні ігри з партнером, який сидить за дев’ять тисяч кілометрів, тощо. Крім того, інтернет істотно збільшив ефективність пошуку всілякої інформації — про страхування, відпустки, ресторани та навіть про ціни на броколі й шампунь.

Але якщо говорити про виробничі процеси, незрозуміло, чи був його вплив таким само революційним. Безсумнівно, інтернет глибоко змінив характер роботи деяких людей. Я це знаю із власного досвіду. Завдяки інтернету я зміг написати книжку разом зі своєю подругою й співавторкою, професоркою Ілен Ґрейбл, яка викладає в Денвері (штат Колорадо), провівши лише одну особисту зустріч і поговоривши телефоном один або два рази12. Але на ефективність праці багатьох інших інтернет не мав помітного впливу. Дослідники стикалися із труднощами в пошуку позитивного впливу інтернету на загальну продуктивність, — як висловився лауреат Нобелівської премії, економіст Роберт Солоу, «свідчення того є скрізь, тільки не в цифрах».

Можливо, ви подумаєте, що моє порівняння несправедливе. Побутові прилади, названі вище, мали щонайменше кілька десятиліть, а то й століття, щоб почати творити свої чудеса, тоді як інтернету ледве двадцять виповнилося. Частково це так. Як сказав у своїй захопливій книжці «Потрясіння для старих часів: техніка та світова історія з 1900 року» (The Shock of the Old – Technology and Global History Since 1900) видатний історик науки Девід Едґертон, максимально широке використання техніки, а отже, і найбільший ефект від неї часто досягаються через кілька десятиліть після її винаходу. Але навіть якщо говорити про сьогодення, сумніваюся, що інтернет — технологія революційна, як більшість із нас вважає.

Інтернет поступається телеграфу

Напередодні початку роботи трансатлантичного проводового телеграфу в 1866 році для того, щоб доставити повідомлення на інший бік Атлантики, було потрібно майже три тижні, тому що саме за такий проміжок часу вітрильні судна перетинали Атлантичний океан. Навіть надсилаючи «експрес»-повідомлення паровими суднами (які стали переважати тільки в 1890-х роках), доводилося чекати два тижні (рекордний час перетину Атлантики становив у той час 8–9 днів).

Із появою телеграфу час передачі повідомлення завдовжки 300 слів зменшився до семи–восьми хвилин. Могло бути і швидше. New York Times повідомляла 4 грудня 1861 року, що доповідь Авраама Лінкольна про становище країни, що складалася з 7578 слів, передали зі столиці по всій країні за 92 хвилини, тобто в середньому по 82 слова на хвилину, а така швидкість дозволяє відправити 300 слів менш як за чотири хвилини. Але то був рекорд — середній показник досягав приблизно 40 слів на хвилину, що дає нам 7,5 хвилини для передачі повідомлення із 300 слів. Скорочення терміну із двох тижнів до семи з половиною хвилин — це більш як у 2500 разів.

Щоб передати повідомлення із 300 слів факсом, потрібно 10 секунд, а з допомогою інтернету — скажімо, дві секунди, тобто час зменшився у п’ять разів. Використання інтернету дозволяє ще більше скоротити час передавання, коли йдеться про довші повідомлення — приміром, документ на 30 000 слів можна надіслати за 10 секунд (з урахуванням того, що документ треба завантажити), а щоб передати його факсом, знадобилося б понад 16 хвилин, або майже 1000 секунд, тобто швидкість передавання збільшується у 100 разів. Але порівняйте це зі зменшенням у 2500 разів, якого досягнув телеграф.

Інтернет, безсумнівно, має інші революційні риси. Він дозволяє нам з великою швидкістю відправляти зображення (цього не могли забезпечити навіть телеграф і факс, тому доводилося покладатися тільки на фізичне пересилання). Доступ до інтернету можливий будь-де, а не тільки в поштових відділеннях. Що найголовніше, використовуючи інтернет, ми можемо шукати потрібну нам інформацію у величезному масиві джерел. Але в плані простого збільшення швидкості він далеко не такий революційний, як скромний дротовий телеграф (не кажучи вже про бездротовий).

Ми непомірно перебільшуємо роль інтернету тільки тому, що сьогодні він для нас важливий. Узагалі люди зазвичай зачаровуються новітніми та найпомітнішими технічними засобами. Ще у 1944 році Джордж Орвелл критикував тих, хто надмірно захоплюється «скасуванням відстані» та «зникненням кордонів», що відбулися завдяки літаку та радіо.

Бачити зміни в історичній перспективі

Хіба не все одно, помиляються люди чи ні, коли вважають, ніби інтернет вплинув на наше життя істотніше, ніж телеграфія або пральна машина? Чому важливо те, що на людей більше враження справляють останні зміни?

Це не було б важливо, якби таке спотворення перспектив було лише питанням суспільної думки. Але ці спотворені перспективи реально впливають на людей, оскільки призводять до неправильного використання обмежених ресурсів.

Унаслідок захоплення революцією інформаційно-комунікаційних технологій, яку уособлює інтернет, деякі багаті країни, особливо США та Велика Британія, дійшли неправильних висновків про те, що виробництво речей настільки «вчорашній» процес, що треба намагатися жити за рахунок використання ідей. І, як я поясню далі (див. Факт № 9), ця віра в «постіндустріальне суспільство» привела ці країни до невиправданого нехтування виробничим сектором, що мало несприятливі наслідки для їхніх економік.

Ще тривожніше, що захоплення людей у багатих країнах інтернетом стало викликати стурбованість міжнародного співтовариства існуванням «цифрової прірви» між багатими та бідними країнами. Через це компанії, благодійні фонди та окремі особи почали жертвувати гроші країнам, що розвиваються, на закупівлі комп’ютерного обладнання та засобів доступу до інтернету. Але питання в тому, чи саме цього найбільше потребують країни, що розвиваються. Можливо, пожертви на щось менш модне, наприклад, на те, щоб викопати колодязі, розширити мережі електропостачання і виробити більш доступні пральні машини, поліпшили б життя людей більше, ніж роздача кожній дитині по ноутбуку або облаштування в селах інтернет-кафе. Я не стверджую, що всі ці справи однозначно важливіші, але багато благодійників кинулися брати участь у модних програмах, не прорахувавши з належною ретельністю відповідні довгострокові витрати і переваги інших способів застосування своїх грошей.

Ще один приклад. Захоплення всім новим змусило людей повірити, що нещодавні технологічні зміни в галузі комунікації та транспорту такі революційні, що зараз ми живемо в «світі без кордонів» (таку назву має книжка японського бізнес-гуру Кенічі Омае13). У підсумку за останні приблизно двадцять років багато хто почав вважати, що будь-які зміни, що відбуваються сьогодні, — це результат глобального технологічного прогресу, йти проти якого — те саме, що намагатися запустити годинник у зворотному напрямку. Вірячи в такий світ, багато країн скасували деякі дуже потрібні обмеження на потоки капіталу, праці й товарів через кордони, що призвело до жалюгідних наслідків (див., наприклад, Факт № 7 і Факт № 8). Але, як я показав, останні зміни в цих технологічних галузях далеко не такі революційні, як аналогічні зміни сторічної давнини. По суті, століття тому світ, незважаючи на значно менш розвинуті технології комунікації й транспорту, був набагато глобалізованішим, ніж у 1960–1980-ті роки, оскільки в зазначений період уряди, особливо сильні, були переконані в необхідності жорсткого регулювання транскордонних потоків. Політика, а не техніка визначає ступінь глобалізації (інакше кажучи, національної відкритості). Але якщо ми припустимо, щоб любов до новітніх революційних досягнень техніки спотворювала наше сприйняття дійсності, то ми, не усвідомлюючи цього факту, починаємо впроваджувати хибну політику.

Розуміння тенденцій науково-технічного прогресу дуже важливе для того, щоб правильно планувати економічну політику як на національному, так і на міжнародному рівні (і в особистому плані — щоб правильно обрати кар’єру). Але наше надмірне захоплення новим і недооцінювання вже звичного можуть повести і вже завели нас на манівці. Я спеціально сформулював це твердження досить провокативно, протиставивши скромну пральну машину та інтернет, але мої приклади покликані показати, що технічний чинник формує економічний і соціальний розвиток за капіталізму значно більше, ніж зазвичай вважають.

Факт № 5. Припустіть про людей найгірше — найгірше й отримаєте

Що вам розповідають

Відомий вислів Адама Сміта: «Не через доброзичливість м’ясника, пивовара чи булочника очікуємо ми отримати обід, а через задоволення ними їхніх власних інтересів». Ринок прекрасно вміє «запрягти» енергію корисливих індивідуумів, що дбають тільки про себе (і, як максимум, про свої родини), щоб створити суспільну гармонію. Комунізм зазнав поразки тому, що заперечував цей людський інстинкт і керував економікою на основі припущення, що всі — безкорисливі або принаймні в основному альтруїсти. Якщо ми хочемо вибудувати стійку економічну модель, то маємо припускати про людей найгірше: думають вони лише про себе.

Чого вам не розповідають

Прагнення до особистої вигоди — одна з найсильніших рис у більшості людей. Але це не єдина наша рушійна сила. Дуже часто вона навіть не є нашим головним мотивом. Якби у світі було повно користолюбців із підручників з економіки, він би зупинився, оскільки ми тільки те й робили б, що обманювали, намагалися ловити шахраїв і карали спійманих. Світ працює так, як він працює, лише тому, що люди не зовсім такі своєкорисливі егоїсти, якими їх вважають економісти — прихильники вільного ринку. Треба розробити таку економічну систему, яка, визнаючи, що люди часто бувають своєкорисливі, якнайповніше використовує інші людські мотиви та бере від людей найкраще. Очевидно, якщо ми припускаємо про людей найгірше, то найгірше від них і отримаємо.

Як (не) треба керувати компанією

У середині 1990-х років я брав участь у конференції в Японії, присвяченій східноазійському «економічному диву», яку організував Світовий банк. Одну сторону дискусії представляли такі, як я, які доводили, що втручання держави відіграло позитивну роль в історії економічного зростання Східної Азії, оскільки йшло проти ринкових тенденцій і захищало та субсидіювало такі галузі, як автомобілебудування та електроніка. Іншу сторону дискусії репрезентували економісти, що підтримували Світовий банк і стверджували, що державне втручання не мало жодного істотного значення, а то й завдало Східній Азії більше шкоди, ніж користі. Ба більше, додавали вони, навіть якби «східноазійське диво» дійсно було б чимось зобов’язане державному втручанню, це не означає, що практичні кроки, зроблені країнами Східної Азії, можна порекомендувати іншим країнам. Як вони зазначали, урядовці, які визначають політику (як і всі ми), — люди, які шукають своєї вигоди, і вони більше зацікавлені в зміцненні власної влади і престижу, ніж у підтримці національних інтересів. Ці учасники конференції заявляли, що втручання уряду виправдало себе в Східній Азії лише тому, що з певних історичних причин (на яких нам не слід тут зупинятися докладно) чиновники в цих країнах винятково безкорисливі та професійні. Із цим моментом погоджувалися навіть деякі з тих економістів, які схвалювали активну роль держави.

Слухаючи цю полеміку, якийсь аристократичного вигляду японець з аудиторії підняв руку. Відрекомендувавшись одним із топ-менеджерів Kobe Steel, на той час четвертого найбільшого виробника сталі в Японії, він дорікнув економістам за нерозуміння характеру сучасної бюрократії, як у державі, так і в приватному секторі.

Менеджер Kobe Steel сказав тоді (звичайно, я перефразовую):

Мені неприємно про це говорити, але ви, економісти, не розумієте, як працює реальний світ. Я захистив докторську дисертацію з металургії та вже майже тридцять років працюю в Kobe Steel, тому дещо знаю про виробництво сталі. Але моя компанія зараз настільки велика й складно влаштована, що навіть я не розумію більше половини того, що в ній відбувається. Що ж до інших менеджерів — з освітою у галузі обліку та маркетингу, — то вони взагалі небагато можуть второпати. Незважаючи на це, наша рада директорів регулярно схвалює більшість проектів, які пропонують наші наймані працівники, тому що ми вважаємо, що вони трудяться на благо компанії. Якби ми весь час виходили з того, що кожен діє лише у власних інтересах, і ставили під сумнів мотиви, які рухають нашими працівниками, то компанія зупинилася б, оскільки ми витрачали б увесь час на розбір пропозицій, яких насправді не розуміємо. Ви просто не зможете управляти великою бюрократичною організацією, хай це Kobe Steel або ваш уряд, якщо виходитимете із того, що кожен дбає лише про власне благо.

Це лише окремий випадок із життя, але він є потужним підтвердженням обмежень стандартної економічної теорії, яка передбачає, що особиста вигода — єдина мотивація людини, що має значення. Зупинюсь на цьому докладніше.

Корисливі м’ясники та булочники

Економісти — прихильники вільного ринку виходять із постулату, ніби всі суб’єкти ринку своєкорисливі, що резюмується у вислові Адама Сміта про м’ясника, пивовара й булочника. Краса ринкової системи, заявляють вони, в тому, що ринок трансформує найгірші прояви людської природи — своєкорисливість, або, якщо хочете, жадібність, — у щось більш продуктивне та соціально вигідне.

Отже, догоджаючи своїй корисливій природі, власники магазинів намагатимуться здерти з вас шкуру, робітники всіма силами ухилятимуться від роботи, а професійні менеджери прагнутимуть максимально підвищити свої зарплати й авторитет, а не прибутки компанії, які отримають не вони, а власники акцій. Але сила ринку жорстко обмежує, а то й повністю викорінює таку практику: власники магазинів не стануть обманювати вас, якщо у них за рогом працюватиме конкурент; робітники не посміють байдикувати, якщо знатимуть, що їм легко знайдуть заміну; наймані менеджери не зможуть оббирати акціонерів, якщо працюватимуть в умовах динамічного фондового ринку, закони якого такі, що менеджери, які дають менший прибуток, а отже, знижують ціну акцій, ризикують втратити роботу внаслідок поглинання своєї компанії.

Для економістів — прихильників вільного ринку державні службовці — політики й урядовці — становлять унікальний виклик. Оскільки на них ринкова дисципліна не поширюється, ринкові чинники слабо стримують їхнє піклування про власні інтереси. Так, політикам загрожує певна конкуренція з боку колег, але вибори відбуваються не так часто, тому дисциплінування з цього боку обмежене. Отже, державні службовці мають широке поле діяльності, де вони можуть здійснювати політику, спрямовану на зростання їхньої влади та багатства за рахунок загальнонаціонального добробуту. У професійних бюрократів простору для задоволення особистих інтересів ще більше. Навіть якщо політики, їхні політичні господарі, спробують змусити їх утілювати в життя плани, що йдуть на користь інтересам електорату, бюрократи завжди знайдуть способи збити політиків із пантелику та маніпулювати ними, як це блискуче показано в комедійному серіалі BBC «Так, пане міністре» і його продовженні «Так, пане прем’єр-міністре». Ба більше, на відміну від політиків, професійним бюрократам гарантовано робоче місце, якщо не довічні повноваження, тому вони можуть «пересидіти» своїх політичних господарів, затягуючи вирішення питань. Ось суть проблем, які економісти Світового банку висловлювали на заході в Японії, який я згадав на початку цього розділу.

Тому, як рекомендують економісти — прихильники вільного ринку, частина економіки, яку контролюють політики та бюрократи, повинна бути зведена до мінімуму. Скорочення державного регулювання та приватизація у зв’язку із цим не тільки економічно ефективні, але й політично доцільні, оскільки мінімізують саму можливість того, що чиновники стануть використовувати державу як засіб просування власних інтересів за рахунок суспільного блага. Дехто — прихильники так званої «нової моделі державного управління» — заходить ще далі та рекомендує зробити так, щоб і управління державою підпорядковувалося більш значній дії ринкових сил: рішучіше запроваджувати для чиновників оплату праці за їхніми результатами та короткострокові контракти; частіше передавати державні контракти для виконання в приватний сектор; здійснювати активнішу ротацію кадрів між державним і приватним секторами.

Мабуть, ми не ангели, але...

Припущення про своєкорисливий індивідуалізм, що лежить в основі економіки вільного ринку, здебільшого перегукується з нашим особистим досвідом. Нас усіх вводили в оману неохайні торговці: чи то продавець фруктів, який поклав кілька гнилих слив на дно паперового пакета, чи компанія-виробник йогуртів, що надто перебільшує користь своєї продукції для здоров’я. Ми знаємо занадто багато корумпованих політиків і ледачих бюрократів, щоб повірити, ніби всі слуги народу служать тільки народові. Більшості з нас, і я не виняток, траплялося і самим ухилятися від роботи, а деяких із нас розчаровували молодші колеги та помічники, які знаходили будь-які відмовки, щоб не братися за серйозну справу. Ба більше, в новинах нам повідомляють про те, що професійні управлінці, навіть такі, здавалося б, ревні захисники інтересів акціонерів, як Джек Велч із General Electric і Рік Ваґонер із General Motors, насправді не цілком служать цим інтересам (див. Факт № 2).

Усе це так. Але ми маємо багато доказів (не просто історій, а систематичних доказів), які показують, що прагнення до особистої вигоди — не єдина мотивація людей, яка має значення в нашому економічному житті. Прагнення до особистої вигоди, безперечно, один з найважливіших мотивів, але ми маємо багато інших — чесність, самоповагу, альтруїзм, любов, співчуття, віру, почуття обов’язку, товариськість, лояльність, громадянськість, патріотизм тощо, — які іноді є кращими рушіями наших учинків, ніж своєкористя14.

Наведений раніше приклад Kobe Steel демонструє, як успішними компаніями керують на основі довіри та лояльності, а не підозри та користолюбства. Якщо ви вважаєте, що це — специфічний приклад із країни «мурах-працівників», яка пригнічує індивідуальність, ідучи проти людської природи, візьміть будь-яку книжку з лідерства в бізнесі або будь-яку автобіографію успішного бізнесмена, опубліковану на Заході, і подивіться, про що в них говориться. Хіба вони кажуть, що треба підозрювати людей і весь час стежити за ними, щоб вони не працювали абияк і не вводили в оману? Ні, ймовірно, в них здебільшого йдеться про те, як «налагоджувати зв’язок» із працівниками, змінювати їхнє бачення, надихати і стимулювати їх до роботи в команді. Хороші управлінці знають, що люди — не рóботи з обмеженим світоглядом, які дбають лише про себе. Вони знають, що у людей бувають «хороші» та «погані» сторони і що секрет хорошого управління — у посиленні перших і послабленні других.

Ще один вдалий приклад, який ілюструє складність людської мотивації, — практика «роботи лише за правилами», коли робітники уповільнюють робочий процес за допомогою чіткого дотримання правил, що регламентують їхні завдання. Вам, мабуть, цікаво, як робітники можуть нашкодити працедавцеві, працюючи за правилами? Але цей спосіб напівстрайку — відомий також як «італійський страйк» (самі італійці називають його «sciopero bianco», або «білий страйк») — зменшує продуктивність на 30–50 %. Відбувається це тому, що не все можна регламентувати в договорі найму («правилах»), а отже, всі виробничі процеси здебільшого залежать від доброї волі працівників докладати якихось додаткових зусиль, які не потрібні за договором, або виявляти ініціативу та обирати найкоротший шлях, щоб пришвидшити виконання завдання, коли правила занадто обтяжливі. Причини, які стоять за такою безкорисливою поведінкою робітників, різноманітні: любов до своєї роботи, гордість за свою майстерність, самоповага, солідарність із колегами, довіра до керівництва або лояльність компанії. Але суть у тому, що компанії, а отже, і вся наша економіка, загальмувалися б, якби люди у своїх вчинках керувалися лише корисливими мотивами, як того чекає від них ринкова теорія.

Не усвідомлюючи складного характеру мотивації працівника, капіталісти ранньої епохи масового виробництва вважали, що конвеєр, повністю позбавивши робітників впливу на швидкість та інтенсивність своєї роботи, а отже, і на можливості ухилятися від неї, максимально збільшить їхню продуктивність. Але незабаром ці капіталісти виявляли, що робітники, будучи позбавленими самостійності й почуття власної гідності, у відповідь ставали пасивними, бездумними й навіть не схильними до співпраці. Тому починаючи зі «школи людських стосунків», яка виникла в 1930-х роках і стверджувала необхідність налагодження добрих контактів із робітниками та між робітниками, з’явилося безліч управлінських підходів, що підкреслюють багатогранність мотивації людини і пропонують способи домогтися від працівників якомога більшого. Вершиною такого підходу є так звана японська виробнича система (яку іноді називають «виробнича система “Тойоти”»), яка використовує добру волю і творчий потенціал співробітників, покладаючи на них відповідальність і довіряючи їм як людям, які відповідають за свої дії. У японській системі робітники отримують досить істотний контроль над виробничою лінією. Крім того, заохочуються пропозиції працівників щодо поліпшення виробничого процесу. Цей підхід дозволив японським фірмам досягти такої ефективності та якості виробництва, що нині багато неяпонських компаній починають брати з них приклад. Не припускаючи про своїх працівників найгірше, японські компанії отримали від них найкраще із того, на що вони здатні.

Моральна поведінка як омана?

Отже, якщо ви пильно подивитеся навколо та осмислите побачене, то дійдете висновку, що світ сповнений прикладів високоморальних учинків, які перекреслюють постулат економістів — прихильників вільного ринку. Стикаючись із подібними вчинками, вони часто відкидають їх як «оману». Якщо на вигляд здається, ніби люди поводяться морально, стверджують вони, то це тільки тому, що спостерігачі не бачать прихованих винагород і покарань, на які люди реагують.

За цією логікою, люди завжди залишаються своєкорисливими. Якщо вони поводяться морально, то не тому, що вірять у сам моральний кодекс, а тому, що така поведінка для них особисто максимально збільшує винагороду та зводить до мінімуму покарання. Наприклад, якщо торговці утримуються від обману, навіть якщо відсутній юридичний примус або якщо немає конкурентів, ладних прибрати до своїх рук їхній бізнес, це не означає, що вони вірять у чесність. Це відбувається тому, що вони знають: репутація чесного торговця приваблює більше покупців. Багато туристів, які поводяться погано, не здійснюють у своїй країні подібних учинків не тому, що після повернення додому вони раптово стають порядними людьми, а тому, що вдома вони позбавлені анонімності туриста, а отже, бояться, що їх почнуть засуджувати або цуратися люди, яких вони знають і думка яких для них важлива.

Дещиця істини в цьому є. Існують неявні винагороди та покарання, які не відразу й помітиш, а люди дійсно на них орієнтуються. Але цей ланцюжок міркувань урешті-решт не спрацьовує.

Факт у тому, що, навіть коли не працюють жодні приховані механізми винагороди та покарання, багато хто з нас поводиться чесно. Наприклад, з якого дива ми — або принаймні ті з нас, хто прудко бігає, — не тікаємо, не заплативши, скориставшись послугами таксі?15 Таксист за нами не побіжить, бо не зможе залишити своє авто. А якщо ви живете у великому місті, то ви практично не маєте шансу ще раз зустрітися із ним знову, і не треба навіть боятися, що він колись вам помститься. Тому дуже показово, що так мало людей тікає, не заплативши таксисту. Ще один приклад: на відпочинку за кордоном деякі з вас, можливо, мали справу з механіком автомайстерні або вуличною продавчинею, які не дурили вас, хоча ви не мали можливості подякувати їм, переказуючи іншим про їхню самовідданість справі, що особливо складно, коли ви навіть не можете відтворити назву автомайстерні в Туреччині або коли продавчиня локшини в Камбоджі, ім’я якої ви все одно не в змозі запам’ятати, можливо, навіть не торгує на тому самому місці щодня.

Ба більше, у світі, населеному своєкорисливими індивідуумами, невидимий механізм винагород і покарань існувати не може. Проблема в тому, що заохочення і покарання інших за їхню поведінку забирають час і сили тільки в людей, які здійснюють їх, тоді як вигоди від вищих стандартів поведінки дають користь усім. Повернімося до наших прикладів: якщо ви як таксист забажаєте наздогнати й побити клієнта, який не заплатив і втік, то ви ризикуєте бути оштрафованим за незаконне паркування або піддаєте своє авто небезпеці злому. А який шанс, що ви отримаєте якусь користь від вищого стандарту поведінки того пасажира, якого ви, можливо, ніколи більше не зустрінете? Ви витратите сили й час на те, щоб поширити добру славу про автомайстерню в Туреччині, але який зиск вам це робити, якщо ви, можливо, ніколи більше не потрапите в той куточок світу? Тому ви, своєкорисливий індивід, чекаєте, поки не знайдеться інший, кому не забракне сміливості витрачати власний час і сили, щоб віддати належне пасажирам таксі, які схибили, і сумлінним, але нікому не відомим автомеханікам. Але якби всі були такими само своєкорисливими, то чинили б так само, як і ви. У результаті ніхто б не став винагороджувати інших за хорошу поведінку або карати за погану. Інакше кажучи, невидимі механізми винагороди та покарання, які, за твердженнями економістів — прихильників вільного ринку, створюють оману моральності, можуть існувати тільки тому, що ми не своєкорисливі й аморальні діячі, як нас зображають ці економісти.

Моральність — не омана. Коли люди щось роблять безкорисливо — не вводять в оману клієнтів, сумлінно працюють, хоча ніхто за ними не стежить, не беруть хабарів, будучи низькооплачуваними державними чиновниками, — багато хто з них, якщо не всі, роблять так, бо щиро вірять, що так і має бути. Невидимі механізми винагороди та покарання важливі, але пояснити всі безкорисливі вчинки — або, на мою думку, хоча би більшість з них — вони не можуть, нехай навіть з тієї простої причини, що вони не були б здійснені, якби ми були своєкорисливими до самого серця. Усупереч твердженню Марґарет Тетчер, що «не існує такого поняття, як суспільство. Існують окремі чоловіки і жінки, і є сім’ї», люди ніколи не існували як ізольовані корисливі фігуранти, не пов’язані із жодними суспільними групами. Ми народжуємося в суспільстві з певними моральними засадами та у процесі виховання готуємося до того, щоб увібрати їх у себе.

Усе це, звичайно, не заперечує, що пошук особистої вигоди — одна з найважливіших мотивацій людини. Але якби кожний і справді дбав лише про власні інтереси, світ уже зупинився б, оскільки в торгівлі панував би суцільний обман, а у виробництві — цілковите байдикування. Крім того, якщо ми розробимо економічну систему на основі такого припущення, то результатом, найімовірніше, буде нижча, а не вища ефективність. Люди відчули б, що їхній моралі не довіряють, тому перестали б поводитися етично, і нам довелося б витрачати величезні ресурси на стеження, засудження і покарання. Якщо ми припускатимемо про людей найгірше, найгірше від них ми й отримаємо.

Факт № 6. Більша макроекономічна стабільність…не зробила світову економіку стабільнішою

Що вам розповідають

До 1970-х років для економіки ворогом номер один вважалася інфляція. Катастрофічну гіперінфляцію пережили чимало країн. Навіть не досягаючи масштабів гіперінфляції, економічна нестабільність, яка настає внаслідок високої або змінної інфляції, не сприяла інвестиціям, а отже, і розвитку. На щастя, дракон інфляції був скинутий у 1990-х роках завдяки жорсткому підходу до дефіциту державного бюджету та появі дедалі більшої кількості політично незалежних центробанків, які цілеспрямовано практикували контроль над інфляцією. Оскільки для довгострокових капіталовкладень і, отже, розвитку в цілому необхідна економічна стабільність, приборкання звіра на ім’я Інфляція заклало основу для більшого та тривалішого процвітання.

Чого вам не розповідають

Можливо, інфляцію й приборкали, але світова економіка стала менш стійкою. Наші захоплені заяви останніх трьох десятиліть про успішний контроль над коливаннями цін ігнорували крайню нестабільність, яку демонстрували в той час економіки всього світу. Численні фінансові кризи, зокрема глобальна фінансова криза 2008 року, багатьом зруйнували життя боргами, банкрутством і безробіттям. Надмірна увага до інфляції відволікала нас від проблем зайнятості та економічного зростання. Заради «гнучкості ринку праці» зайнятості надали нестійкого характеру, що, своєю чергою, дестабілізувало життя багатьох людей. Усупереч твердженням, що стабільність цін — передумова економічного зростання, заходи, спрямовані на зниження інфляції, викликали лише мляве економічне піднесення з 1990-х років, коли інфляція вважалася остаточно переможеною.

«Бо там лежать гроші». Чи все-таки не там?

У січні 1923 року війська Франції та Бельгії окупували Рурську область Німеччини, яка славиться вугіллям і сталлю. Причиною послугувало те, що протягом 1922 року німці затримували виплату репарацій за Версальським договором, що завершив Першу світову війну.

Але якби французи та бельгійці бажали грошей, їм слід було б окупувати банки — «бо там лежать гроші», як сказав, за легендою, відомий американський грабіжник банків Віллі Саттон, коли його запитали, чому він грабує саме їх, — а не захоплювати вугільні шахти й сталеливарні заводи. Чому вони так не вчинили? Бо вони неабияк переймалися німецькою інфляцією.

Починаючи з літа 1922 року інфляція в Німеччині стала неконтрольованою. За шість місяців другого півріччя індекс прожиткового мінімуму зріс у 16 разів. Звичайно, гіперінфляція була спричинена (принаймні частково) обтяжливими репараційними вимогами французів і бельгійців, але тільки-но вона почалася, намір Франції та Бельгії окупувати Рур виявився слушним: так вони забезпечували собі отримання репарацій товарами, такими як вугілля і сталь, а не банкнотами, які стрімко знецінювалися.

Рішення не було випадковим. Після окупації Руру інфляція в Німеччині стала цілковито некерованою — ціни підвищилися ще в 10 мільярдів разів (так, мільярдів, не тисяч і навіть не мільйонів), аж поки в листопаді 1923 року не було запроваджено нову валюту, рентну марку.

Німецька гіперінфляція позначилася як на розвитку власне Німеччини, так і всього світу. Дехто запевняє, що гіперінфляція, дискредитувавши ліберальні інститути Веймарської республіки, заклала основи для злету нацизму. Ті, хто дотримується цієї точки зору, по суті стверджують, що німецька гіперінфляція 1920-х років стала однією з головних причин Другої світової війни. Травма, яку пережила Німеччина від гіперінфляції, була така глибока, що Бундесбанк, центральний банк Західної Німеччини після Другої світової війни, прославився своєю надмірною ворожістю до м’якої кредитно-грошової політики. Навіть упровадивши євро, єдину європейську валюту, та в подальшому скасувавши де-факто національні центральні банки у країнах Єврозони, Європейський центральний банк (ЄЦБ) під тиском Німеччини обрав жорсткий курс у своїй кредитно-грошовій політиці, навіть незважаючи на постійно високе безробіття, поки в 2008 році світова фінансова криза не змусила його разом з іншими центральними банками світу піти на безпрецедентне ослаблення валютної політики. Таким чином, говорячи про наслідки німецької гіперінфляції, ми ведемо мову про ударну хвилю, яка тривала майже століття після самої події та справила вплив не тільки на Німеччину, але і на європейську та світову історію.

Наскільки погана інфляція?

Німеччина — не єдина країна, яка зазнала гіперінфляції. У наш час для фінансової преси уособленням гіперінфляції стала Аргентина, але найвищий рівень інфляції, який вона пережила, становив «усього» майже 20 000 %. Потужнішими за наслідками, порівняно з німецькою, були інфляції в Угорщині після Другої світової війни та в Зімбабве в 2008-му, в останні дні диктатури президента Роберта Муґабе (зараз він поділяє владу із колишньою опозицією4).

Гіперінфляція підриває саму основу капіталізму, перетворюючи ринкові ціни у фікцію. У розпал угорської інфляції 1946 року ціни зростали вдвічі кожні 15 годин, а в найгірші дні німецької гіперінфляції 1923 року ціни подвоювалися кожні чотири години. Не можна керуватися одними лише ціновими показниками, що я не втомлююся стверджувати на кожній сторінці своєї книжки, але коли ціни зростають такими темпами, неможливо мати передбачувану економіку. Крім того, гіперінфляція часто є результатом або причиною політичних катастроф, таких як прихід до влади Адольфа Гітлера або Роберта Муґабе. Цілком зрозуміло, чому люди відчайдушно прагнуть уникнути гіперінфляції.

Але не всяка інфляція — гіперінфляція. Звичайно, є ті, хто боїться, що будь-яка інфляція, якщо залишити її безконтрольною, розвинеться у гіперінфляцію. Наприклад, добре відомо, як на початку 2000-х років Масару Хаямі, голова Центрального банку Японії, відмовився вдатися до емісії грошової маси, оскільки побоювався можливої гіперінфляції, — незважаючи на те, що в його країні в цей період була виражена дефляція (падіння цін). Але насправді немає доказів, які свідчать про неминучість або хоча б високу ймовірність перетворення інфляції на гіперінфляцію. Ніхто не скаже, що гіперінфляція бажана або принаймні прийнятна, але вельми спірне питання про те, чи погана будь-яка інфляція, хоч би якими були її темпи.

З 1980-х років економісти — прихильники вільного ринку спромоглися переконати решту світу, що до економічної стабільності, яка супроводжується низькими темпами (аж до нульових) інфляції, слід прагнути за будь-яку ціну, оскільки інфляція шкідлива для економіки. Прийнятний рівень інфляції, якого вони рекомендували досягти, становить приблизно 1–3 %, як пропонував Стенлі Фішер, колишній професор економіки Массачусетського технологічного інституту й головний економіст МВФ у 1994–2001 роках16.

Але доказів, що інфляція на низькому рівні шкідлива для економіки, насправді немає. Наприклад, навіть у дослідженнях, здійснених економістами — прихильниками вільного ринку, які працювали з такими організаціями, як Чиказький університет або МВФ, продемонстровано, що інфляція, нижча від 8–10 %, не справляє жодного впливу на рівень економічного зростання в країні17. У низці інших досліджень інфляційний поріг вставновлено ще вище — на рівні 20 % і навіть 40 %18.

Досвід окремих країн також показує, що досить висока інфляція сумісна навіть зі стрімким економічним зростанням. У 1960–1970-х роках середні темпи інфляції Бразилії становили 42 %, але вона була однією з країн світу, які розвиваються найшвидше, і її дохід на душу населення зростав на 4,5 % на рік. У той самий період дохід на душу населення в Південній Кореї зростав на 7 % на рік, незважаючи на середньорічний рівень інфляції майже у 20 %, що значно перевищувало показники багатьох країн Латинської Америки на той момент19.

Ба більше, є дані, що надмірні антиінфляційні заходи можуть завдати економіці шкоди. З 1996 року, коли Бразилія — подолавши травматичну фазу швидкої інфляції і не досягши, утім, гіперінфляційних масштабів, — почала стримувати інфляцію, підвищивши реальну процентну ставку (номінальна процентна ставка скоригована на темп інфляції) до одного з найвищих у світі рівнів (10–12 % на рік), її інфляція впала до 7,1 % на рік, але це позначилося на її економічному зростанні: збільшення доходу на душу населення не перевищувало 1,3 % на рік. Подібна ситуація спостерігалася в Південно-Африканській Республіці з 1994 року, коли найвищий пріоритет було надано саме стримуванню інфляції, унаслідок чого процентну ставку підвищили до рівня вищезгаданої бразильської.

У чому ж причина? У тому, що заходи, спрямовані на зниження інфляції, якщо з ними переборщити, зменшують стимули до інвестування, а відтак негативно позначаються на темпах економічного зростання. Економісти — прихильники вільного ринку нерідко намагаються виправдати своє войовниче ставлення до інфляції заявами, що економічна стабільність, мовляв, стимулює накопичення та інвестиції, які, своєю чергою, сприяють економічному зростанню. Тому, намагаючись довести, що макроекономічна стабільність, виражена в низькій інфляції, була вирішальним чинником стрімкого економічного зростання країн Східної Азії (твердження, яке насправді не стосується Південної Кореї, як видно з вищесказаного), Світовий банк у доповіді 1993 року заявляє: «Макроекономічна стабільність стимулює довгострокове планування і приватні інвестиції та, завдяки своєму впливу на реальну процентну ставку й реальну вартість фінансових активів, допомогла збільшити фінансові накопичення». Але правда полягає в тому, що заходи, необхідні для того, щоб знизити інфляцію до дуже низького — такого, що виражається малим однозначним числом — рівня, відлякують інвесторів.

Реальні процентні ставки на рівні 8 %, 10 % або 12 % означають, що потенційні інвестори не вважатимуть нефінансові капіталовкладення привабливими, оскільки не всі інвестиції дають доходи, вищі від 7 %20. У цьому випадку інвестувати з прибутком реально тільки у високоризикові, але високоприбуткові фінансові активи. Незважаючи на те, що фінансові інвестиції здатні на деякий час пожвавити економічне зростання, воно не може тривати довго, оскільки такі інвестиції врешті-решт повинні підкріплюватися життєздатними довгостроковими інвестиціями у сфері матеріального виробництва, як це наочно засвідчила фінансова криза 2008 року (див. Факт № 22).

Економісти — прихильники вільного ринку навмисно скористалися з виправданих страхів людей щодо гіперінфляції, аби проштовхнути надмірні антиінфляційні заходи, від яких більше шкоди, ніж користі. Це видається досить загрозливим, але насправді справи ще гірші. Антиінфляційні заходи не тільки завдали шкоди інвестиціям та економічному зростанню, але й не досягли поставленої мети — не підвищили економічної стабільності.

Позірна стабільність

З 1980-х, а особливо з 1990-х років контроль над інфляцією в багатьох країнах був одним із найважливіших завдань порядку денного. Країнам настійливо рекомендували обмежувати державні витрати, щоб дефіцит бюджету не посилив інфляцію. Також пропонувалося надати центральному банку політичну незалежність, щоб він міг запропонувати досить високі процентні ставки, — причому в разі потреби навіть усупереч усенародним протестам, яким політики чинити опір не могли.

Ця боротьба вимагала чимало часу, але в останні роки у більшості країн звір на ім’я Інфляція був приборканий. За даними МВФ, з 1990 по 2008 рік середній рівень інфляції знизився у 97 зі 162 країн порівняно із показниками 1970-х і 1980-х років. Особливий успіх битва з інфляцією мала в багатих країнах. У всіх цих державах інфляція впала. Середня інфляція для країн Організації економічного співробітництва і розвитку (більшість з яких багаті, хоча не всі багаті країни належать до ОЕСР) між 1970–1980 і 1990–2000 роками знизилася із 7,9 % до 2,6 %. Світ, особливо якщо ви живете в багатій країні, став стабільнішим. Але чи так це?

Факт у тому, що світ став стабільнішим, лише якщо розглядати низьку інфляцію як єдиний показник економічної стабільності, але не став стабільнішим у тому сенсі, в якому стабільність розуміє більшість із нас.

Світ став навіть нестабільнішим за останні три десятиліття панування вільного ринку та жорсткої антиінфляційної політики — зокрема, збільшилася частота і глибина економічних криз. Згідно з дослідженням, яке здійснили Кеннет Роґофф, колишній головний економіст МВФ, а нині професор Гарвардського університету, і Кармен Райнгарт, професорка університету штату Меріленд, із кінця Другої світової війни до середини 1970-х років, коли світова економіка, якщо її оцінювати із позицій інфляції, була значно нестабільнішою, ніж сьогодні, фактично жодна країна не переживала банківської кризи.

Із середини 1970-х до кінця 1980-х років, коли в багатьох країнах інфляція пришвидшилася, частка країн, що зазнавали банківської кризи, зросла до 5–10 %, якщо оцінювати за їхньою часткою загальносвітового доходу, що також підтверджує істинність інфляційно-центричного погляду на світову економіку. Однак у середині 1990-х років, коли ми, здавалося б, остаточно приборкали звіра на ім’я Інфляція та досягли недосяжної мети — економічної стабільності, — частка країн, що зазнали банківської кризи, становила майже 20 %. Пізніше, в середині першого десятиліття XXI століття, частка таких країн ненадовго впала до нуля, але знову зросла до 35 %, вслід за глобальною фінансовою кризою 2008 року (і, ймовірно, до моменту завершення цієї книжки, тобто до початку 2010 року, зросте ще вище)21.

За останні три десятиліття світ став нестабільнішим ще й тому, що для багатьох людей у цей період зросла загроза безробіття. Гарантованість робочого місця в країнах, що розвиваються, завжди була низькою, але кількість негарантованих місць у так званому «неофіційному секторі» — масі незареєстрованих фірм, які не сплачують податки та не дотримуються законів, зокрема тих, що забезпечують гарантію зайнятості, — за цей період у багатьох країнах, що розвиваються, збільшилася внаслідок передчасної лібералізації торгівлі, яка знищила безліч гарантованих «офіційних» робочих місць у відповідних секторах економіки. У багатих країнах негарантованість робочих місць протягом 1980-х років також підвищилася через зростання (порівняно з 1950–1970-ми роками) безробіття, яке здебільшого стало результатом стримувальних макроекономічних заходів, що абсолютизували контроль над інфляцією. З 1990-х років рівень безробіття знизився, але негарантованість робочих місць, порівняно з періодом до початку 1980-х, зросла ще більше.

Цьому є чимало причин. По-перше, частка короткострокової зайнятості в більшості багатих країн зросла, хоча не в таких гігантських масштабах, як дехто вважає. По-друге, поряд із тими, хто зберігає за собою робоче місце, продовжуючи незмінно працювати на тій самій посаді, як і їхні попередники до початку 1980-х років, співіснують і ті, хто став жертвою випадків примусового розірвання трудового договору, принаймні в деяких країнах (зокрема в США). По-третє, і особливо це стосується Британії та США, робочі місця, які навіть до початку 1980-х років вважалися переважно надійними, — управлінців, державних службовців, спеціалістів (бухгалтерів, фінансистів, лікарів, науковців), — з 1990-х років стали негарантованими. По-четверте, навіть якщо робоче місце залишилося гарантованим, характер та інтенсивність роботи стали зазнавати частіших та істотніших змін, причому на гірше. Наприклад, згідно з дослідженням, здійсненим у 1999 році для Фонду Джозефа Раунтрі — британської благодійної організації сприяння соціальним реформам, названої на честь відомого квакера, бізнесмена й філантропа, — майже дві третини британських працівників зазначили, що за попередні п’ять років відчули збільшення темпу або інтенсивності роботи. І останнє за списком, але не за важливістю: у багатьох (хоча і не в усіх) заможних країнах з 1980-х років відмовилися від моделі «держави загального добробуту», тому люди відчувають себе менш захищеними, хоча об’єктивно ймовірність втрати роботу залишилася такою самою.

Річ у тому, що незмінність цін — лише один із показників економічної стабільності. Для багатьох людей це навіть не найважливіший показник. Для людей події, які найбільше дестабілізують життя, пов’язані з такими потрясіннями, як втрата роботи (або необхідність радикально її змінити) або втрата будинку через фінансову кризу, а не з підвищенням цін, якщо тільки вони не досягли гіперінфляційного масштабу (поклавши руку на серце, чи дійсно ви можете помітити різницю між інфляцією у 4 % і 2 %?). Тому приборкання інфляції переважної кількості людей не дало повного відчуття стабільності, як обіцяли поборники антиінфляційних заходів.

Отже, співіснування цінової стабільності (тобто низької інфляції) та збільшення нецінових проявів економічної нестабільності, таких як почастішання банківських криз і зростання негарантованості робочих місць, — це не випадковий збіг. Усе це результати того самого пакета заходів політики вільного ринку.

У зазначеному вище дослідженні Роґофф і Райнгарт зазначають, що кількість країн, схильних до банківських криз, тісно пов’язана зі ступенем міжнародної мобільності капіталу. Зростання міжнародної мобільності — головна мета економістів — прихильників вільного ринку, які вважають, що більша свобода руху капіталу через кордони зробить ефективнішим його використання (див. Факт № 22). Тому вони проштовхують відкритість ринку капіталів у всьому світі, хоча ще нещодавно пом’якшували свою позицію стосовно країн, що розвиваються.

Так само і підвищення негарантованості зайнятості є прямим наслідком політики вільного ринку. Негарантованість зайнятості, яка проявилася в 1980-х роках у багатих країнах як високе безробіття, була результатом жорстких макроекономічних антиінфляційних заходів. У період між 1990-ми роками і початком кризи 2008 року, незважаючи на те, що рівень безробіття знизився, зросли ризики для працівника бути примусово звільненим, збільшилася кількість короткострокових контрактів, частіше переписувалися посадові інструкції, і на багатьох робочих місцях інтенсивність роботи стала вищою, причому все це відбувалося внаслідок змін у законодавстві про ринок праці, спрямованих на збільшення його гнучкості, а отже, й економічної ефективності.

Пакет заходів політики вільного ринку, який часто називають пакетом заходів неоліберальної політики, особливо наголошує на зниженні інфляції, підвищенні мобільності капіталу та збільшенні незахищеності робочих місць (яку скромно називають «збільшенням гнучкості ринку праці»), головним чином тому, що цей пакет захищає в основному інтереси власників фінансових активів. Важливість стримування інфляції підкреслюється тому, що багато фінансових активів мають фіксовані номінальні ставки доходу, тому інфляція скорочує фактичну прибутковість таких активів. Підвищення мобільності капіталу пропагується тому, що власники фінансових активів бачать основне джерело отримання значно вищого доходу, — якщо порівняти з тими, хто володіє іншими (фізичними і людськими) активами, — у можливості швидше переміщувати свої активи (див. Факт № 22). Збільшення гнучкості ринку праці потрібне тому, що, із точки зору фінансових інвесторів, якщо полегшити влаштування на роботу та звільнення працівників, то компанії можна реструктурувати швидше, показуючи привабливіші цифри в короткострокових балансових звітах, а отже, їх легше продавати і купувати, отримуючи вищі доходи (див. Факт № 2).

Навіть незважаючи на те, що націлені на зростання цінової стабільності реформи збільшили фінансову нестабільність і негарантованість зайнятості, їх можна було б частково виправдати, якби вони стимулювали інвестиції і, тим самим, економічне зростання, як це передбачали затяті прихильники жорсткого курсу щодо інфляції. Але в еру низької інфляції після 1980-х років світова економіка розвивалася значно повільніше, ніж у період високої інфляції 1960–1970-х років, зокрема тому, що в більшості країн знизився обсяг інвестицій (див. Факт № 13). Навіть у багатих країнах з 1990-х років, коли інфляцію повністю приборкали, дохід на душу населення впав з 3,2 % в 1960–1970-х до 1,4 % у 1990–2009 роках.

У цілому інфляція на рівнях від низького до помірного не така небезпечна, як її подають економісти — прихильники вільного ринку. Спроби знизити інфляцію до гранично низького рівня негативно позначилися на інвестиціях та економічному зростанні, усупереч твердженням, що вища економічна стабільність, яку тягне за собою низька інфляція, стимулюватиме інвестиції, а отже, й економічне зростання. Що ще важливіше, низька інфляція більшості з нас не дала справжньої економічної стабільності. Лібералізація ринків капіталу та праці — яка стала невід’ємною частиною пакета заходів політики вільного ринку, в якому головним елементом виступає контроль над інфляцією — збільшила фінансову нестабільність і негарантованість зайнятості, унаслідок чого світ для більшості з нас став іще нестабільнішим. І, нарешті, очікуваний благотворний вплив контролю над інфляцією на економічне зростання так і не матеріалізувався.

Час покласти край нашій нав’язливій ідеї щодо інфляції, яка стала приводом для виправдання реформ, що грають на руку головним чином власникам фінансових активів, на шкоду міцній стабільності, економічному зростанню та щастю людей.

4 Наприкінці листопада 2017 року у Зімбабве відбувся військовий переворот і подальша доля Муґабе не відома. – Прим. ред.

Факт № 7. Політика вільного ринку рідко робить бідні країни багатими

Що вам розповідають

Звільнившись від колоніального панування, країни, що розвиваються, намагалися стимулювати свою економіку за допомогою державного втручання, іноді навіть відверто схвалюючи соціалізм. Вони намагалися штучно розвивати такі галузі, як сталеливарна та автомобільна промисловості, що виходило за межі їхніх можливостей, і використовували при цьому такі методи, як протекціонізм у торгівлі, заборона на прямі іноземні інвестиції, промислові субсидії та навіть державну власність на банки і промислові підприємства. На емоційному рівні це можна зрозуміти, враховуючи те, що всі колишні метрополії були капіталістичними країнами, які провадили політику вільного ринку. Однак ця стратегія привела в найкращому випадку до стагнації, а в найгіршому — до катастрофи. Економічне зростання було млявим (а подекуди й негативним), і галузі економіки, які мали підтримку держави, не поспішали демонструвати ознак конкурентоспроможності. На щастя, більшість цих країн у 1980-х роках визнали хибність обраної стратегії і почали переймати ринкові методи. Якщо подумати, саме так і треба було робити із самого початку. Усі багаті країни, за винятком Японії (і, можливо, Кореї, хоча це спірно), розбагатіли завдяки політиці вільного ринку, особливо за допомогою вільної торгівлі з рештою світу. І ті країни, що розвиваються, які перейняли цю політику більш повно та послідовно, останнім часом показують значно кращі результати.

Чого вам не розповідають

Усупереч звичним твердженням, економічні показники країн, що розвиваються, в період державного регулювання перевершували досягнення цих країн за відповідний період ринкових реформ. Було і кілька дуже показових випадків невдалого державного втручання, але більшість із цих країн розвивалися значно швидше та демонстрували справедливіший розподіл доходів і значно меншу кількість фінансових криз у «погані старі часи», ніж у період ринкових реформ. Хибною є і думка, ніби мало не всі багаті країни розбагатіли тому, що здійснювали ринкову політику. Правильним, у якомусь сенсі, є протилежне. За кількома винятками, всі сьогоднішні багаті країни, зокрема Велика Британія та США, які вважаються колискою вільної торгівлі та вільного ринку, стали багатими завдяки поєднанню протекціонізму, субсидій та інших методів, які вони сьогодні радять не переймати країнам, що розвиваються. До сьогодні за допомогою ринкової політики збагатилися лише лічені країни, і в майбутньому навряд чи розбагатіють інші держави.

Дві країни зі слаборозвиненою економікою

Уявімо, що ви — економічний аналітик, який намагається оцінити перспективи зростання двох країн, що розвиваються. Ось характеристики цих двох країн. Яка ваша думка?

Країна А. Ще десяток років тому в країні активно здійснювалася політика протекціонізму, а середній промисловий тариф істотно перевищував 30 %. Незважаючи на нещодавнє зниження тарифів, як і раніше, помітні явні та приховані обмеження в торгівлі. У країні чітко регламентовано рух транскордонних фінансових потоків, банківський сектор належить державі та жорстко регулюється, на іноземних власників накладено численні обмеження на володіння фінансовими активами. Зарубіжні фірми, що мають у цій країні виробництва, скаржаться, що місцева влада піддає їх дискримінації, застосовуючи диференційовані податки і правила господарювання. Вибори не проводять, країну обснувала корупція. Майнові права непрозорі й заплутані. Зокрема, права на інтелектуальну власність захищені слабо, тому країну вважають піратською столицею світу. У країні велика кількість державних підприємств, більшість з яких зазнають чималих збитків, але тримаються на плаву наданими державою субсидіями та монопольними правами.

Країна Б. За останні кілька десятиліть торговельна політика в країні була фактично найбільш протекціоністською у світі, а середній промисловий тариф становив 44–55 %. Більшість населення не може голосувати, поширеним явищем є купівля голосів і підтасовування результатів виборів. Корупція буяє: політичні партії продають державні посади своїм фінансовим покровителям. У країні жодного державного службовця не взяли на роботу на відкритій конкурсній основі. Бюджетні кошти перебувають у жалюгідному стані, є дані про невиплати державних позик, що викликає неабияке занепокоєння в іноземних інвесторів. Незважаючи на це, іноземних інвесторів жорстко дискримінують. Особливо це стосується банківського сектору, де іноземцям не дозволяють ставати директорами, а іноземні акціонери не можуть скористатися своїм правом голосу, якщо вони не є резидентами країни. Відсутнє антимонопольне законодавство, тому картелі та інші форми монополій розростаються безкарно. Захист прав інтелектуальної власності діє вибірково, а особливо затьмарює ситуацію небажання країни охороняти авторські права іноземців.

Обидві країни по шию загрузли в недоліках, які, здавалося б, повинні перешкоджати економічному розвитку: масштабний протекціонізм, дискримінація іноземних інвесторів, слабка захищеність прав на власність, існування монополій, квола демократія, корупція, недостатня меритократія тощо. Можна було б подумати, що обидві країни у своєму розвитку прямують до катастрофи. Але поміркуйте знову.

Країна А — це сучасний Китай, як більшість читачів, імовірно, уже здогадалися. Але навряд чи багато хто зрозумів, що країна Б — це США близько 1880-го року, коли Америка була трохи біднішою, ніж сьогоднішній Китай.

Усупереч усім принципам та інститутам, які, здавалося б, гальмують розвиток, Китай за останні три десятиліття є однією з найбільш динамічних та успішних економік, тоді як США в 1880-х роках були серед країн світу, що зростали найшвидше та стрімко стали однією з найбагатших. Інакше кажучи, економічні суперзірки кінця XIX століття (США) та нинішнього часу (Китай) дотримувалися політичних рецептів, які повністю йдуть урозріз із сьогоднішньою неоліберальною ортодоксією вільного ринку.

Як таке можливо? Хіба теорія вільного ринку не викристалізувалася з двовікового досвіду успішного розвитку двох десятків багатих сьогодні країн? Щоб відповісти на ці запитання, потрібно заглибитися в історію.

Мертві президенти мовчать

Деякі американці називають доларові купюри «мертвими президентами». Це не зовсім точно. Так, вони дійсно мертві, але не всі політики, портрети яких прикрашають банкноти, були президентами США.

Бенджамін Франклін — представлений на стодоларовій купюрі, одному з найвідоміших в історії зразків паперових банкнот, — ніколи президентом не був. Хоча цілком міг бути. Він старший з-поміж «батьків-засновників» і, можливо, найбільш шанований політик новонародженої країни. Уже немолодий Франклін був єдиною людиною, яка могла скласти гідну конкуренцію в боротьбі за президентський пост досвідченому політику Джорджу Вашингтону.

Дуже дивує те, що в пантеоні президентів на зелених купюрах є Александер Гамілтон, зображений на десятидоларовій банкноті. Як і Франклін, Гамілтон ніколи не був президентом США. Але, на відміну від Франкліна, чиє життя стало американською легендою, він був... скажімо так, не Франкліном. Гамілтон лише обіймав пост міністра фінансів, нехай і першого в історії країни. Як він опинився серед президентів?

А все тому, що Гамілтон став архітектором сучасної американської економічної системи, хоча більшість американців про це не знає. У 1789 році він у нечувано молодому віці (тридцяти трьох років) став міністром фінансів, а за два роки представив «Доповідь про мануфактури», у якій запропонував для своєї молодої країни стратегію економічного розвитку. Як стверджував Гамілтон у доповіді, уряд повинен захищати і плекати «молоді галузі Америки», поки вони не зведуться на ноги. Його доповідь стосувалася не тільки протекціонізму в торгівлі — у ній також ішлося про державні інвестиції в інфраструктуру (наприклад, канали), про розвиток банківської системи, про стимулювання ринку державних облігацій, — але в основі запропонованої стратегії лежав протекціонізм. Якби Гамілтон був сьогодні міністром фінансів однієї з країн, що розвиваються, з такими поглядами його б нещадно розкритикувало Міністерство фінансів США. Можливо, МВФ і Світовий банк навіть відмовили б його країні в кредиті.

Цікаво, що у своїх ідеях Гамілтон був не самотній. Усі інші «мертві президенти» сьогодні стикнулися б із таким само несхваленням Міністерства фінансів США, МВФ, Світового банку та інших захисників вільного ринку.

На однодоларовій купюрі зображений перший президент Джордж Вашингтон. Він наполіг, щоб на церемонії своєї інавгурації постати в американському одязі — спеціально виготовленому для цієї нагоди в Коннектикуті, — а не в значно якіснішому британському вбранні. Сьогодні це вважалося б порушенням запропонованого СОТ принципу прозорості урядових закупівель. І не забуваймо, що саме Вашингтон призначив Гамілтона міністром фінансів, прекрасно розуміючи, якою була його позиція з питань економічної політики: в роки війни за незалежність США Гамілтон був ад’ютантом Вашингтона, а згодом — його найближчим політичним соратником.

На п’ятидоларовій купюрі ми бачимо Авраама Лінкольна, відомого протекціоніста, який під час громадянської війни в США зробив ставки тарифів найвищими22. На п’ятидесятидоларовій купюрі представлений Улісс Ґрант, герой громадянської війни, що став президентом. Відхиляючи наполегливі вимоги Британії про запровадження в США вільної торгівлі, він якось зауважив: «Через двісті років, коли Америка отримає від протекціонізму все, що можна, вона теж запровадить вільну торгівлю».

Бенджамін Франклін не поділяв доктрини Гамілтона про «захист молодих галузей», але з іншої причини наполягав на захисті своєї країни за допомогою високих тарифів. У той час земля в США майже нічого не коштувала, що змушувало американських виробників виплачувати зарплати, які майже вчетверо перевищували середні по Європі, оскільки в іншому разі робітники тікали б і засновували ферми (небезпека була цілком реальною, якщо згадати, що колись більшість із них були фермерами). Тому, заявляв Франклін, американські виробники не могли вижити без захисту від конкуренції з боку Європи з її низькими зарплатами — або, як кажуть сьогодні, від «соціального демпінгу» (див. Факт № 10). Точно таку саму логіку застосовував Росс Перо, мільярдер, що став політиком, виступаючи проти NAFTA (Північноамериканської угоди про вільну торгівлю) під час президентської передвиборчої кампанії 1992 року — логіку, яку охоче підтримали 18,9 % американських виборців.

Але ж, як ви можете сказати, Томас Джефферсон (зображений на рідкісній дводоларовій купюрі) та Ендрю Джексон (на двадцятидоларовій), святі покровителі американського вільного ринкового капіталізму, безумовно, успішно пройшли б «тест Міністерства фінансів США»?

Томас Джефферсон міг бути проти протекціонізму Гамілтона, який підтримував патентну систему. На відміну від нього Джефферсон активно виступав проти патентів. Він вважав, що ідеї — «як повітря», тому вони не повинні належати нікому. При тій увазі, яку більшість сучасних економістів — прихильників вільного ринку приділяє захисту патентів та інших прав на інтелектуальну власність, його погляди зазнали б у цій аудиторії нещадної критики.

А Ендрю Джексон, цей захисник «простої людини» і фінансовий консерватор (він уперше в історії США виплатив усі федеральні борги)? На жаль для його шанувальників, навіть він не пройшов би тесту. За президенства Джексона промисловий тариф у середньому становив майже 35–40 %. Крім того, його ставлення до іноземців було сумнозвісним: коли в 1836 році він відкликав ліцензію напівдержавного (другого) Банку США (який на 20 % належав федеральному урядові США), то пояснив цей крок тим, що іноземні інвестори (головним чином, британські) володіють «занадто великою часткою» банку. І яка ця «занадто велика частка»? Лише 30 %. Якби сьогодні президент якоїсь країни, що розвивається, анулював ліцензію банку на тій підставі, що цим банком на 30 % володіють американці, Міністерство фінансів США влаштувало б істерику.

Підіб’ємо підсумки. Десятки мільйонів американців день у день розплачуються за таксі та сендвічі «гамілтоном» або «лінкольном», отримуючи решту у «вашингтонах», і не усвідомлюють, що ці високоповажні політики — брудні протекціоністи, яких обожнює поливати брудом більшість американських засобів масової інформації, як ліберальних, так і консервативних. Нью-йоркські банкіри та чиказькі професори університетів докірливо похитують головами, читаючи у придбаному за «джексона» Wall Street Journal статті, у яких критикуються спрямовані проти іноземців випади венесуельського президента Уґо Чавеса, та не усвідомлюють, що сам Джексон був налаштований проти іноземців значно агресивніше, ніж Чавес.

«Мертві президенти» мовчать. Але якби вони могли говорити, то розповіли б Америці та решті світу, що політика, здійснювана сьогодні їхніми наступниками, є прямою протилежністю методам, які використовували вони, щоб перетворити другорядну країну з аграрною економікою, що спирається на працю рабів, в одну з найбільших промислових держав світу.

Роби так, як я кажу, а не так, як я робив

Якщо економістам — прихильникам вільного ринку нагадати про протекціоністське минуле США, вони зазвичай стверджують, що країна досягла успіху всупереч, а не завдяки протекціонізму. Вони переконують, що країні в будь-якому разі було долею визначено швидко зростати, оскільки вона щедро наділена природними ресурсами та прийняла багато цілеспрямованих і працьовитих іммігрантів. Кажуть також, що великий внутрішній ринок країни дещо пом’якшив негативні ефекти протекціонізму, надавши деяку можливість конкуренції між місцевими фірмами.

Але недолік цих заперечень у тому, хай би як несподівано це звучало, що США — не єдина країна, яка домоглася успіху методами, що йдуть урозріз із доктриною вільного ринку. Як я докладніше поясню далі, фактично більшість сьогоднішніх розвинених країн стали успішними саме завдяки такій політиці23. І, з огляду на те, що це країни з дуже відмінними умовами, не можна сказати, що всі вони були в якійсь загальній ситуації, яка нейтралізувала негативний вплив протекціонізму та іншої «хибної» політики. Можливо, США виграли від наявності великого внутрішнього ринку, але що тоді сказати про крихітні Фінляндію або Данію? Якщо ви вважаєте, що США допомогли багаті природні ресурси, то як поясните успіх таких країн, як Корея і Швейцарія, що не мали практично жодних природних ресурсів, про які варто згадати? Якщо імміграція для США виявилася позитивним чинником, то що казати про решту країн — від Німеччини до Тайваню, — які втратили частину своїх найкращих людей, котрі виїхали розвивати США та інші країни Нового світу? Аргумент про «особливі умови» просто не працює.

Британія — країна, яка, на думку багатьох, винайшла вільну торгівлю, — будувала своє процвітання на принципах, подібних до тих, що просував Гамілтон. І це не випадково. Хоча Гамілтон перший сформулював тезу про «молоді галузі», більшість з його методів були запозичені у Роберта Волпола, якого називають першим британським прем’єр-міністром, що стояв біля керма країни з 1721 по 1742 рік.

У середині XVIII століття Британія перейшла до промислового виробництва вовни, «хай-тек» індустрії того часу, в якій панували так звані Нижні землі (сьогоднішні Бельгія та Нідерланди). Допоміг Британії у цьому тарифний протекціонізм, субсидії та інші види підтримки, яку надавали місцевим виробникам вовни Волпол і його послідовники. Незабаром ця галузь промисловості стала для Британії основним джерелом експортних надходжень, які дозволили країні імпортувати продукти харчування та сировину, що в кінці XVIII — на початку XIX століття уможливило розпочати промислову революцію. Вільну торгівлю Британія запровадила тільки в 1860-х роках, коли її промислове панування було абсолютним. Як і США, які протягом майже всього періоду свого домінування (з 1830-х по 1940-ві роки) були найбільш протекціоністською країною у світі, Британія була однією з таких країн протягом майже всього періоду свого економічного піднесення (з 1720-х по 1850-ті роки).

Практично всі сьогоднішні багаті країни для розвитку своїх «молодих галузей» застосовували протекціонізм і субсидії. Багато з них (особливо Японія, Фінляндія та Південна Корея) також строго обмежували іноземні інвестиції. З 1930-х по 1980-ті роки Фінляндія зазвичай розглядала всі підприємства із часткою іноземного капіталу понад 20 % як «небезпечні». Деякі із цих країн (особливо Франція, Австрія, Фінляндія, Сінгапур і Тайвань) для розвитку ключових галузей використовували державні підприємства. Сінгапур, відомий своєю політикою вільної торгівлі та доброзичливим ставленням до іноземних інвесторів, більше 20 % своєї продукції виробляє на державних підприємствах, тоді як у середньому по світу цей показник не перевищує 10 %. Не дуже старанно охороняли нинішні багаті країни й інтелектуальну власність іноземців (а то й не охороняли її зовсім): у більшості із цих країн було цілком законно запатентувати винахід, зроблений іншим, за умови, що той — іноземець.

Існували, звичайно, винятки. Нідерланди, Швейцарія (до Першої світової війни) та Гонконг рідко вдавалися до протекціонізму, але навіть ці країни не дотримувалися сьогоднішніх ортодоксальних доктрин. Стверджуючи, що патенти — штучні монополії, які суперечать принципу вільної торгівлі (міркування, що ігнорує більшість сучасних економістів — прихильників вільного ринку), Нідерланди та Швейцарія аж до початку XX століття відмовлялися захищати патенти. Гонконг, хоча і не так принципово, донедавна славився нехтуванням прав інтелектуальної власності ще більше, ніж дві інші вищезгадані країни. Напевно, у вас — або хоча б у когось із ваших друзів — є друг, якому доводилося купувати піратські комп’ютерні програми, підроблені годинники Rolex або футболки Calvin & Hobbes із Гонконгу.

Більшість читачів, можливо, скажуть, що мій історичний екскурс алогічний. Після того як їм стільки разів повторювали, що саме політика вільного ринку найбільше сприяє економічному розвитку, вони здивуються, дізнавшись, що більшість країн сьогодні застосовують подібні, здавалося б, погані методи — такі як протекціонізм, субсидії, регулювання та збереження державної власності на промислові підприємства — і тим не менш багатіють.

Відповідь полягає в тому, що з кількох причин ці «погані методи» були насправді корисними — з огляду на рівень економічного розвитку, на якому в той час перебували ці країни. По-перше, візьмімо тезу Гамілтона про «молоді галузі», на якій я докладніше зупиняюся в книжці «Злі самаритяни» (розділ «Мій шестирічний син повинен отримати роботу»). Із тих самих причин, що ми відправляємо дітей до школи, а не змушуємо їх конкурувати з дорослими на ринку праці, країнам, що розвиваються, треба захищати і плекати власних виробників доти, поки ті не стануть здатні конкурувати на міжнародному ринку самостійно, без сторонньої допомоги. По-друге, на ранніх стадіях розвитку ринки функціонують не дуже ефективно з різних причин: погане транспортне сполучення, незадовільний обмін інформацією, малий обсяг ринку, що полегшує маніпулювання ним з боку великих учасників, тощо. Це означає, що держава змушена активніше регулювати ринок, а іноді навіть спеціально створювати деякі ринки. По-третє, на цих етапах уряд багато що має зробити сам, через державні підприємства, тому що в приватному секторі недостатньо фірм, готових узяти на себе великомасштабні проекти, пов’язані з високим ризиком (див. Факт № 12).

Забуваючи власну історію, багаті країни змушують країни, що розвиваються, відкривати кордони та ставити свою економіку під удар глобальної конкуренції. Для цього багаті країни лише на певних умовах погоджуються надавати економічну допомогу і позики міжнародних фінансових організацій (таких як МВФ і Світовий банк), які вони ж і контролюють, а також чинять ідеологічний тиск, використовуючи свою інтелектуальну перевагу. Просуваючи політику, яку вони самі не застосовували, коли були країнами, що розвиваються, багаті країни кажуть країнам, що розвиваються: «Роби так, як я кажу, а не так, як я робив».

Доктрина розвитку, яка гальмує розвиток

Коли багатим країнам указують на їхнє історичне лицемірство, захисники вільного ринку заперечують: «Гаразд, можливо, протекціонізм та інші форми втручання були ефективні в Америці XIX століття або в Японії середини XX століття. Але хіба країни, що розвиваються, не зазнали грандіозного фіаско, коли спробували застосувати цю політику в 1960–1970-х роках?». Що могло працювати в минулому, кажуть вони, не обов’язково спрацює сьогодні.

Істина в тому, що країни, що розвиваються, зовсім не так погано показали себе в 1960–1970-х роках, у «старі погані часи» протекціонізму та державного втручання. Їхнє економічне зростання в цей період значно перевершувало показники, досягнуті із початку 1980-х за більшої відкритості та скасування державного контролю.

З 1980-х років, крім зростання нерівності (чого і слід було очікувати від реформ, що здійснюються в інтересах багатих держав, — див. Факт № 13), більшість країн, що розвиваються, зазнали неабиякого уповільнення економічного зростання. Темпи зростання доходу на душу населення в «третьому світі» впали із 3 % на рік у 1960–1970-х до 1,7 % в 1980–2000 роках, коли ринкові реформи сягнули найбільшого масштабу. У першому десятилітті ХХІ століття в економічному зростанні країн, що розвиваються, спостерігався певний прогрес, завдяки якому темп зростання за період 1980–2009 років сягнув 2,6 %, але сталося це головним чином унаслідок стрімкого розвитку Китаю та Індії — двох гігантів, які у процесі лібералізації зовсім не поспішали впроваджувати неоліберальну політику.

Показники зростання в регіонах, де неухильно дотримувалися неоліберального рецепту — в Латинській Америці та Африці на південь від Сахари, — виявилися істотно нижчими, ніж у «старі погані часи». У 1960–1970-х роках у Латинській Америці темпи зростання національного доходу на душу населення були 3,1 % на рік, а з 1980 по 2009 рік — майже втричі нижчі: 1,1 %. І навіть такий результат почасти був зумовлений швидким зростанням Аргентини, Еквадору, Уругваю і Венесуели, які трохи раніше за інших відкрито відкинули неоліберальну політику. Африка на південь від Сахари в «старі погані часи» розвивалася з темпами в 1,6 % за доходом на душу населення, але в 1980–2009 роках — темп опустився до 0,2 % (див. Факт № 11).

Підсумовуючи викладене, дійдемо висновку, що політика вільної торгівлі, вільного ринку рідко була ефективною, а то й ніколи. Більшість багатих держав самі не застосовували цю політику, коли розвивалися, і за останні три десятиліття вона уповільнила економічне зростання країн, що розвиваються, та значно збільшила нерівність доходів. На шляху до вільної торгівлі та вільного ринку розбагатіти вдалося лише деяким країнам, і навряд чи в майбутньому збільшиться кількість держав, які спроможуться на це.

Факт № 8. Капітал має національність

Що вам розповідають

Транснаціональна корпорація стала справжнім героєм глобалізації. Транснаціональні корпорації, як випливає з назви, — це корпорації, які вийшли за межі своїх початкових національних кордонів. Їхні штаб-квартири можуть, як і раніше, розташовуватися в країні походження, але виробничі та дослідницькі потужності здебільшого перебувають за межами рідної країни, і там, зокрема на багатьох відповідальних посадах, працюють люди з усього світу. У нашу епоху капіталу, позбавленого національної належності, націоналістична політика щодо зарубіжного капіталу, як мінімум, неефективна і, як максимум, контрпродуктивна. Якщо якась держава дискримінує транснаціональні корпорації, то вони в неї не інвестуватимуть. Можливо, уряд такої країни керується прагненням допомогти національній економіці, стимулюючи національні компанії, але насправді подібна політика тільки шкодить, не даючи закріпитися в цій країні найефективнішим фірмам.

Чого вам не розповідають

Хоч у світі зростає «транснаціоналізація» капіталу, більшість транснаціональних компаній, по суті, залишаються національними компаніями, що здійснюють міжнародні операції, а не позанаціональними компаніями як такими. Основну частину своєї профільної діяльності, зокрема високотехнологічні дослідження та розроблення стратегії, вони провадять у своїх країнах. Більшість керівників — із країни походження компанії. Коли доводиться закривати фабрики або скорочувати робочі місця, то з різних політичних і, тим паче, економічних причин на батьківщині до таких кроків зазвичай вдаються в останню чергу. Це означає, що левову частку прибутків транснаціональної корпорації привласнює собі країна її базування. Звичайно, національність — не єдиний критерій, що визначає поведінку корпорації, але ігнорувати національність капіталу ми можемо тільки на свій страх і ризик.

Карлос Ґон — утілення глобалізації

Карлос Ґон народився 1954 року в родині ліванців у бразильському місті Порту-Велью. У шість років він з матір’ю переїхав до Лівану, в Бейрут. Закінчивши там середню школу, Ґон вирушив до Франції та здобув інженерну освіту в найпрестижніших навчальних закладах — Політехнічній школі та Вищій гірській школі в Парижі. У 1978 році він влаштувався працювати в Michelin, французьку компанію, що виробляє шини. За вісімнадцять років роботи Ґон здобув репутацію ефективного менеджера, налагодивши діяльність неприбуткового південноамериканського напрямку та успішно здійснивши злиття дочірньої компанії в США з Uniroyal Goodrich, що подвоїло обсяг операцій Michelin у цій країні.

У 1996 році Ґон перейшов до французького державного автомобілебудівного концерну Renault і відіграв головну роль у відродженні компанії, зміцнив свою репутацію керівника, готового безжально зменшити витрати, й отримав прізвисько «вбивця витрат», хоча насправді його підхід не був таким авторитарним, як передбачає таке найменування. Коли в 1999 році Renault придбав збиткову на той час японську автомобілебудівну компанію Nissan, Ґона відрядили вивести її з кризи. Спочатку він стикнувся зі значним опором своєму неяпонському стилю управління, який, зокрема, передбачав звільнення робітників, але за кілька років Ґон зумів кардинально поліпшити справи компанії. Після цього японці визнали його своїм, зробивши персонажем манґи, що можна порівняти із зарахуванням до лику блаженних у католицькій церкві. А у 2005 році Карлос Ґон укотре вразив світ, повернувшись до Renault як генеральний директор і президент, залишаючись співголовою ради директорів Nissan. Це був подвиг, який хтось порівняв з роботою футбольного тренера із двома командами одночасно.

Історія життя Карлоса Ґона уособлює сюжети глобалізації. Люди мігрують у пошуках кращого життя, іноді їдуть буквально на інший кінець світу, як родина Ґона. Деякі з мігрантів повертаються додому, як це зробила мати Ґона. У цьому разюча відмінність сьогодення від тих часів, коли, наприклад, італійські іммігранти в США не вчили своїх дітей італійської, вирішивши не повертатися назад та бажаючи, щоб їхні діти повністю асимілювалися. Зараз багато молодих честолюбних і розумних людей із бідних країн їдуть учитися в багату країну, як це зробив Ґон. Багато менеджерів працюють у компаніях, які базуються в інших країнах, а це часто означає, що їм доведеться жити і працювати в третій (або четвертій) країні, оскільки їхня компанія — «транснаціональна». Ґон, лівано-бразильський репатріант, працював у двох французьких компаніях у Бразилії, США та Японії.

Як свідчить поширене твердження, в нашому глобалізованому світі національність капіталу — поняття безглузде. Корпорації можуть бути засновані та, як і раніше, мати штаб-квартиру в певній країні, але вони виходять за межі своїх національних кордонів. Зараз корпорації здійснюють свої операції там, де вищий прибуток. Наприклад, штаб-квартира швейцарського харчового гіганта Nestle розташована в місті Веве, але в Швейцарії виробляється менше 5 % її продукції. Навіть якщо вважати, що «домом» є не Швейцарія, а Європа, то й тоді «вітчизняні підприємства» дають лише приблизно 30 % доходів. За межами країни заснування транснаціональні корпорації здійснюють не тільки операції відносно низького рівня, такі як виробництво. Сьогодні навіть складніша діяльність (наприклад науково-дослідна робота) нерідко відбувається за межами країни заснування, причому дедалі частіше в країнах, що розвиваються, таких як Китай та Індія. Навіть топ-менеджерів таких компаній відбирають, як і Ґона, з міжнародної скарбнички талантів, а не суто з національної.

Головна ідея полягає в тому, що для компанії більше немає поняття вірності своїй країні. Бізнес робитиме те, що необхідно для збільшення прибутку, навіть якщо це завдає країні походження шкоди (приміром, закриття заводів, скорочення робочих місць або навіть залучення іноземних фахівців). Тому, як вважає більшість людей, нерозумно накладати обмеження на іноземну власність у компаніях, як це раніше робили багато урядів. Державу не повинно турбувати, хто володіє компанією — її громадяни чи іноземці, — якщо компанія створює багатство та робочі місця в цій країні. Сьогодні всі основні компанії готові в пошуках нових прибутків рушити куди завгодно, і якщо ускладнити процес інвестування для іноземних компаній, це означатиме, що ваша країна недоотримає своєї вигоди від цих іноземних компаній, які визначили інвестиційні перспективи вашої держави як позитивні. Тут усе сходиться, чи не так?

Chrysler: американська, німецька, знову американська, згодом італійська

У 1998 році німецька автомобільна компанія злилася з американським автовиробником Chrysler. Фактично це було поглинання Chrysler компанією Daimler-Benz. Але коли оголосили про злиття, його подали як шлюб двох рівних партій. Нова компанія Daimler-Chrysler навіть мала в правлінні однакову кількість німців і американців. Проте так тривало лише перші кілька років. Незабаром німців у правлінні стало значно більше: зазвичай 10–12 проти одного–двох американців, залежно від конкретного року.

На жаль, злиття виявилося не дуже успішним, і в 2007 році Daimler-Benz продала Chrysler американському фонду прямих інвестицій Cerberus. Cerberus, як американська компанія, формував раду директорів Chrysler здебільшого з американців (з деяким представництвом Daimler, який, як і раніше, мав 19,9 % акцій).

Вийшло так, що Cerberus не зміг вивести Chrysler із кризи, і в 2009 році компанія збанкрутувала. Її було реструктуровано за фінансової підтримки федерального уряду США, а також завдяки великому внеску в акціонерний капітал, що здійснила італійська автомобілебудівна компанія Fiat. Коли Fiat стала головним акціонером, її генеральний директор Серджіо Маркіонне став одночасно і генеральним директором Chrysler, а до складу ради директорів Chrysler, що налічує дев’ять осіб, увійшов ще один управлінець від Fiat. У даний момент Fiat має лише 20 % капіталу, але є можливість збільшити цю частку до 35 %, а потім і до 51 %, тому дуже ймовірно, що із часом, коли частка власності Fiat збільшиться, зросте і відсоток італійців у правлінні5.

Отже, однією з найбільш типово американських компаній упродовж останнього десятиліття управляли німці, знову американці й, дедалі більше, італійці. Не існує такого поняття, як «позанаціональний» капітал. Коли одну компанію поглинає інша, іноземна, навіть потужні (уже колишні) американські компанії врешті-решт опиняються під орудою іноземців (адже саме для цього і здійснюють поглинання). Однак у більшості компаній, хай би якими транснаціональними здавалися їхні операції, найважливіші рішення, як і раніше, ухвалюють особи, які є громадянами країни походження компанії, тобто країни, де проживають власники. І це попри те, що дистанційне управління (коли країна-поглинач не відряджає топ-менеджерів у придбану фірму) може зменшити ефективність керівництва, а відряджання топ-менеджерів до іноземної компанії коштує дорого, особливо коли географічна й культурна дистанція між двома країнами величезна. Карлос Ґон — виняток, який підтверджує це правило.

Призначення ключових осіб, що ухвалюють рішення, — не єдина сфера, в якій корпорації виявляють «прихильність до вітчизняного». Таке тяжіння також відчутне у сфері науково-практичних розробок, які в більшості провідних галузей є основою конкурентоспроможності компанії. Значна кількість досліджень і розробок компанії відбувається в країні походження. Якщо вони і переміщуються за кордон, то зазвичай в інші розвинуті країни, причому зі значним «регіональним тяжінням» (під регіонами тут маються на увазі Північна Америка, Європа та Японія, яка в цьому сенсі окремий регіон). Останнім часом дедалі більше дослідних центрів відкривають у країнах, що розвиваються, таких як Китай та Індія, але здійснювані дослідження мають, як правило, найнижчий рівень складності.

Навіть якщо йдеться про виробництво — можливо, найпростішу сферу діяльності компанії і, отже, найімовірнішого кандидата на переміщення за кордон, — більшість транснаціональних корпорацій, як і раніше, міцно базуються у країнах походження. Є незвичайні приклади фірм, як-от Nestle, які виробляють значну частину своєї продукції за кордоном, але це рідкісний виняток. Серед транснаціональних корпорацій, що базуються в США, менше однієї третини продукції виробничих фірм виробляється за кордоном. У випадку з японськими компаніями ця частка ледве сягає 10 %. У Європі ця частка останнім часом швидко зростала, але більшість зарубіжних потужностей європейських фірм перебувають у межах Європейського Союзу, тому цю тенденцію слід розуміти як процес створення національних фірм нової держави під назвою Європа, а не як процес перетворення європейських фірм у транснаціональні.

Одне слово, дуже мало корпорацій насправді транснаціональні. Переважна більшість продовжує випускати велику частину своєї продукції в країні походження. Високотехнологічні види діяльності, ухвалення стратегічних рішень і складні наукові розробки особливо міцно прив’язані до країни походження компанії. Заяви про світ без кордонів дуже перебільшені24.

Чому існує «прихильність до своєї країни»?

Чому в нашому глобалізованому світі існує тенденція віддавати перевагу своїй країні? Точка зору вільного ринку полягає в тому, що національність капіталу не має і не повинна мати значення, оскільки компаніям потрібно максимально збільшувати прибуток, щоб вижити, і, отже, патріотизм — розкіш, яку вони навряд чи можуть собі дозволити. Що цікаво, багато марксистів погодилися б із цим твердженням. Вони теж уважають, що капітал знищує національні кордони заради отримання вищих прибутків і розширення самовідтворення. Акценти кардинально інші, але ідея та сама: гроші є гроші, і чому компанія повинна робити щось менш прибуткове просто тому, що це йде на благо її рідній країні?

Однак існують вагомі причини, чому компанії у своїй діяльності орієнтуються на країну походження. По-перше, топ-менеджери, як і більшість з нас, мають певні особисті зобов’язання перед суспільством, з якого вони вийшли. Природне прагнення розділити свій успіх зі «своїми» вони можуть пояснити патріотизмом, духом спільноти або відомим кредо «noblesse oblige» — і ці відчуття часом є непереборними. І оскільки в багатьох компаніях більшість людей, що перебувають на відповідальних посадах, — представники країни походження компанії, то в їхніх рішеннях природно присутня якась упередженість на користь своєї батьківщини. Хоча економісти — прихильники вільного ринку відкидають будь-які мотиви (окрім вигоди), «моральні» мотиви існують, і вони значно важливіші, ніж нас примушують вважати (див. Факт № 5).

Крім особистих відчуттів директорів, компанія здебільшого має реальні історичні зобов’язання перед країною, в якій вона «виросла». Компанії, особливо (хоча і не тільки) на ранніх стадіях розвитку, часто підтримують державними коштами, прямо або опосередковано (див. Факт № 7). Багатьом із них надають прямі субсидії на певні види діяльності, такі як капіталовкладення в обладнання або навчання персоналу. Іноді вони навіть одержують порятунок за державні кошти, як Toyota в 1949 році, Volkswagen у 1974-му та General Motors у 2009-му, або непрямі субсидії у вигляді тарифного захисту або закріплених законом монопольних прав.

Здебільшого подібні історії не згадуються або навіть старанно приховуються, але між сторонами існує неявна домовленість про те, що компанії мають певні моральні зобов’язання перед своєю рідною країною через ці історичні борги. Тому вітчизняні компанії набагато відкритіші для умовлянь з боку держави та суспільства, ніж іноземні, коли від них очікують — не маючи правових підстав зобов’язати — якихось дій на користь країни всупереч їхнім (принаймні короткостроковим) інтересам. Наприклад, у жовтні 2009 року повідомлялося, що під час світової фінансової кризи, що вибухнула восени 2008 року, агенція фінансового нагляду Південної Кореї не змогла переконати банки з іноземним капіталом надавати більші позики малим і середнім компаніям, хоча ці банки разом з національними вже підписали з агентством відповідний протокол про наміри.

Хай би якими важливими були моральні та історичні аргументи, без перебільшення найважливішою причиною віддавати перевагу своїй країні є економічна: те, що становить найважливіший потенціал компанії, не можна легко перевести за кордон.

Зазвичай компанія стає транснаціональною та починає свою діяльність в іншій країні тому, що володіє технологічними та/або організаційними можливостями, яких не мають фірми в приймаючій країні. Ці можливості здебільшого втілюються в людях (керівниках, інженерах, кваліфікованому персоналі), принципах діяльності (внутрішніх правилах компанії, традиціях роботи, «колективній пам’яті організації») та мережі суміжних компаній (постачальниках, фінансових організаціях, галузевих об’єднаннях і навіть спільнотах колишніх однокласників, які простягаються за межі кордонів компанії), і все це нелегко перемістити в іншу країну.

Більшість обладнання можна легко вивезти за кордон, але значно дорожче вивезти кваліфікованих робітників і менеджерів. Ще важче прищепити в іншій країні організаційні принципи або налагодити мережу ділових контактів. Наприклад, коли в 1980-х роках японські автомобільні компанії почали відкривати дочірні підприємства в Південно-Східній Азії, вони просили субпідрядників теж засновувати власні дочірні підприємства, оскільки потребували там надійних субпідрядників. Ба більше, щоб належно функціонувати, ці нематеріальні властивості, втілені в людях, принципах роботи і мережі контактів, часто повинні мати навколо себе належне інституційне середовище (юридичну систему, неформальні правила, ділову культуру). Хоч би якою потужною була компанія, вона не в змозі перемістити в іншу країну свої інституційні умови.

З усіх указаних причин найскладніші види діяльності, що вимагають високої людської й адміністративної компетенції та сприятливого інституційного середовища, залишаються, як правило, у своїй країні. Прихильність до своєї країни існує не внаслідок емоційної прив’язаності або історичних причин. Її існування має під собою міцну економічну основу.

«Князь темряви» змінив свою позицію

Лорд Пітер Мандельсон, який під час написання цієї книжки (початок 2010 року) де-факто був заступником прем’єр-міністра британського уряду, здобув певну репутацію завдяки своїй макіавеллівській політиці. Онук вельми шанованого політика-лейбориста Герберта Моррісона і телепродюсер за професією, Мандельсон був головним політтехнологом, який забезпечив піднесення так званої «нової лейбористської партії» під керівництвом Тоні Блера. Завдяки своїй відомій здатності відчувати й використовувати зрушення політичних настроїв та організовувати з їх урахуванням ефективну кампанію в засобах масової інформації, поєднану із жорсткістю, він удостоївся прізвиська «Князь темряви».

Після резонансної, але бурхливої кар’єри в кабінеті міністрів, затьмареній двома відставками внаслідок підозр у причетності до корупційних скандалів, Мандельсон залишив британську політику та перемістився в Брюссель, ставши в 2004 році європейським комісаром з питань зовнішньої торгівлі. Використовуючи свій образ політика, який підтримує інтереси бізнесу, що він здобув ще в 1998 році під час недовгого перебування на посаді міністра торгівлі й промисловості Сполученого Королівства, Мандельсон знаний у світі як один із провідних апологетів свободи торгівлі та інвестицій.

Тому коли Мандельсон несподівано повернувся у британську політику і, ставши на початку 2009 року міністром у справах бізнесу, заявив в інтерв’ю Wall Street Journal у вересні 2009 року, що через м’яку позицію Британії в питанні володіння компаніями з боку іноземних суб’єктів «британська промисловість може програти», його слова викликали вибухову хвилю, хоча він і обмовився, що цей програш «відбудеться не за одну ніч».

Чи була це типова реприза в стилі Мандельсона, якому внутрішнє чуття підказало, що настав час розіграти націоналістичну карту? Чи він нарешті зрозумів те, що сам та інші діячі британської політики повинні були усвідомити вже давно: надмірна концентрація національної економіки в руках іноземних власників буває згубною?

Можна стверджувати: якщо фірми прихильні до своєї країни, це зовсім не означає, що потрібно накладати обмеження на іноземні інвестиції. Так, враховуючи прихильність до своєї країни, інвестиції від зарубіжної компанії, можливо, і не найбажаніше рішення, але інвестиції є інвестиції, і вони в будь-якому випадку збільшать обсяг продукції, що випускається, і створять робочі місця. Якщо накласти обмеження на те, що дозволено робити іноземним інвесторам, — наприклад, не дозволяти їм вкладати кошти в певні «стратегічні» галузі промисловості, заборонити володіти контрольним пакетом акцій або зажадати від них передачі технологій, — то іноземні інвестори просто підуть деінде, і країна втратить робочі місця і багатства, які ці інвестиції могли б створити. Багато хто вважає, що країнам, які розвиваються і які мають не так багато національних фірм, здатних здійснити подібні капіталовкладення, особливо нерозумно відмовлятися від іноземних інвестицій на тій підставі, що вони іноземні. Навіть якщо в державі здійснюються лише примітивні операції, такі як складання, її добробут все одно буде вищим з інвестиціями, ніж без них.

Ця аргументація по-своєму правильна, але перш ніж ми дійдемо висновку, що не повинно бути обмежень на право володіння для іноземців, треба розглянути й інші питання (тут ми не беремо до уваги портфельні інвестиції, які є інвестиціями в акції компанії з метою фінансової вигоди і без втручання в пряме управління, і зупинимося на прямому інвестуванні з-за кордону, яке зазвичай визначається як придбання більш ніж 10 % акцій компанії з наміром долучитися до управління нею).

Перш за все потрібно пам’ятати, що значна частина зарубіжних інвестицій — це так звані «коричневі» інвестиції (іноземна фірма купує структури, що вже існують), на противагу «зеленому» інвестуванню, за якого зарубіжна фірма будує нові виробничі потужності. З 1990-х років на частку «коричневих» інвестицій припало більше половини всіх прямих іноземних інвестицій у світі, а у 2001-му, на піку міжнародних злиттів і поглинань, частка таких інвестицій досягала аж 80 %. Це означає, що велика частина прямих іноземних інвестицій спрямована на набуття контролю над фірмами, що вже існують, а не на створення нових продуктів і робочих місць. Звичайно, нові власники можуть принести ширші адміністративні й технологічні можливості та відродити компанію на складному етапі її існування — як було у випадку з Nissan за керування Карлоса Ґона. Але нерідко таке поглинання здійснюється, щоб використовувати можливості, якими володіє компанія, яку поглинають, а не для того, щоб створювати нові. І що ще важливіше, якщо вашу національну компанію поглинає зарубіжна, врешті-решт прихильність іноземної компанії до своєї країни визначить межу щодо просування вашої компанії в неофіційній внутрішній ієрархії компанії-поглинача.

Навіть у випадку із «зеленими» інвестиціями орієнтація на рідну країну все одно є важливим чинником, який не варто залишати без уваги. Так, «зелені» інвестиції створюють нові виробничі можливості, тому вони, за означенням, кращі, ніж їхня альтернатива — відсутність інвестицій. Однак питання, яке повинні розглянути стратеги, перш ніж погодитися на інвестиції, полягає в тому, як ці інвестиції вплинуть на майбутню траєкторію розвитку їхньої національної економіки. Різні види діяльності мають різний потенціал для технологічних інновацій і зростання продуктивності, і, отже, те, що ви робите сьогодні, впливає на те, що ви робитимете в майбутньому і що ви в результаті отримаєте. У 1980-х роках серед американських експертів з питань промислової політики був вельми популярний вислів: ми не можемо робити вигляд, ніби не має значення, що саме ви виробляєте — картопляні чіпси, деревні чіпси або мікрочіпи. І, найімовірніше, іноземна компанія буде виробляти у вашій країні картопляні або деревні чіпси, а не мікрочіпи.

Враховуючи це, особливо для країни, що розвивається, національні компанії якої ще недостатньо розвинуті, краще, можливо, обмежити пряме іноземне інвестування, принаймні в деяких галузях, і спробувати розвивати національні фірми, щоб вони як інвестори стали надійною альтернативою іноземним компаніям. Імовірно, в короткостроковій перспективі країна втратить якісь інвестиції, але в кінцевому результаті така практика дозволить їй мати в межах своїх кордонів більш високотехнологічні операції. А ще краще, якщо уряд країни, що розвивається, дозволить іноземні інвестиції на умовах, які допоможуть цій країні швидше покращити можливості національних компаній. Наприклад, висуне вимогу створити спільні підприємства (на яких здійснюватиметься передача управлінського досвіду), змусить активніше передавати технології або зажадає обов’язкового навчання робітників.

Говорити, що іноземний капітал виявиться менш корисним для вашої країни, ніж власний національний капітал, — не те саме, що стверджувати, ніби слід завжди віддавати перевагу національному капіталу перед іноземним. Національна належність — не єдиний критерій, який визначає поведінку капіталу. Важливі також намір і можливості капіталу.

Припустімо, ви обмірковуєте продаж державної автомобільної компанії, яка ледве перебувається. В ідеалі ви хочете, щоб новий власник мав бажання та можливості в довгостроковій перспективі вивести компанію на новий рівень. Якщо потенційний покупець є вже визнаним автовиробником — національним або закордонним, — у нього будуть кращі технічні можливості для втілення цього задуму, аніж коли він представлятиме фінансовий капітал, приміром, фонд прямого інвестування.

Останніми роками фонди прямого інвестування почали відігравати дедалі важливішу роль в корпоративних поглинаннях. Навіть незважаючи на те, що в них відсутні штатні фахівці у певних галузях, теоретично вони в змозі придбати компанію на тривалий термін, винайняти галузевих експертів на керівні посади і поставити перед ними завдання розвинути можливості компанії. Але на практиці подібні фонди зазвичай не мають наміру розвивати придбану компанію у довгостроковій перспективі. Вони купують фірми з метою подальшого продажу через три-п’ять років, реструктурувавши їх і зробивши прибутковими. Така реструктуризація, з урахуванням горизонту прогнозування, зазвичай враховує зниження витрат (переважно за допомогою звільнення працівників і відмови від довгострокових інвестицій), а не збільшення наявного потенціалу. Подібна реструктуризація погано впливає на довгострокові перспективи розвитку компанії, в цілому послаблюючи її здатність до зростання продуктивності. У найгірших випадках фонди прямих інвестицій купують компанії з явним наміром поживитися за рахунок розмивання активів — продати цінні активи компанії, не звертаючи уваги на її віддалене майбутнє. Класичний приклад цього — те, що зробила скандально відома зараз Phoenix Venture Holdings з британським автовиробником Rover, якого вона придбала в BMW (так звана «фініксівська четвірка» здобула погану славу тим, що собі виплачувала величезні зарплати, а своїм друзям — непосильні гонорари за консультації).

Усе це, зрозуміло, не означає, що фірми, які вже працюють у цій галузі, обов’язково мають намір розвивати придбану компанію в розрахунку на довгий термін. Коли General Motors упродовж десяти років, що передували її банкрутству в 2009 році, придбала низку невеликих автомобільних компаній, таких як шведська Saab і корейська Daewoo, в її плани входило жити за рахунок технологій, що створили і напрацювали ці компанії, а не розвивати самі компанії (див. Факт № 18). Крім того, останнім часом поділ між промисловим і фінансовим капіталами став нечітким, і промислові гіганти, такі як General Motors і General Electric, вищі прибутки отримують у фінансовій сфері, а не в промисловості (див. Факт № 22), і якщо фірма-поглинач працює в певній галузі, це ще не гарантія того, що інтереси цієї фірми залишаться надовго пов’язаними із цією галуззю.

Тому якщо вашу національну компанію, що має серйозні довгострокові зобов’язання, збирається придбати іноземна фірма, яка працює в тій самій галузі, можливо, краще продати вашу компанію такому покупцеві, ніж місцевому фонду прямих інвестицій. Однак за інших рівних умов є шанс, що ваша місцева компанія діятиме у найбільш сприятливий для вашої національної економіки спосіб.

Отже, незважаючи на риторику глобалізації, національна належність фірми, як і раніше, залишається вирішальним чинником під час ухвалення рішень з приводу розміщення її найважливіших структурних підрозділів, зокрема науково-технічних лабораторій і відділів стратегічного планування. Національна належність — не єдиний показник, що визначає поведінку фірми, тому ми повинні брати до уваги й інші чинники, такі як наявність достовірної інформації про потенційного інвестора та його наміри стосовно придбаної компанії. Хоча сліпа відмова від іноземного капіталу нерозумна, було б украй наївно вибудовувати економічну політику на міфі про те, що капітал більше не має національних коренів. Зрештою, запізнілі застереження лорда Мандельсона, як виявляється, мають серйозну основу в реальності.

5 Із 20 січня 2014 року Chrysler належить італійському концерну Fiat Chrysler Automobiles. – Прим. ред.

Факт № 9. Ми живемо не в постіндустріальну епоху

Що вам розповідають

Наша економіка за останні кілька десятиліть докорінно змінилася. Промислове виробництво, колись рушійна сила капіталізму, нині вже не таке значуще, особливо в багатих країнах. За природної тенденції відносного підвищення попиту на послуги, відповідно до зростання економічного добробуту і розвитку високопродуктивних наукомістких послуг (зокрема банківських послуг та управлінського консалтингу), галузі обробної промисловості в усіх розвинених країнах занепали. Ці країни вступили в «постіндустріальну» епоху, коли більшість людей працює у сфері послуг і значна частина виробленого продукту — також послуги. Зменшення ролі промислового виробництва — процес природний, і з цього приводу не тільки не слід перейматися, а варто щиро радіти. З піднесенням наукомістких послуг деяким країнам, що розвиваються, можливо, було б навіть корисніше взагалі оминути той етап розвитку виробництва та перескочити безпосередньо до постіндустріальної економіки, що базується на наданні послуг.

Чого вам не розповідають

Можливо, ми дійсно живемо в постіндустріальному суспільстві, в тому сенсі, що більшість із нас працює в магазинах і офісах, а не на заводах і фабриках. Але ми не увійшли в постіндустріальну стадію розвитку в тому сенсі, що промисловість втратила свою важливість. Здебільшого (хоча і не повністю), зменшення частки промислового виробництва у валовому продукті пояснюється не спадом абсолютної кількості вироблених товарів, а зниженням цін на них порівняно із цінами на послуги, що спричинено стрімкішим зростанням продуктивності останніх (кількість продукту на одиницю вкладень). І хоча деіндустріалізація відбувається головним чином завдяки цьому нерівномірному, в різних секторах, зростанню продуктивності й тому сама по собі не може бути негативним явищем, вона негативно впливає на збільшення продуктивності економіки в цілому і на платіжні баланси країни, а це вже важливо. Що стосується припущення про те, ніби країни, що розвиваються, можуть проскочити індустріалізацію та відразу ввійти в постіндустріальну фазу, — це фантазія. Обмежені можливості збільшення продуктивності послуг роблять їх нікудишнім рушієм зростання. Потенційне зменшення попиту на послуги веде до того, що заснована на наданні послуг економіка матиме нижчі можливості експорту. Значно нижчі доходи від експорту спричинюють послаблення можливості купувати за кордоном передові технології, що, своєю чергою, призводить до уповільнення економічного зростання.

Чи буває щось таке, що зроблено не в Китаї?

Одного разу Цзінь-Гуй, мій дев’ятирічний син (так, той самий, який фігурує в моїй книжці «Злі самаритяни» як «мій шестирічний син» — справді, різноплановий актор) підійшов до мене і запитав: «Татку, а буває щось таке, що зроблено не в Китаї?». Я відповів йому: «Так, цього, можливо, не помітиш, але інші країни досі щось виробляють». Потім я ніяк не міг навести приклад. Спочатку я хотів указати на його «японську» ігрову приставку Nintendo DSi, але потім згадав, що бачив на ній напис «Made in China». Я сказав йому, що деякі мобільні телефони та телевізори із пласким екраном виробляють у Кореї, але інших виробів, зрозумілих дев’ятирічному хлопчикові, мені пригадати не вдалося (для таких речей, як BMW, він ще замалий). Не дивно, що Китай зараз називають «майстернею світу».

Важко повірити, але вислів «майстерня світу» спочатку вживався на позначення Британії, у якої сьогодні, за словами французького президента Ніколя Саркозі6, «відсутня промисловість». Вдало провівши промислову революцію раніше за інші країни, до середини XIX століття Англія беззаперечно стала панівною промисловою державою, що дозволило їй вдатись до лібералізації торгівлі (див. Факт № 7). У 1860 році вона виробила 20 % світового обсягу продукції обробної промисловості. У 1870 році на її частку припадало 46 % світового промислового виробництва. Сьогодні (за даними 2007 року) частка Китаю у світовому експорті становить майже 17 % , хоча, здавалося б, «усе» виробляється в Китаї, тому лишень уявіть собі ступінь британського домінування в ті часи.

Однак лідерство Британії тривало недовго. Після того як приблизно у 1860 році країна лібералізувала свою торгівлю, починаючи з 1880-х вона почала втрачати свої позиції. Її швидко наздоганяли такі країни, як США та Німеччина. До початку Першої світової війни Британія втратила лідерство в світовій індустріальній ієрархії, але обробна промисловість в економіці цієї країни була панівною ще довго. До початку 1970-х років у Великій Британії, поряд з Німеччиною, частка зайнятих у промисловості до загальної чисельності працівників була однією з найвищих у світі — майже 35 %. У той період Велика Британія мала типову промислову економіку — експортувала промислові вироби та імпортувала продукти харчування, паливо й сировину. Її позитивний баланс зовнішньої торгівлі у сфері виробництва (експорт промислових виробів мінус імпорт цих виробів) протягом 1960–1970-х років становив від 4 % до 6 % ВВП.

Але після 1970-х років британський промисловий сектор стрімко втратив вагу. У 1950 році обсяг виробництва промисловості відносно всього британського ВВП становив 37 %. Сьогодні на його частку припадає лише приблизно 13 %. Частка британської обробної промисловості в загальній кількості працівників впала із 35 % на початку 1970-х до трохи більше 10 %25. Її позиції в зовнішній торгівлі також значно змінилися. Сьогодні країна щорічно має дефіцит балансу торгівлі товарами промисловості на рівні 2–4 % ВВП на рік. Що сталося? Чи є це приводом для занепокоєння?

Панує думка, що не слід непокоїтися. Почнімо з того, що Велика Британія — узагалі-то не єдина країна, де відбулися схожі процеси. Зменшення частки промислового виробництва у валовому продукті і в зайнятості — явище, відоме як «деіндустріалізація», — на думку багатьох дослідників, є природним процесом, спільним для всіх розвинених країн (у випадку із Британією цей процес пришвидшився після виявлення запасів нафти в Північному морі). Широко поширене переконання, що причина цього явища — люди, стаючи багатшими, починають вимагати більше послуг, ніж промислових виробів. Коли попит зменшується, природно, виробничий сектор скорочується, а країна входить у постіндустріальну стадію розвитку. Багато хто навіть вітає піднесення значущості сектору послуг. За їхніми словами, розширення останнім часом сфери «наукомістких» послуг зі швидким збільшенням продуктивності — таких як фінанси, консалтинг, дизайн, комп’ютерна обробка даних та інформаційні послуги, дослідження і розробки, — свідчить про те, що послуги замінили виробництво як рушій зростання, принаймні в розвинених країнах. Виробництво зараз, мовляв, — другорядна діяльність, яку здійснюють країни, що розвиваються, зокрема такі як Китай.

Комп’ютери і стрижки: чому відбувається деіндустріалізація?

Чи дійсно ми вступили в постіндустріальну епоху? Чи справді промисловість стала неважливою? У відповідь часто можна почути — «Якоюсь мірою» та «Ні».

Можна не сумніватися, що в розвинених країнах значно менша частина населення працює на заводах і фабриках, ніж раніше. Були часи, в кінці XIX — на початку XX століття, коли в деяких країнах (зокрема, у Британії та Бельгії) майже 40 % усіх працівників були зайняті в обробній промисловості. Сьогодні ця частка становить щонайбільше 25 %, а в деяких країнах (особливо в США, Канаді та Британії) ледве сягає 15 %.

За такого скорочення (у пропорційному відношенні) кількості людей, які працюють на заводах і фабриках, змінився і характер суспільства. Почасти нас формує досвід роботи (цей аспект більшість економістів не враховує), тому те, де і як ми працюємо, впливає на те, ким ми є. Порівняно із заводськими робітниками офісні працівники і продавці в магазині менше працюють фізично і, не будучи пов’язаними з конвеєрами та іншими механізмами, мають можливість більше контролювати свою діяльність. Фабричні робітники тісніше спілкуються на роботі та поза її межами зі своїми колегами, особливо на організованих профспілками заходах. Працівники магазинів та офісів, навпаки, більше працюють індивідуально, а профспілками майже не охоплені. Продавці та деякі офісні працівники безпосередньо спілкуються із клієнтами, тоді як фабричні робітники своїх клієнтів ніколи не бачать. Я не соціолог і не психолог, щоб висловити на цю тему якесь глибоке судження, але все це означає, що люди в нинішніх розвинених країнах не тільки працюють по-іншому, але й відрізняються від своїх батьків і дідів. У цьому сенсі можна сказати, що в соціальному плані в розвинених країнах сьогодні існує постіндустріальне суспільство.

Однак в економічному плані розвинені країни не стали постіндустріальними. Промислове виробництво, як і раніше, відіграє в їхній економіці провідну роль. Щоб переконатися в цьому, ми спершу маємо зрозуміти, чому в розвинених країнах відбулася деіндустріалізація.

Невелика, але помітна частина деіндустріалізації — «оптична омана», в тому сенсі, що деіндустріалізація відображає зміни в статистичній класифікації, а не в реальних процесах. Одна подібна ілюзія виникає завдяки передачі деяких видів діяльності стороннім виконавцям, і ці види діяльності за своєю суттю є послугами, але раніше надавалися в межах компанії і тому враховувалися як випуск промислової продукції (наприклад, організація харчування, прибирання, технічна підтримка). Коли ці функції віддають сторонньому виконавцю, формальний обсяг наданих послуг зростає без реального збільшення діяльності з надання послуг. Навіть незважаючи на те, що об’єктивної оцінки обсягів аутсорсингу не існує, експерти сходяться в тому, що в США і Британії, особливо в 1980-х роках, він був істотним чинником деіндустріалізації. Крім аутсорсингу, скорочення промислового виробництва дещо перебільшено так званим ефектом перекласификації26. До 10 % падіння зайнятості в обробній промисловості Британії у 1998–2006 роках можна пояснити тим, що деякі компанії-виробники, побачивши, як надані ними послуги починають переважати, звертаються до державної статистичної агенції із проханням перекласифікувати їх у фірми з надання послуг. Такі дані було наведено в доповіді британського уряду.

Нещодавно велику увагу привернула одна зі справжніх причин деіндустріалізації. Це зростання обсягу промислового імпорту з країн, що розвиваються, де виробничі витрати невеликі, особливо з Китаю. Хай би яким стрімким виглядало це зростання, деіндустріалізацію в розвинених країнах пояснює не тільки воно. До кінця 1990-х років експорт із Китаю особливої ваги не мав, хоча в більшості розвинених країн процес деіндустріалізації почався ще в 1970-х. Більшість досліджень свідчать, що на піднесення Китаю як нової «майстерні світу» можна зарахувати лише близько 20 % деіндустріалізації, що відбулася на сьогодні в розвинених країнах.

Багато хто вважає, що решту 80 % значною мірою можна пояснити природною тенденцією до деякого зменшення попиту на промислові товари зі зростанням добробуту. Але насправді вплив попиту досить мізерний. Судячи з усього, ми витрачаємо дедалі більшу частину доходів на послуги не тому, що в абсолютному вираженні споживаємо чимраз більше послуг, а тому, що послуги, у відносному вираженні, стають щодалі дорожчими.

На ті гроші, які ви десять років тому заплатили за свій комп’ютер, сьогодні, враховуючи інфляцію, ви зможете купити три, а то й чотири комп’ютери такої самої, якщо не більшої потужності (і, безумовно, меншого розміру). Тому у вас, імовірно, не один комп’ютер, а два. Але навіть за наявності двох комп’ютерів частка вашого доходу, витрачена на цю техніку, істотно зменшилася (для зручності я припускаю, що ваш дохід, з урахуванням інфляції, залишився тим самим). А стрижетеся ви, ймовірно, так само часто, як і десять років тому (якщо, звісно, за цей час ваша шевелюра не поріділа). Ціна стрижки, мабуть, дещо зросла, тому частка вашого доходу, яка йде на стрижку, вища, ніж десять років тому. У результаті здається, що частка доходу, яку ви витрачаєте на стрижку, стала більшою (а на комп’ютери — меншою), ніж раніше, але насправді ви витрачаєте значно більше на комп’ютери, ніж раніше, а ваше споживання послуг перукаря залишилося незмінним.

Якщо ви врахуєте зміни у відносних цінах (або, користуючись професійним жаргоном, якщо здійсните порівняння в незмінних цінах), то падіння промислового виробництва в розвинених країнах виявиться значно менш різким, ніж здається. Наприклад, у випадку Британії, частка обробної промисловості у валовому продукті, без урахування ефекту зміни відносних цін (на професійному жаргоні — у поточних цінах), у 1955–1990 роках зменшилася більш як на 40 % (з 37 % до 21 %). Однак якщо взяти до уваги ефект зміни відносних цін, то це падіння не перевищувало 10 % (з 27 % до 24 %)27. Інакше кажучи, реальний ефект попиту — тобто ефект попиту після врахування відносних змін цін — невеликий.

Чому тоді відносні ціни промислових товарів знижуються? Це відбувається тому, що галузям обробної промисловості зазвичай притаманне швидше збільшення продуктивності, ніж сфері послуг. Оскільки обсяг виробництва в промисловому секторі зростає швидше, ніж у сфері послуг, то ціни на промислові вироби, порівняно із цінами на послуги, знижуються. Упроваджуючи інноваційні рішення у виробничий процес, обробна промисловість, порівняно зі сферою послуг, має значно більший потенціал для збільшення продуктивності. Послуги ж не допускають зростання продуктивності без зниження якості продукту.

У низці випадків підвищення продуктивності саме по собі може знищити продукт. Якщо струнний квартет виконає 27-хвилинну музичну п’єсу за дев’ять хвилин, ви ж не скажете, що його продуктивність потроїлася?

У випадку деяких інших послуг позірне зростання продуктивності відбувається внаслідок погіршення кінцевого продукту. Учителька може «збільшити» продуктивність у чотири рази, взявши до себе в клас учетверо більше учнів, але якість її «продукту» буде зіпсовано тим, що вона не зможе приділяти окремим учням стільки само уваги, як раніше. Збільшення продуктивності роздрібного обслуговування в США і Британії пояснюється зниженням якості самого роздрібного обслуговування, коли клієнту наполегливо пропонують дешевші черевики, дивани і яблука; у взуттєвих магазинах працює менше продавців, тому чекати доводиться по двадцять хвилин замість п’яти; доставки меблів треба очікувати не два, а чотири тижні і, можливо, доведеться брати відгул на роботі, тому що доставляють вашу покупку «від восьмої ранку до шостої вечора»; ви витрачаєте більше часу, ніж раніше, на те, щоб доїхати до нового супермаркету і попетляти його довгими проходами, тому що яблука і заморожена піца в ньому дешевші, ніж у старому супермаркеті, з тієї простої причини, що новий розташований бозна-де і тому може дозволити собі оренду великих площ.

Існують деякі види послуг, наприклад, банківські, які порівняно з іншими мають значно кращі можливості для збільшення продуктивності. Але, як показала фінансова криза 2008 року, збільшення продуктивності в цих послугах сталося переважно не завдяки реальному збільшенню ефективності праці (наприклад, скороченню витрат обігу через використання досконаліших комп’ютерів), а завдяки фінансовим інноваціям, які, замість того щоб реально зменшити ризиковість фінансових активів, її завуальовують, дозволивши тим самим фінансовому сектору зростати неприпустимо швидкими темпами (див. Факт № 22).

Отже, зниження частки виробництва обробної промисловості у валовому продукті розвинених країн в основному відбувається аж ніяк не через відносне зменшення попиту на промислові товари, як вважає більшість. І не тільки через зростання обсягу промислового експорту з Китаю та інших країн, що розвиваються, хоча на деякі сектори економіки воно справило неабиякий вплив. Основним рушієм процесу деіндустріалізації стало зниження відносних цін на промислові товари, яке відбулося внаслідок швидшого збільшення продуктивності в промисловому секторі порівняно з іншими секторами. Отже, якщо в плані зайнятості громадяни розвинених країн і живуть в постіндустріальному суспільстві, то з аспекту виробництва значення обробної промисловості в економіці цих країн зменшилося не так, щоб проголошувати постіндустріальну еру.

Чи варто нам перейматися через деіндустріалізацію?

Але якщо деіндустріалізацію спричиняє сама динамічність розвитку виробничого сектору країни, то, може, деіндустріалізація — це добре?

Не обов’язково. Той факт, що основною причиною деіндустріалізації є відносна динамічність виробничого сектору порівняно із послугами, нічого не говорить нам про те, чи добре розвивається цей сектор порівняно з виробничими секторами інших країн. Якщо виробничий сектор країни має нижче збільшення продуктивності, ніж виробничі сектори в інших країнах, то він втратить конкурентоспроможність на міжнародному ринку, що в короткостроковій перспективі призведе до проблем платіжного балансу, а в довгостроковій — до зниження рівня життя. Інакше кажучи, деіндустріалізація може супроводжуватися як економічним піднесенням, так і економічним спадом. Країнам не можна заспокоювати себе тим, що деіндустріалізацію спричиняє переважно відносна динамічність виробничого сектору, оскільки навіть далеко не динамічний, за світовими стандартами, виробничий сектор може виявитися динамічнішим, ніж сектор послуг тієї ж держави (зазвичай так воно і є).

Незалежно від того, чи є виробничий сектор країни динамічним за світовими мірками, зменшення його питомої ваги негативно впливає на збільшення продуктивності. Коли в економіці починає домінувати сфера послуг, де продуктивність зростає повільніше, сповільнюється збільшення продуктивності і всієї економіки загалом. Якщо тільки ми, за прикладом деяких аналітиків, не станемо вважати, що країни, які переживають деіндустріалізацію, зараз такі багаті, що не потребують додаткового збільшення продуктивності, то сповільнення темпів продуктивності для таких країн повинно стати приводом для занепокоєння (або, принаймні, явищем, з яким треба змиритися).

Деіндустріалізація також негативно впливає на платіжний баланс країни, оскільки послуги, за означенням, важче експортувати, ніж промислові вироби. Дефіцит платіжного балансу свідчить про те, що країна не здатна «сама заплатити за себе» у світі. Звичайно, така країна може на час «заткнути дірку» зовнішніми позиками, але рано чи пізно їй доведеться зменшити цінність своєї валюти, тим самим знизивши свої можливості для імпорту і, відповідно, рівень життя.

Основою зниження обсягів торгівлі послугами є те, що, на відміну від промислових виробів, які можна доставити в будь-яку точку світу, більшість послуг вимагає, щоб їхні постачальники та споживачі перебували в тому самому місці. Ще ніхто не винайшов способу дистанційно робити стрижку або проводити прибирання приміщень. Звичайно, ця проблема буде знята, якщо постачальник послуги (перукар або прибиральник у наведених прикладах) може переїхати в країну клієнта, але в більшості випадків це означає імміграцію, чому більшість країн чинять жорсткий опір (див. Факт № 3). Тому збільшення частки послуг в економіці означає, що країна, за інших рівних умов, отримуватиме менші надходження від експорту. Якщо експорт промислових виробів не буде непропорційно збільшуватися, країна не зможе платити за той само обсяг імпорту, що і раніше. Якщо її деіндустріалізація має негативний характер і супроводжується послабленням міжнародної конкурентоспроможності, проблема платіжного балансу може виявитися ще серйознішою, оскільки виробничий сектор у цьому випадку не зможе нарощувати обсяги експорту.

Зрозуміло, що не всі послуги однаково «непродавані». Наукомісткі послуги, про які я говорив раніше — банківські послуги, консалтинг, інженерне забезпечення тощо, — продаються дуже добре. Наприклад, у Великій Британії з 1990-х років експорт наукомістких послуг відіграв важливу роль у заповненні прогалини в платіжному балансі, яка виникла внаслідок деіндустріалізації (та зменшення обсягів експорту нафти Північного моря, що допомогло країні хоча б якось пережити негативні наслідки деіндустріалізації для платіжного балансу в 1980-х роках).

Однак навіть у Великій Британії, яка більше за інших досягла в експорті наукомістких послуг, позитивне сальдо платіжного балансу, сформоване цими послугами, не перевищує 4 % ВВП, — ледве покриваючи дефіцит торгівлі промисловими товарами. З огляду на те, що після світової фінансової кризи 2008 року глобальне фінансове регулювання має посилитися, малоймовірно, що Британія зможе в майбутньому підтримувати цей рівень балансу в торгівлі фінансовими та іншими наукомісткими послугами. У випадку США, що є зразком ще однієї передбачуваної моделі постіндустріальної економіки, позитивне сальдо балансу торгівлі наукомісткими послугами становить менше від 1 % ВВП — занадто мало, щоб компенсувати дефіцит торгівлі промисловими товарами, який сягає майже 4 % ВВП28. США підтримували такий високий дефіцит торгівлі промисловими товарами лише тому, що могли у великих обсягах брати в борг за кордоном (ураховуючи зміни у світовій економіці, у найближчі роки ця можливість тільки зменшуватиметься), а не тому, що для заповнення прогалини вперед вийшов сектор послуг, як у випадку з Великою Британією. Крім того, відкритим залишається питання, чи зуміють США і Велика Британія і надалі зберігати потужні позиції в наукомістких послугах. У таких послугах, як інженерно-конструкторські роботи і дизайн, де особливу роль відіграють ідеї, отримані у процесі виробництва, безперервне скорочення промислової бази призведе до зниження якості продукції (тобто послуг) і, як наслідок, до подальших втрат в експортних надходженнях.

Якщо навіть Велика Британія та США — дві країни, де, здавалося б, більше ніж будь-де розвинені наукомісткі послуги, — не в змозі, врешті-решт, за допомогою експорту цих послуг упоратися з урегулюванням свого платіжного балансу, то вкрай малоймовірно, що із цим завданням упораються інші країни.

Постіндустріальні фантазії

Вважаючи, що деіндустріалізація є результатом перемикання механізму розвитку з виробництва на послуги, деякі дослідники стверджують, що країни, які розвиваються, можуть, правду кажучи, минути індустріалізацію та рухатися прямо до економіки послуг. Ця позиція стала дуже популярною серед деяких оглядачів у Індії, особливо зі збільшенням обсягу послуг, які переносять за кордон. Мовляв, забудьмо всі ці брудні виробництва, чому б не перейти від сільського господарства безпосередньо до сфери послуг? Якщо Китай — «майстерня світу», продовжують вони, то Індія повинна намагатися стати «офісом світу».

Але вважати, що бідна країна може розвиватися головним чином на основі сектору послуг, — це фантазія. Як я вказував раніше, сектору промислового виробництва притаманне значно швидше зростання продуктивності, ніж сектору послуг. Безумовно, існують галузі сфери послуг, що мають потенціал стрімкого зростання продуктивності, особливо наукомісткі послуги. Однак вони спрямовані насамперед на обслуговування фірм-виробників, тому ці галузі дуже важко розвивати, не вдосконаливши спочатку потужну виробничу базу. Якщо із самого початку — на етапі вибору стратегій економічного розвитку — віддавати перевагу тим із них, що концентруються суто на потенціалі сфери послуг, втрат продуктивності не вдасться уникнути порівняно із тим варіантом розвитку, який не ігнорує переваг наявності широкої виробничої бази.

Крім того, як ми вже бачили, оскільки послуги мають значно менший попит, то країни, які спеціалізуються на їх наданні, можуть зіткнутися із серйознішими проблемами платіжного балансу, ніж країни, що спеціалізуються на промисловому виробництві. Це досить неприємно і для розвиненої держави, де проблеми платіжного балансу знижують рівень життя населення. А для країни, що розвивається, це справжнісінька біда. Справа в тому, що для забезпечення власного розвитку країна, що розвивається, повинна імпортувати складні технології з-за кордону (у вигляді або обладнання, або ліцензій на технології). Отже, коли країна, що розвивається, стикається із дефіцитом платіжного балансу, то для неї ускладнюється сама можливість технологічного прогресу і, тим самим, розвитку економіки.

Коли я пишу про ці негативні аспекти стратегії економічного розвитку на основі послуг, мене можуть запитати про такі країни, як Швейцарія і Сінгапур. Мовляв, хіба вони не розвивалися на основі послуг?

Але їхні економіки — також не зовсім те, що про них говорять. Насправді це історії успіху промисловості. Так, багато хто вважає, що Швейцарія живе на вкрадені гроші, які розмістили в її банках диктатори «третього світу», або на кошти, виручені від продажу коров’ячих дзвіночків і годинників із зозулею японським і американським туристам. Але насправді це одна з найбільш індустріалізованих економік у світі. Так, ми не дуже часто бачимо продукти швейцарського виробництва, тому що країна маленька (з населенням близько семи мільйонів) і, відповідно, невеликою є загальна кількість швейцарських товарів, а також тому, що місцеві виробники спеціалізуються на товарах виробничого призначення, таких як обладнання та промислові хімікати, а не на споживчих товарах. Але в розрахунку на душу населення країна має найвищий обсяг промислового виробництва у світі (іноді, залежно від конкретного року, вона була другою після Японії). Сінгапур також входить до п’ятірки найбільш індустріалізованих економік у світі (знову-таки, за виробництвом доданої вартості на душу населення), поряд із Фінляндією та Швецією. Справді, крім деяких держав, таких як Сейшели, де кількість населення невелика і винятково сприятливі ресурси для туризму (85 тисяч осіб із доходом майже 9 тисяч доларів на душу населення), жодна країна до сьогодні не досягла на основі послуг не те що високого, а навіть пристойного рівня життя. І в майбутньому таких країн, на мою думку, не буде.

Підсумовуючи, зазначу, що навіть багаті держави не перетворилися в безумовно постіндустріальні. Хоча більшість населення в цих країнах уже не працює на заводах і фабриках, промисловий сектор у їхній системі виробництва цілком зберіг свої позиції, якщо врахувати ефект зміни відносних цін. Але навіть якщо деіндустріалізація — не завжди симптом промислового спаду (хоча і таке буває), вона в довгостроковому плані негативно впливає на збільшення продуктивності й платіжний баланс, і про обидва ці висновки слід пам’ятати. Міф про те, що ми живемо в постіндустріальну еру, змусив багато урядів ігнорувати негативні наслідки деіндустріалізації.

Що стосується країн, які розвиваються, то вважати, ніби вони можуть перескочити етап індустріалізації та побудувати свій добробут на основі галузей сфери послуг, — це фантазія. Більшість послуг мають повільне збільшення продуктивності, а ті, що характеризуються високим зростанням продуктивності, — це послуги, які не можуть розвиватися без поступу потужного сектору промислового виробництва. Потенційне скорочення попиту на послуги означає, що країна, яка розвивається, спеціалізуючись на послугах, зіткнеться із серйознішою проблемою дефіциту платіжного балансу, а це означає зменшення можливостей модернізації економіки. Постіндустріальні казки досить шкідливі й для багатих держав, а для країн, що розвиваються, вони взагалі небезпечні.

6 Ніколя Саркозі перебував на посаді президента Франції з 16 травня 2007 року по 15 травня 2012-го. – Прим. ред.

Факт № 10. У США не найвищий у світі рівень життя

Що вам розповідають

Незважаючи на свої недавні економічні проблеми, Сполучені Штати Америки, як і раніше, можуть похизуватися найвищим у світі рівнем життя. З урахуванням ринкового обмінного курсу є лише кілька країн з вищим доходом на душу населення, ніж США. Але якщо взяти до уваги, що на один долар (або одиницю будь-якої іншої поширеної валюти, яку ми оберемо) в Америці можна купити більше товарів і послуг, ніж в інших багатих країнах, рівень життя США виявляється найвищим у світі, крім невеликого Люксембургу. Із цієї причини інші країни намагаються наслідувати США, що ілюструє перевагу ринкової системи, яку Америка дуже точно (якщо не ідеально) собою втілює.

Чого вам не розповідають

Дійсно, середній американський громадянин має у своєму розпорядженні більше товарів і послуг, ніж громадянин будь-якої іншої країни світу, за винятком Люксембургу. Однак, з огляду на велику нерівність у країні, цей середній показник менш точно показує рівень життя людей, ніж аналогічний показник для інших країн з більш рівним розподілом доходу. Висока нерівність доходів стоїть і за нижчими показниками охорони здоров’я та гіршою статистикою злочинності в США порівняно з іншими країнами. Крім того, на той самий долар в Америці можна купити більше, ніж в інших багатих країнах, тому, що в США дешевші послуги, вища імміграція та гірші умови праці. А ще американці працюють значно більше, ніж європейці. Кількість товарів і послуг, які вони отримують за одну відпрацьовану годину, менша, ніж у деяких європейських країнах. Можна сперечатися про те, який спосіб життя краще — більше матеріальних благ і менше вільного часу (як у США) чи менше матеріальних благ, але більше вільного часу (як у Європі), — але це означає, що в США не існує однозначно вищого рівня життя, ніж у порівнянних з ними країнах.

Дороги не вимощено золотом

У 1880–1914 роках до США емігрували майже три мільйони італійців. Приїхавши в Америку, багато з них були гірко розчаровані. Їхній новий дім не був раєм, як вони собі уявляли. Кажуть, що багато італійців писали додому: «Дороги тут не те що не вимощено золотом, а взагалі не прокладено; насправді передбачається, що саме ми і повинні їх мостити».

Не тільки італійські іммігранти вважали, що США — місце, де здійснюються мрії. Найбагатшою країною світу Америка стала тільки приблизно у 1900 році, але навіть на зорі свого існування вона не на жарт розбурхувала уяву бідняків усього світу. На початку XIX століття дохід на душу населення в США все ще був на рівні середньоєвропейського і приблизно на 50 % нижчий, ніж у Великій Британії та Нідерландах. Але європейські бідняки, як і раніше, хотіли переселитися туди, тому що країна мала практично безмежні запаси вільної землі (щоправда, якщо ви готові витіснити звідти жменьку корінних її мешканців) і відчувала гостру нестачу кадрів, що означало зарплати в три–чотири рази вищі, ніж у Європі (див. Факт № 7). І найголовніше, відсутність феодальної спадщини означала, що ця країна має значно більшу соціальну мобільність, ніж країни Старого Світу, що і виражено в ідеї американської мрії.

США приваблюють не тільки потенційних іммігрантів. Бізнесмени та панівні кола всього світу бажають скопіювати американську економічну модель і навіть намагаються її втілити у своїх країнах, особливо в останні кілька десятиліть. Система вільного підприємництва, якщо вірити прихильникам американської моделі, надає людям можливості необмеженої конкуренції та винагороджує переможців без перешкоджання з боку уряду або хибної егалітарної культури. Тим самим ця система створює дуже потужні стимули для підприємництва та інновацій. Її вільний ринок праці, де легко приймають на роботу і звільняють з неї, дозволяє підприємствам бути гнучкішими і, як наслідок, більш конкурентоспроможними, оскільки вони можуть переводити працівників з одного місця на інше швидше, ніж конкуренти, реагуючи на зміни ринкових ситуацій. Коли підприємців щедро винагороджують, а працівники швидко адаптуються, система дійсно породжує велику нерівність. Але, як стверджують її поборники, навіть невдахи охоче погоджуються на схожий результат, тому що за такої високої соціальної мобільності в країні їхні діти можуть стати такими, як Томас Едісон, Дж. П. Морган або Білл Ґейтс. За таких стимулів до сумлінної роботи та прояву винахідливості не дивно, що в останнє століття країна була найбагатшою у світі.

Американці просто краще живуть...

Насправді це не зовсім так. США вже не найбагатша у світі країна. Зараз у кількох європейських країнах дохід на душу населення вищий. Дані Світового банку свідчать, що дохід на душу населення у США в 2007 році становив 46 040 доларів. Є сім країн з вищим доходом на душу населення в перерахунку на американський долар: перше місце посідає Норвегія (76 450 доларів), далі йдуть Люксембург, Швейцарія, Данія, Ісландія, Ірландія, а в кінці списку — Швеція (46 060 доларів). Якщо виключити дві невеликі держави, Ісландію (311 000 осіб) і Люксембург (480 000 осіб), США виявляються шостою найбагатшою країною у світі.

Але цього не може бути, заявлять деякі з вас. Коли ви приїжджаєте в США, бачите, що люди там живуть краще, ніж норвежці або швейцарці.

Одна із причин, чому може скластися таке враження, — те, що в США нерівність вища, ніж у європейських країнах, і тому Америка в очах зарубіжних гостей виглядає більш заможною, ніж насправді. Іноземці в будь-якій країні рідко дістаються її злиденних куточків, а в США таких місць набагато більше, ніж у Європі. Але навіть якщо ігнорувати чинник нерівності, є вагома причина, з якої більшість людей вважає, ніби в США рівень життя вищий, ніж у європейських країнах.

У Женеві за проїзд у таксі на відстань восьми кілометрів ви заплатите 35 швейцарських франків, або 35 доларів, тоді як у Бостоні поїздка на таку саму відстань обійдеться вам приблизно в 15 доларів. В Осло ви заплатите 550 крон, або 100 доларів, за обід, який у Сент-Луїсі навряд чи коштував би більше ніж 50 доларів, або 275 крон. Усе буде навпаки, якщо у відпустці ви поміняєте свої долари на тайські бати або мексиканські песо. Ушосте за тиждень ходячи на масаж спини або замовляючи третій келих «маргарити» перед вечерею, ви відчуєте, як ваші 100 доларів розрослися до двохсот, якщо не трьохсот (чи це ви просто трішки перебрали?). Якби ринковий обмінний курс адекватно відображав відмінності між життєвими рівнями в різних країнах, подібних явищ не було б.

Чому такі разючі відмінності між тим, що ви можете купити в різних країнах за ту саму, здавалося б, суму грошей? Подібні невідповідності існують тому, що ринкові обмінні курси, правду кажучи, визначаються попитом і пропозицією на товари і послуги, що продаються на міжнародному ринку (хоча валютні спекуляції тимчасово можуть вплинути на ринкові обмінні курси). А те, скільки можна купити на певну суму в окремо взятій країні, залежить від цін на всі товари й послуги, а не тільки на те, що продається за кордон.

Найважливіші серед продуктів, які не є предметом торгівлі, — це трудові послуги, що надаються однією людиною іншій, такі як перевезення в таксі та обслуговування в ресторані. Продаж цих послуг вимагає міграції за кордон, але це жорстко обмежує міграційний контроль, тому виявляється, що ціни на такі послуги дуже різняться від країни до країни (див. Факт № 3 і Факт № 9). Інакше кажучи, поїздки в таксі та обід у ресторані дорогі в таких країнах, як Швейцарія та Норвегія, тому що там дорогі працівники. А в країнах, де робоча сила дешевша, таких як Мексика й Таїланд, ці послуги дешевші. Якщо ми говоримо про товари, що продаються на міжнародному ринку, приміром, телевізори або мобільні телефони, ціни на них більш-менш однакові в усіх державах: як багатих, так і бідних.

Щоб урахувати відмінності в цінах різних країн світу на продукти і послуги, які не є предметом торгівлі, економісти запропонували ідею «міжнародного долара». Заснована на понятті паритету купівельної спроможності (ПКС) — вимірюванні цінності валюти залежно від того, яку частину загального споживчого кошика різних країн можна на неї купити, — ця умовна грошова одиниця дозволяє перевести доходи різних країн у загальний показник життєвого рівня.

У результаті переведення доходів різних країн у міжнародний долар виявляється, що доходи багатих країн, як правило, нижчі, ніж доходи цих країн за ринковим обмінним курсом, а доходи бідних країн — вищі. Причина в тому, що більшість із того, що ми споживаємо, складають послуги, які в багатих країнах значно дорожчі. У деяких випадках різниця між доходом за ринковим валютним курсом і доходом з урахуванням ПКС невелика. Згідно з даними Світового банку, дохід США за ринковим валютним курсом у 2007 році становив 46 040 доларів, а дохід з урахуванням ПКС був приблизно такий само — 45 850 доларів. У випадку Німеччини різниця між цими показниками була вищою — 38 860 доларів проти 33 820 (можна сказати, різниця 15 %, хоча насправді прямо порівнювати обидві цифри не можна). Для Данії ця різниця була майже 50 % (54 910 доларів проти 36 740). Навпаки, дохід Китаю в 2007 році під час переведення в ПКС зростає більш як удвічі, з 2360 доларів до 5370, а в Індії — майже втричі, з 950 доларів до 2740.

Обчислення обмінного курсу кожної валюти відносно умовного міжнародного долара — справа непроста, і не в останню чергу тому, що ґрунтується на припущенні, ніби всі країни споживають той самий кошик товарів і послуг, що явно помилково. Таким чином, дохід за ПКС украй чутливий до застосовуваних методик і вихідних даних. Наприклад, коли в 2007 році Світовий банк змінив метод оцінювання доходів за ПКС, дохід Китаю на душу населення в обчисленні за ПКС одразу впав на 44 % (з 7740 доларів до 5370), а Сінгапуру — виріс на 53 % (з 31 710 доларів до 48 520).

Незважаючи на ці недоліки, обчислення доходу країни в міжнародних доларах дає більш адекватне уявлення про життєвий рівень, ніж доларовий дохід за ринковим обмінним курсом. І якщо ми підрахуємо доходи різних країн у міжнародних доларах, то США майже повертаються на провідні позиції у світі. Усе залежить від розрахунків, проте Люксембург — єдина країна, у якій за всіма показниками дохід за ПКС на душу населення вищий, ніж у США. Таким чином, якщо не враховувати невелику державу Люксембург з населенням півмільйона, середній американський громадянин на свій дохід може купувати найбільшу у світі кількість товарів і послуг.

Чи можемо ми сказати, що у США найвищий у світі рівень життя? Можливо. Але перш ніж дійти квапливого висновку, слід узяти до уваги чимало чинників.

…але чи живуть вони краще?

По-перше, вищий середній дохід порівняно з іншими країнами не обов’язково означає, що всі американські громадяни живуть краще, ніж громадяни інших країн. Краще чи гірше — залежить від розподілу доходу. Звичайно, в жодній державі середній дохід не відображає адекватної картини того, як живуть люди, але в країні з вищою нерівністю показник середнього доходу, швидше за все, виявиться особливо недостовірним. З огляду на те, що саме в США найбільш нерівномірний серед багатих країн розподіл доходів, ми можемо з упевненістю припустити, що в Америці дохід на душу населення завищує реальний рівень життя більшості її громадян, ніж в інших країнах. І це припущення опосередковано підтверджується іншими індикаторами рівня життя. Наприклад, незважаючи на найвищий дохід за ПКС, США перебувають лише десь на тридцятому місці у світі за показниками статистики охорони здоров’я, такими як тривалість життя і дитяча смертність (так, свою роль тут відіграла й неефективна американська система охорони здоров’я, але зараз на цьому не зупинятимемося). Набагато вищий, ніж у Європі чи в Японії, рівень злочинності — у розрахунку на душу населення в американських в’язницях утримується у 8 разів більше людей, ніж у європейських, і в 12 — ніж в японських, — це показує, що в США істотно численнішим є нижчий прошарок суспільства.

По-друге, сам факт, що доходи за ПКС і ринковим курсом приблизно рівні, є доказом того, що вищий середній рівень життя в США побудований на бідності широких верств населення. Що я маю на увазі? Як я вже зазначав вище, немає нічого дивного, якщо у багатої країни дохід за ПКС нижчий, іноді істотно нижчий, ніж дохід, який обчислюється за ринковим курсом, оскільки в такій країні дорогі працівники сфери обслуговування. Проте в США цього немає, оскільки, на відміну від інших багатих країн, у ній дешеві працівники сфери обслуговування. Перш за все, є великий приплив низькооплачуваних іммігрантів з бідних країн, більшість із них нелегали, а відтак їхня праця стає ще дешевшою. Крім того, навіть місцеві робітники мають у США значно слабші альтернативні позиції, ніж у європейських країнах із порівнянним рівнем доходу. Через нижчу надійність робочих місць і слабше побутове обслуговування американські робітники, особливо працівники сфери послуг, які не є членами профспілки, працюють за нижчу зарплатню і в гірших умовах, ніж їхні європейські колеги. Саме тому такі послуги, як поїздки в таксі або обід у ресторані, в США дешевші, ніж в інших розвинених країнах. Це не може не радувати, якщо ви клієнт, але не тоді, якщо ви водій таксі або офіціантка. Інакше кажучи, вища купівельна спроможність середнього американського заробітку спричинена нижчим доходом та гіршими умовами праці для багатьох американських громадян.

І нарешті, порівнюючи рівень життя в різних країнах, ми повинні пам’ятати про різницю тривалості робочого тижня. Навіть якщо якась людина заробляє на 50 % більше грошей, ніж я, ви не скажете, що у неї вищий рівень життя, ніж у мене, якщо цій людині доводиться трудитися вдвічі більше робочих годин, ніж мені. Те саме стосується і США. Американці, підтверджуючи свою репутацію трудоголіків, працюють більше, ніж громадяни будь-якої іншої держави з доходом на душу населення понад 30 000 доларів за ринковим курсом 2007 року (з усього списку цих країн найбіднішою є Греція, з доходом у трохи менше ніж 30 000 доларів на душу населення). Американці працюють на 10 % більше, ніж більшість європейців, і приблизно на 30 % більше, ніж норвежці та нідерландці. Згідно з розрахунками ісландського економіста Торвальдура Гюльвасона, в 2005 році за доходом на відпрацьовану годину (з урахуванням ПКС) США посідали лише восьме місце — після Люксембургу, Норвегії, Франції (так, Франції, цієї країни ледарів), Ірландії, Бельгії Австрії та Нідерландів, — і слідом за ними йшла Німеччина29. Інакше кажучи, на одиницю витрачених зусиль американці отримують нижчий життєвий рівень, ніж жителі країн-конкурентів. Цю нижчу продуктивність праці вони компенсують тривалішим робочим тижнем.

Хтось міг би резонно заперечити, що він бажає працювати більше годин, якщо це необхідно для отримання вищого доходу, і що він із задоволенням отримав би ще один телевізор, ніж зайвий тиждень відпустки. І хто такий я (чи хтось інший), щоб заявляти, ніби людина неправильно розставила пріоритети?

Однак усе-таки варто запитати, чи правильно чинять ті люди, які багато працюють навіть за дуже високого рівня доходів. Більшість погодиться, що за низького рівня доходів зростання прибутку покращить якість вашого життя, навіть якщо виникне потреба працювати більше. На цьому рівні, навіть якщо вам доведеться гарувати у себе на фабриці, вищий дохід, цілком імовірно, забезпечить вам якісніше життя. Як? Покращиться ваше здоров’я (завдяки здоровішому харчуванню, наявності опалення, дотриманню гігієни та охороні здоров’я) та зменшаться витрати фізичних сил на роботу вдома (завдяки появі більшої кількості домашніх приладів, водопроводу, газу та електрики — див. Факт № 4). Утім з вищим рівнем доходів зменшується відносна цінність матеріального споживання порівняно з наявністю вільного часу, тому отримання більшого доходу ціною значної тривалості робочого тижня може знизити якість життя людини.

Важливіше те, що якщо громадяни якоїсь країни працюють довше, ніж громадяни інших порівнянних з нею країн, то це не обов’язково означає, що цим людям подобається працювати більше. Можливо, вони змушені працювати більше, навіть якщо насправді хочуть брати триваліші відпустки. Як я вже вказував вище, на те, скільки людина працює, впливають не тільки її вподобання щодо балансу роботи і відпочинку, а й соціальне забезпечення, захист прав працівників і повноваження профспілок. Окремим людям доводиться приймати ці чинники як належне, але держави мають можливість вибору. Уряд може переписати трудове законодавство, налагодити систему соціального забезпечення та здійснити інші кроки в політиці, щоб людям не доводилося багато працювати.

Популярність американської моделі здебільшого заснована на тому «факті», що в США найвищий у світі рівень життя. У тому, що рівень життя в США один із найвищих у світі, сумнівів немає, але їхня уявна перевага виглядає значно слабшою, щойно ми запровадимо ширше поняття життєвого рівня, ніж те, скільки можна купити за еквівалент середнього доходу в країні. Істотна економічна нерівність у США веде до того, що середній дохід менш точно відображає рівень життя громадян, ніж в інших країнах. Це відбивається в таких показниках, як розвиток охорони здоров’я та рівень злочинності, за якими США демонструють набагато нижчі результати порівняно з іншими країнами. Вища купівельна спроможність американців (порівняно із жителями інших багатих країн) здебільшого пов’язана з нижчими зарплатами, слабшим соціальним забезпеченням та більшою негарантованістю зайнятості для багатьох американських громадян, особливо у сфері послуг. Крім того, американці працюють значно більше, ніж громадяни країн-конкурентів. У США дохід на одну відпрацьовану годину нижчий, ніж у кількох європейських країнах, навіть за купівельною спроможністю. Чи можна це описувати як найвищий рівень життя — спірне питання.

Порівнювати рівень життя в різних державах складно. Мабуть, одним з найнадійніших показників тут є дохід на душу населення, особливо з урахуванням купівельної спроможності. Однак якщо зосередити увагу тільки на тому, скільки товарів і послуг можна купити на наш дохід, ми випустимо з уваги багато інших елементів, що розкривають поняття «хороше життя», такі як кількість якісно проведеного вільного часу, надійність робочого місця, відсутність злочинності, доступність послуг охорони здоров’я, соціальне забезпечення тощо. Хоча різні люди і країни, безумовно, матимуть різні погляди на те, як співвідносяться ці показники один з одним і із сумою доходу, цими параметрами не слід нехтувати, якщо ми хочемо побудувати суспільство, де люди зможуть справді «добре жити».

Факт № 11. Африка не приречена на відсталість

Що вам розповідають

Африка приречена на відсталість. Там поганий клімат, який призводить до виникнення серйозних тропічних захворювань. Там геть кепсько з географічним розташуванням: багато країн не мають виходу до моря та з усіх боків оточені країнами з маленькими ринками, що обмежують їхні експортні можливості; у цих державах вирують збройні конфлікти, що перекидаються на сусідні країни. В Африці забагато природних ресурсів, тому жителі ліниві, корумповані та влаштовують сутички. Африканські держави етнічно відмежовані, що ускладнює керування ними та підвищує імовірність запеклих зіткнень. Там слабкі політичні та економічні інститути, які погано захищають інвесторів. Там «погана» культура — люди не вміють добре працювати, заощаджувати й співпрацювати одне з одним. Усі ці принципові недоліки пояснюють, чому африканський континент, на відміну від інших регіонів, не почав розвиватися навіть після значної лібералізації ринку в 1980-х роках. Африка не має іншого шляху рухатися вперед, окрім як отримувати з-за кордону постійну «допомогу з тимчасової непрацездатності».

Чого вам не розповідають

Африка не завжди перебувала в застої. У 1960–1970-х роках, коли були всі уявні структурні перешкоди для зростання, а часто і більш нездоланні, вона мала непогані темпи економічного зростання. Крім того, більшість сьогоднішніх розвинених країн стикалися із тими самими труднощами, які нібито повинні стримувати розвиток Африки: поганий клімат (арктичний і тропічний), відсутність виходу до моря, багаті природні ресурси, етнічна відособленість, слабкі інститути влади й «погана» культура. Ці структурні особливості, ймовірно, заважають розвитку Африки лише тому, що країни цього континенту ще не мають необхідних технологій, інститутів та організаційних умінь, щоб упоратися із цими несприятливими умовами. Справжньою причиною африканського застою за останні три десятиліття є політика вільного ринку, яку були змушені втілювати в життя у цей період на континенті. На відміну від історії або географії, політику можна змінити. Африка не приречена на відсталість.

Світ за Сарою Пейлін... чи за «Рятувальниками»?

Подейкують, що Сара Пейлін, кандидатка на посаду віце-президента від Республіканської партії на президентських виборах США в 2008 році, вважала, що Африка — це не континент, а країна. Багато хто дивувався, звідки вона це взяла, але, здається, я знаю відповідь. Із діснеївського мультфільму 1977 року «Рятувальники».

«Рятувальники» — мультфільм про мишачу групу, що має назву «Товариство допомоги та порятунку» і яка їздить світом, допомагаючи тваринам, що потрапили в біду. В одній зі сцен показано міжнародний конгрес цього товариства, куди з’їхалися миші-делегати з різних країн у традиційних костюмах і з відповідними акцентами (ті, кому доводилося говорити). Там була французька миша в береті, німецька миша в похмурому синьому одязі й турецька миша в фесці. А ще була миша з Латвії в хутряній шапці з бородою та миша жіночої статі, яка представляла, звісно, Африку.

Можливо, Дісней насправді й не вважав Африку країною, але він делегував по одному представнику із держави з населенням 2,2 мільйона, і з континенту, де більш ніж 900 мільйонів людей живуть майже в 60 країнах (точна їх кількість залежить від того, чи визнаєте ви окремими країнами такі утворення, як Сомаліленд і Західна Сахара), і це дещо свідчить про його ставлення до Африки. Як і Дісней, багато хто вважає Африку аморфною масою країн, що страждає від однаково спекотної погоди, тропічних хвороб, нестерпних злиднів, громадянської війни та корупції.

Хоча не слід скидати всі африканські країни на одну купу, не можна заперечувати й того факту що більшість з них украй бідні, особливо якщо ми обмежимося Африкою на південь від Сахари (або «чорною» Африкою), яку, по суті, зазвичай і мають на увазі, коли про неї говорять. Згідно з даними Світового банку, середній дохід на душу населення в країнах Африки на південь від Сахари оцінювався в 2007 році в 952 долари. Це трохи вище, ніж 880 доларів у Південній Азії (Афганістан, Бангладеш, Бутан, Індія, Мальдіви, Непал, Пакистан і Шрі-Ланка), але нижче, ніж у будь-якому іншому регіоні світу.

Крім того, багато хто говорить про «трагедію зростання» Африки. На відміну від Південної Азії, темпи зростання якої з 1980-х років пришвидшилися, Африка страждає від «хронічного дефіциту економічного зростання»30. Африка на південь від Сахари за рівнем доходу на душу населення сьогодні перебуває приблизно на тому самому місці, що і в 1980 році. Ще більше непокоїть той факт, що відсутність економічного зростання спричинена не поганим обранням курсу політики (як і багато інших країн, що розвиваються, країни цього регіону з 1980-х років здійснювали ринкові реформи), а переважно труднощами, що виникли через природні та історичні умови і тому вкрай важко піддаються змінам, якщо їх узагалі можливо змінити.

Перелік можливих «структурних чинників», що стримують розвиток Африки, вражає.

Перш за все це певні умови, які визначила природа: клімат, географічне розташування та природні ресурси. Розташована занадто близько до екватора, Африка страждає від лютування тропічних хвороб (приміром, малярія), що зменшують продуктивність праці і збільшують витрати на охорону здоров’я. Без виходу до моря багатьом країнам важко інтегруватися в глобальну економіку. Вони перебувають у «поганому сусідстві», в тому сенсі, що оточені іншими бідними країнами, які мають маленькі ринки (що обмежує можливості ведення торгівлі) та часто потерпають від збройних конфліктів (які нерідко перекидаються на сусідів). Африка багата на природні ресурси, які більшість уважає її «прокляттям», стверджуючи, що наддостаток ресурсів робить африканців ледачими, оскільки можна «лежати під кокосовою пальмою і чекати, поки впаде кокос» (хоча ті, хто так говорить, явно не пробували лежати під пальмою — існує ризик, що кокос під час падіння розтрощить голову). «Незаслужений» добробут, заснований на природних ресурсах, також провокує корупцію та запеклі конфлікти навколо урядових посад. Економічні успіхи бідних на природні ресурси країн Східної Азії, зокрема Японії і Кореї, часто наводять як приклад противаги «прокляттю ресурсів».

Не тільки природа, а й власна історія стримує розвиток Африки. Африканські держави етнічно надто різноманітні, тому люди не довіряють одне одному і, отже, ринкові транзакції коштують надто дорого. Стверджують, що етнічне різноманіття може спровокувати збройні конфлікти, особливо якщо є невелика кількість однаково сильних груп (а не багато малих груп, які складніше організувати). Колоніальна історія залишила в більшості африканських держав неефективні інститути, оскільки колонізатори не хотіли селитися в країнах, де вирувало занадто багато тропічних хвороб (отже, між кліматом і державними інститутами існує зв’язок), і тому створювали тільки мінімально необхідні інститути, щоб видобути ресурси, а не розвивати місцеву економіку. Деякі аналітики навіть ризикують стверджувати, ніби африканська культура не сприяє економічному розвитку: африканці погано працюють, не будують планів на майбутнє і не можуть співпрацювати одне з одним31.

Ураховуючи все це, перспективи Африки на майбутнє не райдужні. Стосовно деяких структурних обмежень будь-яке рішення здається недосяжним або неприйнятним. Якщо розвиток Уганди стримується відсутністю виходу до моря, занадто близьким розташуванням до екватора й «поганим сусідством», що їй робити? Фізичне переміщення країни не розглядається, тому єдино можливе рішення — колоніалізм, тобто Уганда повинна завоювати, скажімо, Норвегію та переселити всіх норвежців до себе. Якщо наявність занадто великої кількості етнічних груп заважає розвитку, чи слід Танзанії, одній з найбільш етнічно різноманітних країн світу, взяти на озброєння етнічні чистки? Якщо занадто велика кількість природних ресурсів перешкоджає економічному зростанню, чи не варто Демократичній Республіці Конго спробувати продати частину своєї території з родовищами корисних копалин, скажімо, Тайваню, щоб передати «прокляття природних ресурсів» комусь іншому? Що робити Мозамбіку, якщо після колонізаторів у нього залишилися неналежні державні інститути? Винайти машину часу та відкоригувати історію? Якщо Камерун має культуру, яка не сприяє економічному розвитку, чи треба йому почати якусь програму з промивання мізків або заслати людей у табори на перевиховання, як робили в Камбоджі червоні кхмери?

Усі подібні пропозиції про подальші дії або фізично неможливі (переміщення країни, винахід машини часу) або політично та морально неприйнятні (завоювання іншої країни, етнічні чистки, виправні табори). Тому ті, хто переконаний у важливій ролі цих «конструктивних недоліків», але вважають подібні радикальні рішення неприпустимими, стверджують, що африканські країни мають отримувати своєрідну «допомогу з тимчасової непрацездатності», яку надають закордонні організації. Також варто виявляти їм додаткову підтримку в галузі міжнародної торгівлі (наприклад, багаті країни знижують ступінь захисту свого сільського господарства від зовнішньої конкуренції тільки для африканських країн, а також інших таких само бідних і структурно потерпілих регіонів).

Але чи немає іншого шляху майбутнього розвитку Африки, крім як визнати свою долю або покластися на зовнішню допомогу? Чи африканським країнам не варто плекати надію самостійно стати на ноги?

Африканська трагедія зростання?

Утім перш ніж спробувати пояснити африканську трагедію зростання та розглянути можливі шляхи її подолання, ми повинні поставити одне запитання: чи існує ця трагедія взагалі? Відповідь — ні, не існує. Відсутність зростання в регіоні спостерігалася аж ніяк не завжди.

У 1960–1970-х роках дохід на душу населення в Африці на південь від Сахари збільшувався солідними темпами. Він становив приблизно 1,6 % і не сягнув «дива» Східної Азії (5–6 %) або навіть Латинської Америки (майже 3 %) у той самий період. Однак і такими результатами не слід нехтувати. Він виграє порівняно із показниками 1–1,5 %, яких досягали нинішні розвинені країни за часів їхньої «промислової революції» (приблизно з 1820 року по 1913 рік).

Той факт, що до 1980-х Африка розвивалася солідними темпами, змушує припустити, що «структурні чинники» не можуть бути головним обґрунтуванням відсутності економічного зростання в регіоні (фактично його відсутність спостерігалася лише останнім часом). В іншому випадку в Африці ніколи б не спостерігалося економічного зростання. Не можна сказати, що африканські країни раптом перемістилися в тропіки або якась сейсмічна активність несподівано відрізала деяким з них вихід до моря. Якби «структурні чинники» мали таке важливе значення, то економічне зростання Африки згодом мало б активізуватися, оскільки принаймні деякі із цих чинників були б послаблені або ліквідовані. Наприклад, країни Африки відмовилися б від невдалих державних інститутів, які залишилися після колонізаторів, або вдосконалили б їх. Навіть влив етнічного різноманіття міг би зменшитися завдяки запровадженню обов’язкової освіти, військової повинності та діяльності засобів масової інформації, як це сталося у Франції, яка змогла перетворити «селян у французів» (так названо класичну книжку американського історика Юджина Вебера, що вийшла в 1976 році32). Однак цього не сталося — з 1980-х економічне зростання Африки раптом припинилося.

Тому якщо «конструктивні недоліки» були завжди і якщо їхній вплив, як мінімум, із часом зменшувався, вони не можуть пояснити, чому в 1960–1970-х роках Африка розвивалася пристойними темпами, а потім зростання раптом зійшло нанівець. Різке припинення зростання має пояснюватися якоюсь подією, яка сталася близько 1980 року. Перша подія, що спала на думку, — кардинальна зміна політичного курсу приблизно в цей період.

Із кінця 1970-х (починаючи із Сенегалу в 1979 році) держави Африки на південь від Сахари були змушені прийняти політику вільного ринку та вільної торгівлі на умовах, нав’язаних їм так званими «Програмами структурної перебудови» Світового банку та МВФ (і багатих країн, які зрештою контролюють діяльність цих організацій). Усупереч загальноприйнятій позиції, ці заходи зовсім не сприяють економічному розвитку (див. Факт № 7). Раптово виставивши виробників, які лише недавно почали розвиватися, на арену міжнародної конкуренції, ці програми призвели до краху тих незначних здобутків, які змогли напрацювати невеликі промислові сектори цих країн за 1960–1970-ті роки. Тому африканські держави, змушені знову покладатися на експорт необробленої сировини, такої як какао, кава і мідь, як і раніше, потерпали від різких коливань цін і застосування відсталих виробничих технологій у більшості цих сировинних галузей. Мало того, коли «Програми структурної перебудови» передбачили різке збільшення експорту, африканські країни, що володіють технологічними можливостями лише в обмеженому діапазоні видів діяльності, врешті-решт намагалися експортувати тільки товари з низьким ступенем переробки — або традиційні продукти (кава і какао), або нові (свіжозрізані квіти). Результатом часто був обвал цін на ці товари внаслідок різкого збільшення їх поставок, і виходило, що за обсягом ці країни експортували більше, але заробляли менше. Тиск, який чинили на уряди з метою змусити їх збалансувати бюджет, призводив до зменшення витрат, наслідки чого виявлялися не одразу: наприклад, скорочувалися витрати на інфраструктуру. Але із часом катастрофічне погіршення інфраструктури поставило африканських виробників у ще більш невигідне становище, тому «несприятливі географічні умови» стали позначатися ще трагічніше.

Результатом «Програм структурної перебудови» та різноманітних пізніших модифікацій цих програм, у тому числі нинішньої «Стратегії Світового банку щодо скорочення бідності», — стала стагнація економіки, яка не могла розвиватися (за доходом на душу населення) протягом трьох десятиліть. У 1980–1990-х роках середній дохід на душу населення в Африці на південь від Сахари падав на 0,7 % на рік. У першому десятилітті ХХІ століття в регіоні нарешті мало відбутися зростання, але депресія попередніх двох десятиліть призвела до того, що середньорічний темп зростання доходів на душу населення в Африці південніше Сахари з 1980 по 2009 рік був 0,2 %. Інакше кажучи, після майже 30 років застосування «досконалішої» політики (тобто політики вільного ринку) середній дохід на душу населення фактично залишився на тому самому рівні, що у 1980 році.

Таким чином, так звані «структурні чинники» — насправді цапи-відбувайли для виправдання економістів — прихильників вільного ринку. Вони бачили, що їхні улюблені заходи не давали позитивних результатів, і тому змушені були запропонувати інші пояснення застою в Африці (або регресу, якщо не брати до уваги останні кілька років різкого піднесення, спричиненого сировинним бумом, який уже добігає кінця). Вони не можуть уявити собі, що такі «правильні» ринкові програми можуть зазнати невдачі. Не випадково, що «структурні чинники» стали наводити як основне пояснення поганих економічних показників в Африці тільки після того, як на початку 1980-х років від зростання не залишилося й сліду.

Чи може Африка змінити своє географічне розташування і свою історію?

Указуючи, що поборники економіки вільного ринку, аби не потрапити в незручну ситуацію, відводять вищезазначеним «структурним чинникам» вирішальну роль, я не стверджую, що вони не мають значення. Багато теорій, що намагаються пояснити вплив певних структурних характеристик на економічні показники, цілком розумні. Несприятливий клімат може стримувати економічний розвиток. Якщо країна перебуває «в поганому оточенні», то її експортний потенціал обмежений, а ймовірність того, що збройні конфлікти в сусідній державі вийдуть за її межі, значно зростає. Етнічне різноманіття або багатство на ресурси можуть запустити небажані політичні процеси. Але всі ці наслідки аж ніяк не є неминучими.

Перш за все, існує багато різних способів, якими ці «структурні чинники» можуть проявитися. Наприклад, багаті природні ресурси можуть провокувати трагічні події, але можуть і підтримувати економічне зростання. Інакше ми не стали б сприймати низькі економічні показники багатих на природні ресурси країн як щось алогічне. Природні ресурси дозволяють бідним країнам заробляти іноземну валюту й купувати сучасну техніку. Говорити, що природні ресурси є «прокляттям», — це те саме, що говорити, ніби всі діти, які народилися у заможних родинах, у дорослому віці стануть невдахами, тому що будуть розбещені багатством, яке дісталося їм у спадок. З деякими так і відбувається, але є і багато інших, які зуміли до ладу розпорядитися тим, що їм дісталося у спадок, і досягти ще більших успіхів, ніж батьки. Те, що якийсь чинник є «структурним» (тобто даним природою або історією), не означає, що результат його впливу визначений наперед.

Усі ці структурні перешкоди не є нездоланними, доказом чого є те, що більшість сьогоднішніх багатих країн стали розвиненими, хоча і стикалися з подібними вихідними умовами33.

Розглянемо спочатку питання з кліматом. Уважається, що тропічний клімат паралізує економічне зростання, тому що негативно позначається на здоров’ї людей через тропічні хвороби, насамперед малярію. Це жахлива проблема, але її цілком можна подолати. Багато сьогоднішніх заможних держав раніше потерпали від малярії та інших тропічних захворювань, принаймні протягом літа, — не тільки Сінгапур, що лежить між тропіками, але й Південна Італія, південь Сполучених Штатів, Південна Корея та Японія. Ці хвороби більше не викликають побоювань тільки тому, що санітарно-гігієнічний рівень цих країн підвищився (що істотно зменшило кількість захворювань), а медичне обслуговування завдяки економічному розвитку поліпшилося. Більш серйозна критика аргументу про несприятливий клімат полягає в тому, що холодні арктичні умови, які впливають на такі багаті країни, як Фінляндія, Швеція, Норвегія, Канада, а також на низку районів США, накладають такий економічний тягар, як і тропічні: глохнуть машини, вартість палива підвищується захмарно, а транспорт загрузає у снігах і льодах. Немає жодної причини наперед уважати, що холодна погода сприятливіша для економічного розвитку, ніж спекотна. Холодний клімат не гальмує розвитку зазначених країн, тому що вони мають кошти й технології, щоб працювати в ньому (те саме можна сказати і про тропічний клімат Сінгапуру). Тому покладати провину за слабкий економічний розвиток Африки на клімат означає плутати причини економічної відсталості та її симптоми, бо поганий клімат не буває причиною економічної відсталості. Нездатність країни впоратися із поганим кліматом — лише прояв економічної відсталості.

Якщо говорити про географічне розташування, то значення відсутності виходу багатьох африканських країн до моря дуже перебільшувалося. А що тоді казати про Швейцарію та Австрію? Ці дві країни належать до найбагатших у світі, але вони не мають виходу до моря. Читач може заперечити, що ці країни змогли розвиватися через високий рівень річкового транспорту, але багато африканських країн, що не мають виходу до моря, потенційно перебувають у тому самому становищі, наприклад, Буркіна-Фасо (річка Вольта), Малі та Ніґер (Ніґер), Зімбабве (Лімпопо) та Замбія (Замбезі). Так що проблема не в розташуванні, а у відсутності інвестицій у річкову транспортну систему. Через замерзання морів узимку скандинавські країни впродовж півроку були фактично відрізаними від світу, поки в кінці XIX століття не винайшли криголам.

Вплив «поганого сусідства», мабуть, існує, але він не такий уже непереборний: погляньте на недавнє стрімке піднесення Індії, що розташована в найбіднішому регіоні світу (як уже зазначалося вище, біднішому, ніж Африка на південь від Сахари), на частку якого теж випало чимало конфліктів (довга історія збройного протистояння між Індією і Пакистаном, маоїстські партизани-наксаліти в Індії, таміло-сингальська громадянська війна в Шрі-Ланці).

Багато хто говорить про «прокляття ресурсів», але історія розвитку таких країн, як США, Канада та Австралія, що значно щедріше наділені природними багатствами, ніж усі африканські країни, за винятком, можливо, Південно-Африканської Республіки та Демократичної Республіки Конго, показує, що багаті природні ресурси можуть бути й благословенням. Більшість африканських країн насправді не дуже щедро обдаровані природними ресурсами: на сьогодні менш як у десяти країн Африки виявлено значні запаси корисних копалин34. Якщо порівняти, більшість африканських країн, можливо, і мають щедрі запаси копалин, але це лише тому, що в них так мало ресурсів, створених людиною, таких як машини й обладнання, інфраструктура, а також кваліфікована робоча сила. Крім того, у кінці XIX — на початку XX століття у світі найшвидше розвивалися багаті на природні ресурси регіони, такі як Північна Америка, Латинська Америка та Скандинавія, а це наводить на думку, що «прокляття ресурсів» існувало не завжди.

Національні відмінності можуть по-різному заважати розвитку, але вплив цього чинника перебільшувати не варто. І в решті світу етнічне різноманіття є нормою. Навіть якщо забути про розмаїття національного складу країн, населення яких сформовано імміграцією, таких як США, Канада та Австралія, більшість із сьогоднішніх багатих держав Європи потерпають від розділеності мовними, релігійними та ідеологічними бар’єрами, особливо «помірного ступеня» (тобто коли існує лише невелика кількість, а не багато груп), що, як уважається, найбільше сприяє насильницьким конфліктам. У Бельгії є дві етнічні групи (якщо не враховувати невелику німецькомовну меншість). У Швейцарії чотири мови та дві релігії, і вона пережила низку громадянських воєн, головним чином на релігійному ґрунті. Іспанія має серйозні проблеми із каталонською та баскською меншинами, і там справа дійшла навіть до тероризму. У результаті 560-річного правління Швеції у Фінляндії (з 1249 по 1809 рік, коли Швеція поступилася нею Росії) у Швеції проживає впливова фінська меншина (майже 5 % населення), а у Фінляндії — приблизно така сама шведська. І так далі.

Навіть країни Східної Азії, що, як вважається, особливо виграли від своєї етнічної однорідності, мають серйозні проблеми з лініями внутрішнього розмежування. Можливо, ви вважаєте, що Тайвань етнічно однорідний, оскільки всі його громадяни — «китайці», але населення острова складається із двох мовних груп (або чотирьох, якщо поділити ретельніше): «материкові китайці» і тайванці, причому вони вороже налаштовані одне проти одного. Японія переживає серйозні проблеми з меншинами: корейцями, окінавцями, айнами і буракумінами. Південна Корея, — можливо, одна з найбільш однорідних у світі країн в етнолінгвістичному сенсі, але це не заважає моїм співвітчизникам недолюблювати одне одного. Так, наприклад, у Південній Кореї є два регіони, жителі яких особливо не люблять одне одного (південно-східний і південно-західний), причому так, що деякі місцеві жителі не дозволяють своїм дітям брати шлюб з уродженцями «іншого краю». Цікаво, що Руанда майже така однорідна в етнолінгвістичному сенсі, як Корея, але це не завадило національній більшості хуту здійснювати етнічні чистки серед національної меншини тутсі, яка раніше домінувала. Це приклад, який доводить, що «етнічна належність» — явище політичне, а не природне. Інакше кажучи, багаті країни не страждають від етнічної різнорідності не тому, що її не мають, а тому, що їм вдалося сформувати свою націю (що, треба зауважити, часто було неприємним, а часом і насильницьким процесом).

Висловлюється також думка, що розвиток Африки стримують і політичні інститути, які погано працюють (і це дійсно так), але коли багаті країни перебували на рівні матеріального розвитку, подібного до рівня розвитку сучасної Африки, їхні інститути були в значно жалюгіднішому стані35. Проте ці держави продовжували рухатися вперед і досягли високих рівнів розвитку. Адекватні політичні інститути були збудовані значно пізніше або принаймні будувалися одночасно з економічним зростанням. Це демонструє, що якість інститутів однаково є як причиною, так і результатом економічного розвитку. Отже, незадовільний політичний устрій не може бути поясненням відсутності економічного зростання в Африці.

Кажуть і про «погану» культуру Африки, але більшість нинішніх багатих країн свого часу теж називали носіями «поганих» культур (у своїй книжці «Злі самаритяни» в розділі «Ледачі японці і злодійкуваті німці» я наводжу конкретні приклади). Аж до початку XX століття австралійці та американці, побувавши в Японії, говорили, що японці ледачі. До середини XIX століття британці, відвідавши Німеччину, казали, що німці занадто дурні, егоїстичні та емоційні, щоб підняти економіку своїх країн (тоді Німеччина ще не була об’єднана) — повна протилежність сучасному стереотипові про німців і те саме, що сьогодні кажуть про африканців. Японська та німецька культури в процесі економічного розвитку трансформувалися, оскільки вимоги високоорганізованого індустріального суспільства змусили людей бути більш дисциплінованими, вдумливими і відкритими до співпраці. У цьому сенсі культура швидше є результатом, а не причиною економічного розвитку. І помилковим буде покладати провину за низький економічний розвиток Африки (як і будь-якого іншого регіону або країни) на культуру її народів.

Отже, чинники, що здаються непорушними структурними перешкодами для економічного розвитку Африки (та й будь-якого іншого регіону), зазвичай виявляються тим, що можна перебороти та що вже долали за допомогою застосування досконалішої технології, кращих організаційних умінь і поліпшених політичних інститутів. Опосередкованим доказом цього твердження є той факт, що сьогодні більшість багатих країн у минулому потерпали (і якоюсь мірою потерпають) від тих самих проблем. Ба більше, незважаючи на всі ці перешкоди — які іноді набували і критичніших форм, — африканські країни і самі не відчували в 1960–1970-х роках проблем зростання. Головна причина нещодавнього припинення зростання в Африці лежить у сфері політики — а саме в політиці свободи торгівлі, вільного ринку, яка була нав’язана континенту через «Програми структурної перебудови». Природа й історія не прирікають країну на якесь певне майбутнє. Якщо проблеми спричинені політикою, майбутнє змінити навіть легше. Те, що ми ще цього не спостерігаємо, — ось справжня трагедія Африки, а не нібито хронічний дефіцит зростання.

Факт № 12. Держава може вибирати переможців

Що вам розповідають

Держави не мають необхідної інформації та компетенції, щоб ухвалювати обґрунтовані рішення в бізнесі та «обирати переможців» за допомогою промислової політики. У будь-якому разі, особи в уряді, які приймають відповідальні рішення, швидше за все, оберуть якихось явних невдах, ураховуючи, що чиновників більше цікавить не прибуток, а влада, і що вони не відповідатимуть за фінансові наслідки своїх рішень. Якщо держава намагається йти проти логіки ринку та підтримувати галузі, які не співвідносяться з наявними у країни ресурсами та компетенціями, то результати тим більше виявляються катастрофічними, що доводять дорогі й непотрібні проекти на кшталт «білого слона»7, з якими панькаються в країнах, що розвиваються.

Чого вам не розповідають

Держава здатна обирати переможців, причому інколи просто блискуче. Якщо поглянути об’єктивно, по всьому світу знайдеться чимало таких прикладів. Той аргумент, що рішення держави стосовно діяльності фірм неминуче будуть гірші, ніж рішення, ухвалені самими фірмами, необґрунтований. Володіння докладнішою інформацією не гарантує прийняття більш вдалих рішень — насправді часом буває важче ухвалити правильне рішення, перебуваючи «в гущі подій». Крім того, у держави є способи зібрати більше інформації та якісно поліпшити ухвалені рішення. Більше того, рішення, що підходять окремим компаніям, можуть виявитися невдалими для національної економіки в цілому. Тому держава, роблячи ставку на ту чи ту компанію всупереч ринковій кон’юнктурі, може поліпшити показники національної економіки, особливо якщо таке рішення вона ухвалює в тісній (але не занадто) співпраці із приватним сектором.

Найгірша у світі ділова пропозиція

Юджин Блек, який найдовше обіймав посаду президента Світового банку (з 1949 по 1963 рік), критикував країни, що розвиваються, за зайве поклоніння трьом ідолам: автомагістралі, комбінату чорної металургії та пам’ятнику главі держави.

Можливо, зауваження пана Блека щодо пам’ятників було не цілком справедливе (в той час багато політичних лідерів країн, що розвиваються, не звеличували власну персону), але він мав підстави перейматися щодо поширеної тенденції захоплюватися престижними проектами, такими як будівництво автомагістралей і заводів чорної металургії, незалежно від їхньої економічної доцільності. У ті часи дуже багато країн будували дороги, які залишалися порожніми, та металургійні заводи, які виживали лише завдяки великим державним субсидіям і тарифному захисту. У цей період для опису подібних проектів придумали вирази на зразок «білий слон» і «палац у пустелі».

Але на тлі всіх тодішніх потенційних «палаців у пустелі» одним із найбезглуздіших виглядав задуманий у 1965 році план Південної Кореї побудувати в країні комплекс чорної металургії.

У ті часи Корея була однією з найбідніших країн світу і жила за рахунок експорту природних ресурсів (таких як риба та вольфрамова руда) або трудомістких товарів (наприклад, перуки з натурального волосся та дешевий одяг). Відповідно до загальноприйнятої теорії міжнародної торгівлі, відомої як «теорія порівняльних переваг», така країна, як Корея, де багато робочої сили та дуже мало капіталу, не повинна виробляти таку капіталомістку продукцію, як сталь36.

Гірше того, Корея навіть не мала необхідної сировини. Цілком природно, що Швеція розвинула чорну металургію, оскільки володіла великими запасами залізної руди. Корея практично не виробляла ні залізної руди, ні коксівного вугілля, які є двома основними інгредієнтами сучасного виробництва сталі. Сьогодні їх можна було б імпортувати з Китаю, але під час «холодної війни» між Китаєм і Південною Кореєю не існувало торгових відносин. Тому сировину довелося завозити з Австралії, Канади та США, які перебувають на відстані 8000–10 000 км, — а отже, істотно збільшувати собівартість виробництва.

Не дивно, що південнокорейському уряду було складно переконати потенційних іноземних інвесторів і кредиторів в успішності свого плану, хоча він пропонував всіляко субсидувати металургійне підприємство: безкоштовною інфраструктурою (порти, автомобільні дороги та залізниця), податковими пільгами, прискореною амортизацією виробничого обладнання (завдяки чому зводилися до мінімуму податкові зобов’язання в перші роки роботи), зниженням тарифів на комунальні послуги та ще бозна-чим.

Поки йшли перемовини з потенційними донорами — Світовим банком та урядами США, Великої Британії, Західної Німеччини, Франції та Італії, — уряд Південної Кореї здійснював різні кроки, які робили проект ще менш привабливим. Коли в 1968 році для управління заводом заснували Пхоханську металургійну компанію (POSCO8), вона була державним підприємством, усупереч поширеному скептицизму щодо ефективності державних підприємств у країнах, що розвиваються. На довершення всього, очолити компанію мав Пак Тхе Джун, колишній армійський генерал, який мав досвід у бізнесі — він кілька років був головою державної компанії з видобутку вольфрамової руди. Навіть для військової диктатури це було занадто. Країна збиралася відкрити найбільше у своїй історії комерційне підприємство, а особа, призначена відповідальною за нього, навіть не була професійним бізнесменом!

Отже, перед потенційними донорами постала, можна сказати, найгірша ділова пропозиція в історії людства: державна компанія, очолювана призначеним із політичних міркувань військовим, виробляє продукт, який, як стверджують усі загальновизнані економічні теорії, не підходить для цієї країни. Природно, Світовий банк порадив іншим інвесторам не підтримувати проект, і в квітні 1969 року всі вони офіційно вийшли з переговорів.

Не спинившись перед труднощами, південнокорейський уряд зумів переконати японський уряд спрямувати істотну частку репараційних платежів, які Японія виплачувала за своє колоніальне панування у 1910–1945 роках, на проект металургійного заводу та надати необхідне обладнання й технічні рекомендації.

Компанія почала виробництво в 1973 році та дивовижно швидко зміцнила свої позиції на ринку. До середини 1980-х років вона вважалася одним з найбільш економічно ефективних виробників низькосортної сталі у світі. А до 1990-х років вже була однією з провідних світових сталеливарних компаній. У 2001 році POSCO було приватизовано, але не через погані показники, а з політичних причин, і сьогодні за обсягом продукції, що випускається, вона є четвертим у світі виробником сталі.

Отже, перед нами неабияка загадка. Як одна з найгірших ділових пропозицій могла породити одне з найуспішніших в історії підприємств? Насправді загадка ще складніша, оскільки POSCO — не єдина успішна корейська компанія, заснована з ініціативи держави.

Протягом 1960-х і 1970-х років південнокорейський уряд підштовхував багато фірм приватного сектору йти в галузі, куди за власною ініціативою ці фірми не пішли б. Часто це здійснювалося за допомогою «калачів», таких як субсидії або тарифний захист від імпорту (хоча ці «калачі» могли перетворитися на «бичі» в тому сенсі, що їх не давали компаніям, які погано працювали). Але навіть коли подібні «калачі» не переконували підприємців, використовували «бичі», причому «бичі» великі, такі як загрози банків (на той момент вони перебували у повній власності держави) зменшити позики, а то навіть і «задушевні бесіди» із таємною поліцією.

Цікаво, що багато проектів, які держава просувала в такий спосіб, виявилися дуже успішними. У 1960-х роках LG Group, гіганту електроніки, уряд заборонив увійти в текстильну галузь, у якій компанія бажала тоді працювати, та примусив її взятися за виробництво електричних кабелів. За іронією долі, ця кабельна компанія стала основою для виробництва електроніки, якою LG зараз славиться на весь світ (і ви про це знаєте, якщо колись хотіли останню модель мобільного телефону Chocolate). У 1970-х роках Чон Чжу Йон, легендарний засновник Hyundai Group, відомий своєю схильністю до ризику, перебував під величезним тиском південнокорейського уряду, який змушував його започаткувати суднобудівну компанію. Навіть сам Чон, як кажуть, спочатку опирався, але здався, коли генерал Пак Чон Хі, тодішній диктатор країни та архітектор корейського «економічного дива», особисто погрожував банкрутством його бізнес-групі. Сьогодні кораблебудівна компанія Hyundai Heavy Industries — один із найбільших світових суднобудівників.

Як не обрати невдаху?

Нині, згідно з панівною економічною теорією вільного ринку, описані вище успіхи POSCO, LG і Hyundai були б неможливими. Теорія говорить нам, що капіталізм найкраще працює у тих випадках, коли людям дозволяють самим вирішувати, як вести власний бізнес, без будь-якого втручання держави. Вважається, що рішення держави неминуче будуть гірші, ніж рішення, ухвалені тими, хто безпосередньо зацікавлений у цьому. Держава не має такої інформації про конкретний бізнес, як фірма, яка безпосередньо залучена в цей бізнес. Так, наприклад, якщо компанія вважає за краще зайнятися галуззю А, а не Б, то, ймовірно, тому, що знає: А виявиться вигіднішою, ніж Б, якщо враховувати компетенції самої компанії та умови ринку. З боку урядовця, хоч би який він був розумний, надто самовпевнено диктувати керівникам компанії, що вони повинні інвестувати в галузь Б, адже урядовець не має ділового сприту і досвіду цих керівників. Інакше кажучи, як стверджує теорія, правильну ставку держава зробити не зможе.

Ситуація насправді ще критичніша, кажуть економісти — прихильники вільного ринку. Ті, хто ухвалює рішення від імені держави, не тільки не в змозі обрати переможців, вони, ймовірніше, оберуть невдах. Ті, від кого залежить ухвала держави, — політики і чиновники, — керуються бажанням якомога більше зміцнити свою владу, а не примножити доходи. Тому вони неминуче зроблять вибір на користь проектів-«білих слонів», які у всіх перед очима та які мають велику політичну значущість, незалежно від того, чи це економічно виправдано. Крім того, оскільки державні чиновники розпоряджаються «чужими грошима», їм не варто особливо турбуватися про рентабельність проекту, який вони просувають (про питання «чужих грошей» див. у Факті № 2). Якщо чиновники почнуть втручатися у справи бізнесу, то, керуючись неправильними цілями (пріоритет престижу над прибутком) і неправильними стимулами (оскільки особисто не відповідають за наслідки своїх рішень), вони майже напевне оберуть невдах. Отже, бізнес не має бути справою уряду.

Найвідоміший приклад, коли держава обрала того, хто програв, оскільки керувалася неправильними цілями і стимулами, — проект Concorde, що спільно фінансувався в 1960-х роках британським і французьким урядами. Concorde, без сумніву, залишається одним з найбільш вражаючих досягнень інженерної думки в історії людства. Я досі пам’ятаю один з незабутніх рекламних слоганів, які коли-небудь бачив, — на плакаті British Airways у Нью-Йорку. Він закликав людей подорожувати літаком Concorde, щоб «прилітати раніше, ніж ви вилетіли» (щоб перетнути Атлантику, літаку Concorde потрібно було майже три години, а різниця в часі між Нью-Йорком і Лондоном становить п’ять годин). Проте якщо врахувати всі витрачені на розвиток кошти та всі субсидії, які мали надати обидві держави British Airways та Air France, щоб хоча б закупити літаки, Concorde виявився приголомшливим комерційним провалом.

Ще кричущіший приклад, коли держава поставила на того, хто програв, знехтувавши логікою ринку, — це історія з індонезійським авіабудуванням. Галузь засновано в 1970-х, коли країна була однією з найбідніших у світі. Рішення ухвалили тільки тому, що з примхи долі Бухаруддин Хабібі, який упродовж багатьох років був правою рукою президента Мохамеда Сухарто (а після його усунення — трохи більше року президентом країни), виявився інженером аерокосмічної техніки, який навчався і працював у Німеччині.

Але якщо всі загальновизнані економічні теорії та досвід інших країн підказують, що держава, ймовірніше, обере не майбутнього переможця, а майбутнього невдаху, як тоді південнокорейська влада спромоглася обрати так багато переможців?

Одне з можливих пояснень: Південна Корея — виняток. Мовляв, державні чиновники цієї країни з якихось причин виявилися винятково компетентні, аж настільки, що зуміли обрати переможців так, як ніхто інший. Але це мусить означати, що ми, корейці, — найрозумніший в історії народ. Як добропорядний кореєць, я б не заперечував проти такого пояснення, яке подає нас у такому прекрасному світлі, але сумніваюся, що некорейці вважатимуть таке пояснення переконливим (і вони матимуть рацію — див. Факт № 23).

Справді, як я кілька разів докладно розповідаю в цій книжці — особливо в розділах Факт № 7 і Факт № 19, — Південна Корея не єдина країна, в якій уряд успішно обирав переможців37. Те саме відбувалося в економіці інших країн «східноазійського дива». Корейська стратегія вибору переможця, хоча і з використанням агресивніших засобів, була скопійована зі стратегії уряду Японії. Уряди Тайваню та Сінгапуру впоралися із цим завданням не гірше південнокорейських колег, хоча вони застосовували дещо інші політичні інструменти.

Що найважливіше, не тільки уряди Східної Азії робили вдалий вибір. У другій половині XX століття уряди Франції, Фінляндії, Норвегії та Австрії дуже успішно формували та реалізовували індустріальний розвиток за допомогою протекціонізму, субсидій та інвестування в державні підприємства. Уряд США, хоча й робить вигляд ніби нічого подібного не практикував, із часів Другої світової війни обрав більшість переможців у своїй країні через масовану підтримку досліджень і розробок. Комп’ютер, напівпровідники, літальні апарати, інтернет і галузі біотехнології — яскраві приклади державних пріоритетів, що розвинулися завдяки субсидуванню досліджень американським урядом. Ще в XIX — на початку XX століття, коли промислова політика держави була менш упорядкована та ефективна, ніж у кінці XX століття, практично всі нинішні багаті країни, з різним ступенем успішності, застосовували тарифи, субсидії, ліцензії, закони та інші заходи з метою надати перевагу одним галузям над іншими (див. Факт № 7).

Якщо держава здатна обирати і дійсно обирає переможців настільки регулярно, іноді з вражаючими результатами, ви можете поцікавитися, чи бува не трапилась яка помилка в панівній економічній теорії, яка стверджує, що це неможливо. Так, я б сказав, що в цій теорії багато помилкових припущень і нежиттєздатних висновків.

Перш за все, у теорії неявно припускається, що ті, хто перебуває найближче до конкретної ситуації, матимуть найточнішу інформацію і тому ухвалять кращі рішення. Це могло б виявитися правдоподібним, але якби близькість до ситуації гарантувала більш вдалі рішення, в бізнесі ніколи б не приймали неправильних рішень. Іноді перебування занадто близько до ситуації ускладнює, а не полегшує її об’єктивний розгляд. Тому є так багато бізнесових рішень, які їх автори вважають геніальними, а інші сприймають скептично, якщо не відверто презирливо. Наприклад, у 2000 році інтернет-компанія AOL придбала медійну групу Time Warner. Незважаючи на сумніви багатьох спостерігачів, Стів Кейс, тодішній директор AOL, назвав угоду «історичним злиттям», якому судилося змінити «уявлення про засоби масової інформації та інтернет». Згодом придбання зазнало повного провалу, що змусило Джеррі Левайна, керівника Time Warner на момент злиття, визнати в січні 2010 року, що це була «найгірша угода століття».

Звичайно, коли я кажу, що рішення держави щодо якоїсь фірми не обов’язково повинне виявитися гіршим, ніж рішення самої фірми, я не заперечую того, як важливо мати у своєму розпорядженні надійну інформацію. Держава, якщо в цьому є нагальна потреба, може отримати всю інформацію, необхідну для ухвалення рішення щодо особливостей реалізації індустріальної політики. І дійсно, держави, які успішніше за інших обирали переможців, як правило, мали ефективніші канали обміну інформацією з бізнес-сектором.

Один з очевидних способів того, як держава може одержувати надійну інформацію про стан ринку, — це відкрити держпідприємство та самій вести бізнес. Цим рішенням широко користуються такі країни, як Сінгапур, Франція, Австрія, Норвегія та Фінляндія. По-друге, держава може через закони вимагати, щоб компанії в галузях, які мають державну підтримку, регулярно звітували за деякими ключовими аспектами свого бізнесу. Уряд Південної Кореї дуже ретельно здійснював таку політику в 1970-х роках, коли надавав значну фінансову підтримку новим галузям промисловості, таким як суднобудування, чорна металургія та електроніка. Ще один спосіб — покластися на неформальні зв’язки між урядовцями та бізнес-елітою, щоб у чиновників розвивалося розуміння ситуації на ринку, хоча, спираючись тільки на цей канал, існує небезпека виникнення «закритого клубу» або відвертої корупції. Найвідоміший приклад подібного підходу, який демонструє як його позитивні, так і негативні сторони, — це мережа політичних зв’язків у Франції, що склалася між випускниками Вищої школи управління. Проміжне місце між крайнощами законодавчих вимог і мережею особистих контактів посідають створені японцями «дискусійні ради», на регулярних засіданнях яких державні чиновники та провідні підприємці обмінюються інформацією в офіційній обстановці і в присутності третіх сторін — спостерігачів від наукового співтовариства і засобів масової інформації.

Крім того, панівна економічна теорія не визнає можливості конфлікту між інтересами бізнесу та національними інтересами. Навіть якщо бізнесмени в цілому знаються на своїх справах краще, ніж урядовці (але не завжди, як я вже зазначав вище), і тому здатні ухвалювати рішення, які найбільше відповідають інтересам своїх компаній, немає гарантії, що їхні рішення будуть корисними національній економіці. Так, наприклад, коли в 1960-х роках компанія LG хотіла увійти в текстильну галузь, її директори діяли правильно з погляду своєї компанії, а спонукаючи їх увійти у галузь виробництва електричних кабелів, що в подальшому дозволило LG стати виробником електроніки, південнокорейський уряд краще служив національним інтересам країни — і, в підсумку, інтересам LG. Інакше кажучи, коли держава обирає переможця, це може зашкодити деяким бізнес-інтересам, а може привести до результатів, кращих із соціального погляду (див. Факт № 18).

На майбутніх переможців робляться ставки

Отже, я навів чимало прикладів вдалого вибору державою потенційних компаній-переможниць та пояснив, чому в теорії вільного ринку, яка заперечує саму можливість цього, повнісінько дірок.

При цьому я не намагаюся приховувати від вас випадки невдач держави. Я вже згадував низку «палаців у пустелі», які будували в багатьох країнах, що розвиваються, в 1960–1970-х роках, у тому числі історію розвитку авіабудівної промисловості Індонезії. Але мова йде не тільки про країни, що розвиваються. Спроби держави обрати переможців зазнавали невдач навіть у країнах, які славляться вмінням робити правильний вибір, таких як Японія, Франція або Корея. Я вже згадував про невдалу спробу французького уряду просувати Concorde. У 1960-х роках японський уряд марно намагався здійснити поглинання Honda, яку вважав занадто малою і слабкою, компанією Nissan, але пізніше виявилося, що Honda — значно успішніша фірма, ніж Nissan. Південнокорейський уряд у кінці 1970-х років прагнув розвивати виплавку алюмінію, але нищівного удару цій галузі завдало значне підвищення цін на електроенергію, яка становить основну частину вартості виробництва алюмінію. І це тільки найвідоміші приклади.

Але так само, як історії успіху не дають нам права за будь-яких обставин підтримувати вибір уряду щодо майбутніх переможців, поразки, хай би якими численними вони були, не знецінюють будь-яких спроб уряду вгадати, яка компанія досягне успіху.

Якщо замислитися, то це природно, що уряду не вдається обирати переможців. Це передбачає сама природа ухвалення ризикованих підприємницьких рішень у цьому мінливому світі. Фірми приватного сектору зрештою також постійно намагаються «вгадати переможця», коли роблять ставки на технології, в яких не впевнені, або починають проекти, які інші вважають безнадійними, і часто зазнають невдачі. І так само, як навіть ті держави, які відомі своїми вдалими рішеннями, не кожний раз обирають «правильну» компанію, навіть найуспішніші фірми не завжди роблять правильний вибір. Згадайте хоча б провальну операційну систему Microsoft Windows Vista (за допомогою якої я, на нещастя, пишу цю книжку) і ганебну невдачу, якої зазнала Nokia з телефоном-ігровою консоллю N-Gage.

Питання не в тому, чи здатна держава обрати переможця — на що вона, безумовно, здатна, — а в тому, як поліпшити її «середній показник улучення в ціль». Усупереч поширеному переконанню, цей показник для держави можна кардинально поліпшити, якщо для цього буде достатньо політичної волі. Це підтверджують країни, які часто наводять як приклад у зв’язку з успішним вибором правильних варіантів. Творцем «тайванського дива» був уряд Національної партії (Гоміндану), синонім корупції та некомпетентності, який у 1949 році змушений був перебратися на Тайвань, програвши боротьбу за континентальний Китай комуністам. Уряд Південної Кореї у 1950-х так славився своїм непрофесіоналізмом в управлінні економікою, що Агенція США з міжнародного розвитку (USAID) називала країну «бездонною ямою». У кінці XIX — на початку XX століття уряд Франції був відомий своїм небажанням і невмінням ставити на потрібну компанію, але після Другої світової війни перетворився на чемпіона Європи з вибору майбутніх переможців.

Істина в тому, що переможця постійно обирає і держава, і приватний сектор, але ставки найуспішніші у разі, якщо вони діють спільно. За всіх способів вибору кандидатур — приватним сектором, державою, спільними зусиллями — бувають як успіхи, так і невдачі, іноді вельми гучні. Якщо нам і далі буде застилати очі ідеологія вільного ринку, яка говорить, що успішним може бути тільки вибір, здійснюваний приватним сектором, то це закінчиться тим, що ми ігноруватимемо величезний діапазон можливостей економічного розвитку, які відкривають державне управління або спільні зусилля держави та приватного сектору.

7 Англійський фразеологізм, походження якого пов’язане з легендою, згідно з якою король Сіаму дарував неугодним йому особам білого слона. — Прим. ред.

8 POSCO (Pohang Iron and Steel Company) — міжнародна транснаціональна корпорація- конгломерат, що об’єднує численні дочірні підприємства у різних галузях економіки. Основними напрямками її діяльності є металургія, торгівля, будівництво, енергетика, інформаційні технології, хімічна промисловість тощо. — Прим. ред.

Факт № 13. Коли багаті стають багатшими, інших це багатшими не робить

Що вам розповідають

Перш ніж розподіляти багатство, його необхідно створити. Подобається вам це чи ні, саме багаті вкладають кошти і створюють робочі місця. Багаті потрібні як для виявлення можливостей ринку, так і для їх використання. У багатьох країнах заснована на заздрості політика та популістські методи минулого обмежували накопичення статків — заможних обкладали високими поборами. Це слід припинити. Може, це звучить занадто різко, але в підсумку бідні можуть стати багатшими тільки роблячи багатих ще багатшими. Якщо дати заможним більший шматок пирога, частки всіх інших можуть на деякий час зменшитися, але врешті-решт бідні також отримають більші частки в абсолютному вираженні, оскільки збільшиться весь пиріг.

Чого вам не розповідають

Описана вище ідея, відома як «економіка багатства, яке просочується зверху вниз», спотикається вже на першій перешкоді. Усупереч звичайному протиставленню «політики стимулювання зростання, орієнтованої на багатих», та «політики, що скорочує зростання, орієнтованої на бідних», політика на підтримку заможних верств за останні три десятиліття так і не зуміла пришвидшити економічне зростання. Тому перший аргумент у цій дискусії — що коли давати багатим більший шматок пирога, то пиріг стане більшим, — геть не переконливий. Другий аргумент — що більше багатство, створене на верхівці піраміди, поступово просочиться вниз, до бідних, — також виявляється нерезонним. Просочування відбувається, але зазвичай його ефект обмежений, якщо віддати все на волю ринку.

Тінь Сталіна — чи Преображенського?

У 1919 році, після спустошень Першої світової війни, радянська економіка перебувала в критичному стані. Усвідомлюючи, що новий режим не має шансів на виживання , якщо не відродити виробництво продуктів харчування, Ленін запровадив нову економічну політику (НЕП). Вона давала простір ринковим операціям у сільському господарстві та дозволяла селянам залишати собі дохід від їхнього здійснення.

Більшовицька партія розкололася. У її лівому крилі, яке вважало, що НЕП — не більше як повернення до капіталізму, був Лев Троцький. Його підтримував блискучий економіст-самоук Євген Преображенський, який заявляв, що радянській економіці, якщо вона хоче розвиватися, необхідно збільшувати інвестиції в промисловість. Водночас Преображенський зазначав, що ці інвестиції дуже важко збільшити, оскільки фактично всі надлишки, створені в економіці (тобто все, що перевищує необхідний для фізичного виживання населення мінімум), контролюються селянами, бо економіка переважно аграрна. Отже, міркував він, приватну власність і ринок у селі необхідно заборонити, щоб держава за допомогою збивання цін на сільськогосподарську продукцію могла вичавити із села всі надлишки, які можна інвестувати. Далі ці надлишки пропонувалося перемістити до промислового сектору, в якому орган планування мав повністю спрямувати їх на інвестиції. Спочатку ці заходи знизили б рівень життя, особливо для селянства, але згодом усі стали б жити краще, оскільки інвестиції досягли б максимуму і, отже, якнайбільше зростав би потенціал усієї економіки.

Ті, хто був на правому фланзі партії, такі як Йосиф Сталін і Микола Бухарін, колишній друг та інтелектуальний суперник Преображенського, закликали до реалізму. Вони стверджували, що хоча дозволяти в селі приватну власність на землю і худобу — це не зовсім «по-комуністичному», в жодному разі не можна відштовхувати селянство, з огляду на те, що воно становило переважну більшість населення. На думку Бухаріна, не було іншого вибору, крім як «в’їхати до соціалізму на селянській конячці». Протягом більшої частини 1920-х років перевагу мали праві. Преображенського дедалі більше відтісняли від справ, поки в 1927 році не засудили на заслання.

Але в 1928 році все змінилося. Ставши одноосібним диктатором, Сталін викрав ідеї своїх суперників і втілив у життя стратегію, яку пропагував Преображенський. Він конфіскував землю у куркулів — заможних селян — і поставив усе село під державний контроль, колективізуючи сільське господарство. Землі, конфісковані у куркулів, були перетворені в державні господарства (радгоспи), а дрібних землевласників змушували вступати в кооперативи або колективні господарства (колгоспи), в яких вони мали номінальну пайову власність.

Сталін не точно дотримувався рекомендацій Преображенського. По суті він ще досить м’яко обійшовся із селом і не вичавив із його жителів усі соки. Замість цього він установив робітникам у промисловості зарплати, нижчі за прожитковий мінімум, що, своєю чергою, змусило міських жінок долучитися до лав робітничого класу, щоб їхні сім’ї мали можливість вижити.

Здійснення стратегії Сталіна мало страхітливу ціну. Мільйони людей, які чинили опір колективізації сільського господарства або яких звинувачували у вчиненні опору, думка в трудових таборах. Виробництво сільськогосподарської продукції різко скоротилося, услід за різким падінням поголів’я робочої худоби, частково забитої власниками через загрозу конфіскації, частково через нестачу зерна для харчування, що була спричинена примусовими поставками зерна в міста. Крах сільського господарства спричинив жорстокий голод 1932–1933 років, унаслідок якого загинули мільйони людей.

Парадокс у тому, що якби Сталін не застосував стратегії Преображенського, Радянський Союз не зміг би побудувати промислову базу такими темпами, щоб відбити вторгнення нацистів на Східному фронті під час Другої світової війни. А без поразки нацистів на Східному фронті Західна Європа не змогла б здобути над ними перемогу. Так, за іронією долі, західні європейці зобов’язані своєю сьогоднішньою свободою ультралівому радянському економістові на прізвище Преображенський.

Чому я так довго пишу про якогось забутого російського економіста-марксиста, який жив років сто тому? Тому що між стратегією Сталіна (або, точніше, Преображенського) та сьогоднішньою політикою на підтримку багатіїв, яку захищають економісти — прихильники вільного ринку, простежується вражаюча паралель.

Капіталісти і робітники

Починаючи з XVIII століття феодальний порядок, за якого люди народжувалися в певному «статусі» і залишалися в ньому до кінця життя, жорстко критикували ліберали всієї Європи. Вони заявляли, що люди повинні винагороджуватися за своїми досягненнями, а не за народженням (див. Факт № 20). Звичайно, це були ліберали зразка XIX століття, тому їхні погляди сьогоднішні ліберали (найменшою мірою американські, яких у Європі назвали б не лібералами, а «лівими центристами») вважали б неприйнятними. Перш за все, вони виступали проти демократії. Вони вважали, що дати право голосу біднякам (про жінок і мови не було, оскільки їх не вважали носіями повноцінних розумових здібностей) — це знищити капіталізм. Звідки така думка?

Ліберали XIX століття вважали, що «стриманість» — ключ до накопичення багатства і, відповідно, до економічного розвитку. Отримавши плоди своєї праці, люди повинні відмовитися від негайної винагороди й інвестувати її, якщо вони хочуть накопичити капітал. Згідно із цією думкою, бідні залишаються бідними тому, що їм бракує сили волі відмовитися від миттєвих винагород. Отже, якщо дати бідним право голосу, вони забажають максимально збільшити своє поточне споживання, а не інвестиції, обклавши податками багатих і витрачаючи отримані кошти. На якийсь час це може зробити бідних заможнішими, але врешті-решт вони опиняться в ще гіршій ситуації, оскільки зменшаться інвестиції, а отже, уповільниться й економічне зростання.

У своїй політиці, спрямованій проти підтримки бідних, ліберали ідейно спиралися на праці класичних економістів, найталановитішим серед яких був англійський учений XIX століття Давид Рікардо. На відміну від сьогоднішніх ліберальних економістів, класичні економісти не розглядали капіталістичну економіку як таку, що складається з індивідуумів. Вони вважали, що люди належать до різних класів — капіталістів, робітників і землевласників, — і поводяться по-різному, залежно від класової належності. Найважливішою відмінністю між класами в поведінці вважалося те, що капіталісти інвестують (практично) всі свої доходи, тоді як інші класи — клас робітників і клас землевласників — свої доходи споживають. Стосовно класу землевласників думки розділялися. Деякі економісти, такі як Рікардо, вважали його споживальницьким класом, який заважає накопиченню капіталу. Інші, такі як Томас Мальтус, стверджували, що споживання допомагає класу капіталістів тим, що породжує додатковий попит на продукцію, яку він виробив. Але щодо робітників панувала згода. Мовляв, вони витрачають усі свої доходи, і якби вони отримували більшу частку національного доходу, то інвестиції, а отже, й економічне зростання, зменшилися б.

Саме у цьому пункті погляди ревних економістів — прихильників вільного ринку, таких як Рікардо, збігалися з поглядами ультралівих комуністів, таких як Преображенський. Незважаючи на очевидні зовнішні відмінності, обидва вважали: щоб у майбутньому привести до максимального економічного зростання, той надлишок, який можна спрямувати на інвестиції, має бути зосереджено в руках інвестора; для Рікардо цим інвестором був клас капіталістів, а для Преображенського — орган планування. Зрештою, це і мають на увазі, коли говорять, що «спочатку треба створити багатство, і тільки потім його можна перерозподіляти».

Падіння і злет політики в інтересах багатих

У кінці XIX — на початку XX століття стали реальністю найгірші страхи лібералів, і більшість країн Європи та її «заокеанські відгалуження» (США, Канада, Австралія та Нова Зеландія) надали право голосу біднякам (природно, тільки чоловічої статі). Однак надмірного оподаткування багатих, якого вони так боялися, з подальшим руйнуванням капіталізму не сталося. Протягом декількох десятиліть після запровадження права голосу для всього чоловічого населення оподаткування багатих і витрати на соціальні потреби збільшилися не суттєво. Отже, бідняки, як виявилося, не такі вже й нестримані у витратах.

Крім того, коли почали запроваджувати ті страшні високі податки на багатих, капіталізм це не знищило. Навпаки, це його навіть зміцнило. Після закінчення Другої світової війни в більшості заможних капіталістичних країн спостерігалося стрімке зростання прогресивного оподаткування та витрат на соціальне забезпечення. Незважаючи на це (або, точніше, навіть частково завдяки цьому — див. Факт № 21), у 1950–1973 роках були досягнуті найвищі за всю історію цих країн темпи зростання, а сам цей період став відомий як «золотий вік капіталізму». До цього темпи доходу на душу населення в багатих капіталістичних країнах не перевищували 1–1,5 % на рік. А в період «золотого віку» вони зросли до 2–3 % у США та Великій Британії, 4–5 % — у Західній Європі та 8 % — у Японії. Відтоді ці країни так і не змогли розвиватися швидше.

Коли із середини 1970-х зростання в економіці багатьох капіталістичних країн сповільнилося, економісти — прихильники вільного ринку змели пил із риторики XIX століття і зуміли переконати решту, що причиною спаду стало зменшення тієї частки доходу, що йшла класу-інвестору.

З 1980-х років майже весь цей час на чолі багатьох, хоча і не всіх цих країн стояли уряди, що підтримували вертикальний перерозподіл доходів знизу вгору. Навіть деякі так звані «партії лівого крила», як-от лейбористська у Великій Британії за Тоні Блера та демократична в США за Білла Клінтона, відкрито пропагували цю стратегію. Кульмінація припала на 1996 рік, коли Білл Клінтон представив свою реформу системи соціального забезпечення, оголосивши, що бажає «покласти край соціальному забезпеченню в тому вигляді, яким ми його знаємо».

У реальності зменшення «держави загального добробуту» виявилося справою важчою, ніж спочатку передбачалося (див. Факт № 21). Але підвищення витрат на соціальну допомогу і виплати стримувалося, незважаючи на те, що структурні зміни, пов’язані зі старінням населення, породили зростання потреби в пенсіях, допомозі з інвалідності, а також додаткове фінансування послуг охорони здоров’я та інших статей витрат на громадян літнього віку.

Важливо, що більшість країн також здійснили чимало кроків, які в підсумку призвели до перерозподілу національного доходу від бідних до багатих. Відбулося скорочення податків для багатих — були знижені верхні значення ставки податку на прибуток. Фінансова дерегуляція відкрила величезні можливості для спекулятивних доходів, а також для астрономічних виплат топ-менеджерам і фінансистам (див. Факт № 2 і Факт № 22). Дерегуляція в інших сферах економіки також дозволила компаніям отримувати великі прибутки, у тому числі й завдяки розширенню можливостей для використання свого монопольного становища, для забруднення довкілля та спрощення звільнення співробітників. Ще більша лібералізація торгівлі та зростання обсягу іноземних інвестицій — або принаймні загроза їх зростання — також стали чинити тиск на зарплати в бік їх зниження.

У результаті в найбагатших країнах зросла нерівність доходів. Наприклад, згідно з доповіддю Міжнародної організації праці (МОП) «Світ праці-2008», із двадцяти країн з розвиненою економікою, дані яких було представлено, нерівномірність розподілу доходів у 1990–2000 роках зросла в 16 країнах, а серед решти чотирьох тільки в Швейцарії спостерігалося істотне зниження цього показника38. За вказаний період нерівність доходів у США, і без того значно вища, ніж у всіх інших багатих країнах світу, досягла рівня, схожого з тим, що в низки латиноамериканських країн, таких як Уругвай і Венесуела. Відносне зростання нерівності доходів також було високим у Фінляндії, Швеції та Бельгії, але це країни, де раніше нерівність доходів була дуже низька — у Фінляндії, мабуть, навіть занадто низька (розподіл доходів там був ще рівномірнішим, ніж у багатьох колишніх соціалістичних країнах).

За даними Інституту економічної політики (ІЕП), лівоцентристського аналітичного центру у Вашингтоні, з 1979 по 2006 рік (останній рік, за який були дані), з тих, хто отримує в США зарплату, верхній 1 % понад удвічі збільшив свою частку в національному доході — з 10 % до 22,9 %. Верхня 0,1 % показала ще кращий результат, збільшивши свою частку більш ніж утричі, з 3,5 % в 1979 році до 11,6 % у 2006-му39. Це пояснюється головним чином астрономічним підвищенням зарплат управлінців у країні, невиправданість якого стає дедалі очевиднішою після фінансової кризи 2008 року (див. Факт № 14).

У той самий період із 65 країн, що розвиваються, і колишніх соціалістичних країн, розглянутих у згаданій доповіді МОП, нерівність розподілу доходів зросла в 41 державі. Хоча серед них частка країн, у яких спостерігалося збільшення нерівності в доходах, порівняно з багатими державами, була нижчою, у деяких із них уже існувала дуже висока нерівність доходів, тому наслідки цього збільшення були ще помітнішими, ніж у багатих країнах.

Вода, яка не просочується зверху вниз

Перерозподіл доходів знизу вгору міг би бути виправданим, якби привів до пришвидшення економічного зростання. Але істина в тому, що насправді з початком в 1980-х неоліберальної реформи, орієнтованої на підтримку багатих, економічне зростання сповільнилося. За даними Світового банку, в 1960–1970-х роках темпи зростання світової економіки в розрахунку на душу населення були понад 3 %, а з 1980-х — 1,4 % на рік (1980–2009 роки).

Одним словом, починаючи з 1980-х, ми віддавали заможним більший шматок нашого пирога, сподіваючись, що вони створять більше багатства й урешті-решт зроблять пиріг більшим, ніж він міг би стати за інших обставин. Багаті щасливо отримували свою більшу частку, але фактично навіть зменшили швидкість, з якою збільшувався пиріг.

Проблема в тому, що концентрація доходів у руках потенційного інвестора — чи це клас капіталістів, чи сталінський центральний орган планування — не призводить до збільшення темпів зростання, якщо інвестор не збільшує інвестицій. Коли Сталін зосередив усі доходи в Держплані, принаймні була гарантія, що вони перетворяться на інвестиції (хоча на продуктивність інвестицій негативно впливають такі чинники, як складність планування і проблема стимулювання праці — див. Факт № 19). А капіталістична економіка такого механізму не має. І дійсно, незважаючи на збільшення нерівності з 1980-х років, інвестиції як частка сукупного продукту впали в економіці всіх країн «великої сімки» (США, Японії, Німеччини, Великої Британії, Італії, Франції та Канади) та в більшості країн, що розвиваються (див. Факт № 2 і Факт № 6).

Навіть коли перерозподіл доходу знизу вгору створює більше багатство, ніж можливо було б досягти за інших обставин (чого, повторюю, не відбувалося), немає жодної гарантії, що бідняки зможуть скористатися цими додатковими доходами. Підвищення добробуту на вершині піраміди могло б рано чи пізно «просочитися вниз» і дати користь бідним, але з упевненістю стверджувати це не можна.

Звичайно, «просочування багатства зверху вниз» — ідея непогана. У нас немає можливості оцінювати вплив перерозподілу доходів лише за його негайним ефектом, хай би яким позитивним або негативним він виглядав. Коли у багатих більше коштів, вони можуть спрямувати їх на збільшення інвестицій і пришвидшити економічне зростання, і в цьому випадку довгостроковим результатом перерозподілу доходів знизу вгору може виявитися зростання в абсолютних показниках, хоча і не обов’язково у відносній частці доходу, який отримує кожний.

Але проблема в тому, що великого просочування зазвичай не відбувається, якщо віддати все на волю ринку. Наприклад, знову за даними ІЕП, верхні 10 % населення США з найбільшим доходом одержали в період 1989–2006 років 91 % від загального приросту доходу, а верхній 1 % — 59 %. Навпаки, у країнах, що адаптують різні версії моделі «держави загального добробуту» значно легше розподіляти доходи через бюджетний механізм. І дійсно, до утримання податків і відрахувань розподіл доходів у Бельгії та Німеччині більш нерівний, ніж у Сполучених Штатах, тоді як у Швеції і Нідерландах — приблизно такий самий, як у США40. Інакше кажучи, щоб вода з вершини просочувалася вниз у помітних кількостях, потрібен електронасос у вигляді «держави загального добробуту».

І нарешті, що не менш важливо: є багато причин вважати, що перерозподіл доходів зверху вниз може сприяти зростанню, якщо здійснювати його належним чином і в належний час. Наприклад, за такого економічного спаду, як сьогоднішній, найкращий спосіб стимулювати економіку — перерозподілити багатство зверху вниз, оскільки бідні зазвичай витрачають істотнішу відносну частину своїх доходів. Цілющий для економіки ефект зайвого мільярда доларів, виданого сім’ям з низьким доходом через збільшення соціальних виплат, буде вищим, ніж від тієї самої суми, виданої багатим за допомогою зменшення податків. Якщо зарплати не заморожені на рівні або нижче прожиткового мінімуму, додаткові доходи можуть стимулювати вкладення працівників у свою освіту і здоров’я, що збільшить їхню продуктивність і тим самим пожвавить економічне зростання. Крім того, більша рівність доходів сприятиме соціальному миру, знижуючи кількість страйків і правопорушень. Це, своєю чергою, може стимулювати інвестиції, оскільки зменшує небезпеку збоїв виробничого процесу, а отже, і процесу створення багатства. Деякі дослідники вважають, що подібний механізм працював у «золотий вік капіталізму», коли низька нерівність доходів поєднувалася зі швидким економічним зростанням.

Отже, немає причин припускати, що перерозподіл доходів знизу вгору пришвидшить інвестиції та економічне зростання. Такого взагалі не бувало. Навіть коли спостерігається зростання, «просочування» через ринковий механізм дуже обмежене, як видно з наведеного вище порівняння США з іншими багатими країнами, що мають розвинену систему соціального забезпечення.

Якщо ми просто зробимо багатих ще заможнішими, то інших, тобто нас, це багатшими не зробить. Якщо ми хочемо, щоб перерозподіл доходів на користь багатих давав користь решті суспільства, необхідно за допомогою заходів державної політики (наприклад, зменшуючи податки для заможних людей і потужних корпорацій залежно від обсягу їхніх інвестицій) змушувати багатих здійснювати більші інвестиції заради економічного зростання, а потім ділитися плодами цього зростання через якийсь механізм, такий як «держава загального добробуту».

Факт № 14. Американські менеджери переоцінені

Що вам розповідають

Деяким людям платять значно більше, ніж іншим. Особливо в США, де компанії виплачують своїм топ-менеджерам суми, які дехто вважає непристойними. Але цього вимагають сили ринку. Кількість найсильніших фахівців у світі обмежена, і якщо ви хочете залучити найкращих із них, вам доведеться викласти чималеньку суму. Якщо дивитися з погляду гігантської корпорації з мільярдними оборотами, безумовно варто заплатити додатково кілька мільйонів, навіть десятків мільйонів доларів, щоб дістати собі найкращого керівника. Його здатність ухвалювати кращі рішення, ніж у його колег із компаній-конкурентів, може дати додаткові сотні мільйонів доларів прибутку. Хай би яким несправедливим здавався цей рівень зарплати, ми не повинні відчувати заздрість або злість і намагатися його штучно знижувати. Подібні спроби виявляться просто контрпродуктивними.

Чого вам не розповідають

Американські менеджери переоцінені у багатьох сенсах. По-перше, вони переоцінені порівняно зі своїми попередниками. У відносних цифрах (тобто порівняно із середньою заробітною платою працівника) американський генеральний директор сьогодні отримує приблизно в десять разів більше, ніж його попередники в 1960-х роках, хоча останні управляли компаніями, які були значно успішнішими, ніж нинішні. Американські менеджери також занадто переоцінені порівняно зі своїми колегами з інших багатих країн. В абсолютних цифрах їм платять, залежно від використовуваної системи виміру та взятої для розгляду країни, у двадцять разів більше, ніж їхнім конкурентам, які управляють аналогічними за розмірами та успішністю компаніями. Американські керівники не тільки переоцінені, а й занадто добре захищені — у тому сенсі, що не отримують покарання за погану роботу. І всупереч багатьом твердженням, усе це продиктовано не одними лише силами ринку. Клас управлінців у США набув такої економічної, політичної та ідеологічної влади, що зміг маніпулювати силами, які визначають їхню заробітну плату.

Зарплата керівних працівників і політика класової заздрості

Компенсаційний пакет середнього генерального директора (оклади, бонуси та опціони на акції) у США в 300–400 разів вищий, ніж у звичайного працівника (зарплати та пільги, які надає працедавець). Декого ця обставина страшенно засмучує. Наприклад, часто цитують висловлювання американського президента Барака Обами з критикою надмірно високих, як йому здається, виплат керівникам найвищої ланки.

Економісти — прихильники вільного ринку не бачать проблеми в такій різниці зарплат різних категорій працівників. Якщо генеральним директорам платять у 300 разів більше, ніж середньому працівнику, стверджують вони, то, ймовірно, тому, що керівництво компанії ефективніше у 300 разів. Якщо хтось не досягає продуктивності, яка виправдовує його високу зарплату, то сили ринку швидко приведуть до його звільнення (див. Факт № 3). Ті, хто, на зразок Барака Обами, піднімає питання про платню керівникам найвищої ланки, — популісти, що вдаються до політики класової заздрості. Капіталізм не зможе функціонувати належним чином, стверджують вони, якщо менш продуктивні працівники не погодяться з тим, що людям необхідно платити залежно від їхньої продуктивності. Можна повірити всім цим аргументам, але для цього потрібно піти на одну маленьку поступку: проігнорувати факти.

Я не піддаю сумніву те, що одні люди працюють краще за інших і тому їм треба платити більше — часом значно більше (хоча занадто задаватися їм не варто — див. Факт № 3). Насправді питання полягає в тому, чи виправдана нинішня різниця в оплаті.

Точно підрахувати зарплату керівника дуже важко. Почнімо з того, що в багатьох країнах неохоче розкривають інформацію про розмір винагород керівної верхівки компаній. Якщо поглянути на їхні заробітки в цілому, а не тільки на оклади, то до них варто додати опціони на акції. Опціони дають одержувачу право купити певну кількість акцій компанії в майбутньому, тому на поточний момент вони ще не мають точної вартості, яку буде встановлено згодом. Залежно від застосовуваного для оцінювання методу, оцінка може досить істотно варіюватися.

Як уже згадувалося, з усіма цими застереженнями співвідношення розмірів компенсаційних пакетів генерального директора і середнього працівника в США в 1960–1970-х роках становило приблизно 30–40 до 1. Це співвідношення почало стрімко зростати з початку 1980-х років, до початку 1990-х досягло показника приблизно 100 до 1, а до 2000-х років зросло до співвідношення 300–400 до 1.

Порівняйте ці цифри зі змінами зарплат, які отримують американські робітники. За даними ІЕП, лівоцентристського аналітичного центру у Вашингтоні, середня погодинна оплата американських робітників у доларах 2007 року (тобто з поправкою на інфляцію) підвищилася з 18,9 долара у 1973 році до 21,34 долара в 2006-му. Це збільшення на 13 % за 33 роки, що становить приблизно 0,4 % зростання на рік41. Картина стає ще похмурішою, якщо ми розглянемо всі виплати (зарплати та пільги, які надає працедавець), а не тільки заробітну плату. Навіть якщо взяти лише періоди оздоровлення економіки (враховуючи, що під час спадів виплати працівникам зменшуються), то медіанне значення заробітної плати робітників зростало в 1983–1989 роках зі швидкістю 0,2 % на рік, у 1992–2000 роках — 0,1 % на рік, а у 2002–2007 роках не зростало взагалі42.

Інакше кажучи, із середини 1970-х зарплата робітника в США практично лишалась незмінною. Звичайно, не можна говорити, що з 1970-х років у американців не покращився матеріальний добробут. Сімейний дохід, на відміну від оплати праці окремого робітника, збільшився, але лише тому, що дедалі в більшій кількості сімей працюють обоє партнерів.

Отже, якщо вірити логіці вільного ринку, яка говорить, що людям платять відповідно до їхнього внеску, то збільшення відносних виплат генеральним директорам із 30–40 середніх зарплат робітника (які не надто змінилися) до 300–400 повинно означати, що американські генеральні директори стали працювати в 10 разів краще (у відносних цифрах), ніж у 1960-х і 1970-х роках. Чи так це?

Середній якісний рівень американських менеджерів, імовірно, і виріс завдяки якіснішій освіті й професійній підготовці, але чи можливо, щоб вони стали в 10 разів кращими за своїх колег одне покоління тому? Якщо озирнутися лише на останні 20 років — на той час, коли я викладав у Кембриджі, то я щиро сумніваюся, що сьогоднішні американські студенти (матеріал для потенційних генеральних директорів) у 3–4 рази кращі, ніж на початку 1990-х, коли я тільки починав викладати. Але саме так мало бути, якби зарплата американських генеральних директорів зростала у відносних цифрах суто через зростання професійних і ділових якостей керівних кадрів компаній — за цей період у США середній компенсаційний пакет директора збільшився з 100 до 300–400 середніх зарплат робітника.

Загальноприйняте пояснення цього недавнього різкого зростання відносної оплати полягає в тому, що компанії стали більші, і отже, роль генерального директора стала ще вагомішою. Згідно із популярним прикладом, який навів професор Корнельського університету Роберт Франк у своїй часто цитованій колонці в New York Times, якщо дохід компанії становить 10 мільярдів доларів, то кілька вдаліших рішень, ухвалених більш компетентним генеральним директором, можуть запросто збільшити дохід компанії на 30 мільйонів доларів43. Отже, як випливає із прикладу, що означають виплачені директору 5 мільйонів доларів, коли він приніс своїй компанії додаткові 30 мільйонів?

Цей аргумент не позбавлений логіки, але якщо головне пояснення роздування зарплати гендиректора — зростання компанії, то чому раптовий злет зарплат припав на 1980-ті роки, тоді як компанії у США збільшуються постійно?

Крім того, той самий аргумент повинен застосовуватися і до простих робітників, принаймні частково. Сучасні корпорації працюють на основі складного поділу праці та коопераційних зв’язків, тому думка, що на результат роботи компанії впливають тільки дії гендиректора, цілковито оманлива (див. Факт № 3 і Факт № 15). Зі збільшенням компаній зростають і можливості працівників давати компанії користь або шкоду, і отже, дедалі важливіше наймати кращих працівників. Якщо це не так, чому тоді компанії створюють у себе відділи з підбору персоналу?

Крім того, якщо незмірна важливість управлінських рішень на верхніх рівнях компанії — головна причина різкого збільшення платні гендиректорам, тоді чому гендиректори в Японії і Європі, керуючи не меншими за розміром компаніями, задовольняються лише частиною тієї оплати, яку отримують американські колеги? За даними ІЕП, у 2005 році гендиректорам швейцарських і німецьких компаній виплачували відповідно 64 % і 55 % від винагороди їхніх американських колег. Шведи і нідерландці отримували майже 44 % і 40 % порівняно з американськими гендиректорами, а японці — жалюгідні 25 % від американських винагород. Середня зарплата гендиректора в 13 інших багатих країнах становила якихось 44 % від американського рівня44.

Вищенаведені цифри ще істотніше применшують відмінності у винагороді гендиректорів у різних країнах, оскільки в них не враховано опціони на акції, які у США, як правило, значно вищі. Інші дані ІЕП дозволяють зробити висновок, що опціони на акції у загальному портфелі винагороди гендиректорів збільшують останній у 3–5 , а то і 5–6 разів. Таким чином, якщо врахувати опціони, то виплати японському гендиректору (з дуже невеликою часткою опціонів, а то і взагалі без неї) можуть становити не 25 %, а лише 5 % від винагороди американського гендиректора.

Якщо американські гендиректори кращі від своїх зарубіжних колег у два рази (порівняно зі швейцарськими, якщо не враховувати опціони у винагороду), а то й у двадцять разів (порівняно з японськими директорами, якщо врахувати опціони у винагороду), отже, компанії, які вони очолюють, у багатьох галузях програють своїм японським і європейським конкурентам?

Можна припустити, що японські та європейські гендиректори працюють за значно нижчу платню в абсолютних цифрах, ніж американські, тому що в їхніх країнах нижчі рівні заробітної плати. Але зарплати в Японії та європейських державах, правду кажучи, на тому самому рівні, що і в США. Середня зарплата на 2005 рік у 13 країнах, які були предметом дослідження ІЕП, становила 85 % від зарплати американського працівника. Японці отримують 91 % від американських зарплат, але японські директори мають лише 25 % від того, що виплачують американським (без урахування опціонів). Швейцарці та німці отримують зарплати навіть вищі, ніж американці (130 % і 106 % від американських зарплат відповідно), у той час як швейцарські та німецькі гендиректори мають лише 55 % і 64 % від американських зарплат (знову без урахування опціонів, які в США значно вищі)45.

Отже, американські менеджери переоцінені. Американські працівники отримують лише приблизно на 15 % більше, ніж їхні колеги в країнах-конкурентах, тоді як американським гендиректорам платять щонайменше удвічі більше (порівняно зі швейцарськими, без урахування опціонів), а іноді й до двадцяти разів більше (порівняно з японськими, з урахуванням опціонів), ніж платять їхнім колегам в інших країнах. Незважаючи на це, компанії, якими керують американські гендиректори, працюють не краще, а часто й гірше, ніж їхні японські або європейські конкуренти.

Орел — я виграв, решка — ти програв

У США (і Великій Британії, яка посідає друге місце після США за співвідношенням розміру винагороди гендиректорів і звичайних працівників) компенсаційний пакет для топ-менеджерів формується з очевидним перекосом. Крім того, що цим менеджерам платять непомірно багато, їх не карають за погане керівництво. Найгірший розвиток подій — їх звільнять із нинішньої роботи, але майже завжди вони отримують солідну вихідну допомогу. Іноді звільнений директор отримує навіть більше, ніж зазначено в контракті.

Як свідчать двоє економістів, Бебчак і Фрід, «коли під вогнем критики [2000 року] звільнялася генеральна директорка Mattel Джил Барад, правління компанії пробачило їй позику в розмірі 4,2 мільйона доларів, видало ще 3,3 мільйона доларів готівкою для сплати податків через невитребування іншої позики та постановило автоматично виконати наявні в неї опціони. Ці недоречні премії були доповненням до істотних виплат, які вона отримувала за контрактом і які містили вихідну допомогу в розмірі 26,4 мільйона доларів і виплату постійної пенсійної допомоги, що перевищувала 700 тисяч доларів на рік»46.

Чи маємо ми перейматися цим? Ні, відповіли б економісти — прихильники вільного ринку. Якщо якісь компанії такі нерозумні, що виплачують незрозуміло чому допомогу та пенсії гендиректорам, які не впоралися із роботою, сказали б вони, то й добре. Такі компанії витіснять більш практичні конкуренти, які не дозволяють собі подібних дурниць. Тому хоч би скільки існувало недосконалих схем винагороди, всі вони колись будуть знищені конкурентним тиском ринку.

Звучить цілком переконливо. Конкуренція покликана зруйнувати неефективні моделі, чи то технології виробництва текстилю, чи то необ’єктивні схеми оплати праці керівників вищої ланки. І те, що американські та британські компанії програють іноземним фірмам, які використовують досконаліші адміністративні стимули, яскраве тому підтвердження.

Але поки тиск конкуренції знищить порочну практику оплати праці керівних кадрів, мине чимало часу (зрештою, подібна практика триває десятиліття). До офіційно оголошеного банкрутства General Motors уже років зо тридцять велися дискусії щодо неефективного управління компанією, яка перебувала в кризовому стані, але ніхто палець об палець не вдарив, щоб позбавити топ-менеджерів компенсаційних пакетів, розміри яких і не снились їхнім попередникам у середині XX століття, коли компанія була абсолютним лідером у світі (див. Факт № 18).

Попри це, майже не вживаються заходи для того, щоб відмовитися від практики виплат тим, хто обіймає в компаніях керівні посади, завищених та не пов’язаних із результатами роботи (провали практично не караються) окладів і премій, тому що клас управлінців у США та Великій Британії має колосальний вплив, зокрема завдяки величезним виплатам, які вони отримували останні кілька десятиліть. Управлінці захопили владу в залах засідань ради директорів, уміло поєднуючи диктаторські методи і маніпуляції інформацією, яку вони передають незалежним директорам. Тому рідко яка рада директорів ставить питання про рівень і структуру виплат менеджменту, що визначає генеральний директор. Мовчать і акціонери компаній, задоволені високими та постійно збільшуваними виплатами дивідендів (див. Факт № 2). Граючи економічними м’язами, клас управлінців має шалений вплив у політичній сфері, зокрема в партіях, які вважають лівоцентристськими, таких як британська лейбористська та американська демократична. Багатьох гендиректорів приватного сектору, особливо в США, рано чи пізно запрошують керувати державними установами. І що головне, вони використовують свій економічний і політичний вплив для поширення ідеології вільного ринку, яка заявляє: все, що існує, має існувати, тому що воно найефективніше.

Міць цього класу управлінців найяскравіше було продемонстровано після фінансової кризи 2008 року. Коли восени 2008 року американський і британський уряди спрямовували астрономічні суми з грошей платників податків у проблемні фінансові організації, майже ніхто з керівників, відповідальних за катастрофічні результати в цих компаніях, так і не був покараний. Так, невелика кількість генеральних директорів утратила роботу, але нікому з тих, хто зберіг свої посади, зарплати істотно не зменшували. До того ж спроби Конгресу США обмежити грошові винагороди керівникам фінансових компаній, які отримують гроші платників податків, наразилися на титанічний — і, головне, дієвий — спротив. Британський уряд відмовився будь-що робити, коли дискредитованому колишньому голові Королівського банку Шотландії серу Фредові Ґудвіну виплатили приблизно 15–20 мільйонів фунтів пенсії (що дає йому приблизно 700 тисяч фунтів щорічного доходу). Щоправда, Ґудвін згодом був змушений повернути 4 мільйони фунтів, коли проти нього в пресі розгорнули потужну кампанію. Те, що британські та американські платники податків, які стали акціонерами врятованих власними урядами фінансових установ, не можуть навіть покарати своїх теперішніх найманих працівників за погану роботу і змусити їх перейти на ефективніші схеми оплати праці, свідчить про впливовість, яку нині має в цих країнах клас управлінців.

Ринки викорінюють неефективну практику, але тільки тоді, коли ніхто не має достатньої влади, щоб ними маніпулювати. Ба більше, навіть якщо практику виплат невиправданих компенсаційних пакетів керівникам найвищої ланки із часом буде викорінено, поки що вона непомірно дорого коштує решті економіки. Робітникам доводиться терпіти постійні зменшення зарплат, погіршення умов трудових угод, скорочення штату і розукрупнення, щоб управлінці могли створювати достатній додатковий прибуток для виплат акціонерам, аби ті не порушували питання про високі зарплати керівної верхівки компанії (докладніше про це див. Факт № 2). Коли керівництво максимально збільшує дивіденди, щоб акціонери не здіймали галасу, інвестиції зводять до мінімуму, послаблюючи виробничу потужність компанії в довгостроковій перспективі. У поєднанні із завищеними виплатами менеджменту така практика ставить американські та британські компанії в невигідне становище в міжнародній конкурентній боротьбі, унаслідок чого працівники цих компаній втрачають робочі місця. Нарешті, коли проблеми стають масштабнішими, як це сталося під час фінансової кризи 2008 року, платники податків змушені надавати фінансову допомогу збанкрутілим компаніям, тоді як керівники, які привели до провалу, залишають свої посади практично безкарними.

Коли клас управлінців у США і, меншою мірою, у Великій Британії, має таку економічну, політичну та ідеологічну владу, що здатен управляти ринком і перекладати негативні наслідки своїх дій на інших, помилкою буде вважати, що оптимальний розмір і структуру зарплат керівників найвищої ланки визначатиме та імперативно має визначати ринок.

Факт № 15. У бідних країнах люди підприємливіші, аніж у багатих

Що вам розповідають

Підприємливість — основа динамізму економіки. Економіка не розвиватиметься, якщо не буде підприємців, які шукатимуть нових можливостей заробляти гроші, створюючи нові продукти і задовольняючи попит. Однією із причин низького динамізму економіки в низці країн, від Франції до тих держав у світі, який розвивається, є недостатня підприємливість. Якщо в бідних країнах усі ті люди, які даремно тиняються без діла, не змінять свого ставлення до життя і не почнуть активно шукати можливостей для отримання прибутку, їхні країни так і не розвиватимуться.

Чого вам не розповідають

Людям, які живуть у бідних країнах, доводиться бути дуже підприємливими, аби лише вижити. На кожного неробу в країні, що розвивається, припадає дві-три дитини, які чистять взуття, й чотири-п’ять вуличних торговців. Бідні країни робить бідними не відсутність підприємницького духу на рівні особистості, а відсутність ефективних технологій і громадянського суспільства, а також сучасних компаній. Дедалі помітніші проблеми з мікрокредитуванням — дрібними позиками, які видаються малозабезпеченим у країнах, що розвиваються, з метою допомогти їм відкрити власний бізнес, — чітко вказують на обмеження індивідуального підприємництва. Підприємництво, особливо в минулому столітті, перетворилося на колективний вид діяльності, тому слабкість колективної організації стала ще більшою перепоною для економічного розвитку, ніж брак підприємницького духу в окремих людей.

Проблема із французами...

Розповідають, що Джордж Буш-молодший, колишній президент США, скаржився, що проблема з французами в тому, що в їхній мові немає слова для позначення підприємництва. Можливо, іспит із французької Буш і не склав би, але він висловив досить поширений англо-американський стереотип щодо Франції як нединамічної країни, що озирається в минуле, країни, де повнісінько ледачих працівників, фермерів, які спалюють овець, пихатих інтелектуалів лівого спрямування, бюрократів, які всюди пхають свій ніс, і зарозумілих офіціантів.

Незалежно від правильності уявлень Буша про Францію (докладніше про це – див. нижче і Факт № 10), таку думку поділяють багато людей: щоб мати успішну економіку, потрібні підприємливі люди. Тому бідність країн, що розвиваються, також приписують недостатній підприємливості. Подивіться-но на всіх цих чоловіків, що сидьма сидять за одинадцятою за день чашкою м’ятного чаю, — кажуть спостерігачі з багатих країн, — щоб витягнути себе зі злиднів. Цим країнам потрібно більше енергійних ділків і дієвих організаторів.

Однак кожен, хто народився або якийсь час прожив у країні, що розвивається, знає, що підприємливих людей у ній сила-силенна. На вулицях бідних країн можна зустріти чоловіків, жінок і дітей різного віку, які продають усе, що тільки можна вигадати, і те, що вам би ніколи не спало на думку продавати. У багатьох бідних країнах можна купити місце в черзі до візового відділу американського посольства (яке продадуть вам ті, хто перетворив стояння в чергах на професійне заняття), послугу «постежити за вашою машиною» (що означає «утриматися від завдання шкоди вашій автівці») на вуличній парковці, право поставити продуктову ятку на розі (ймовірно, його продасть вам місцевий корумпований поліцейський бос) або навіть ділянку землі для жебракування (продають місцеві бандити). Усе це — продукти людської винахідливості й підприємливості.

У багатих країнах, навпаки, більшість громадян навіть не намагаються стати підприємцями. Здебільшого вони працюють у компанії, де крім них є по кілька десятків тисяч людей, які виконують високоспеціалізовану та вузькопрофесійну роботу. І хоча деякі мріють або навіть марно говорять про те, щоб відкрити власну справу і «бути самому собі хазяїном», мало хто реалізує це на практиці, оскільки підприємництво — справа важка і ризикована. У результаті більшість людей у багатих країнах усе своє трудове життя втілюють не свої власні підприємницькі задуми, а чужі.

Отже, у країнах, що розвиваються, люди значно підприємливіші, ніж у розвинених. За даними Організації економічного співробітництва та розвитку, в більшості країн, що розвиваються, 30–50 % робочої сили, яка працює не в сільському господарстві, є самозайнятими особами (а в сільському господарстві ця частка, як правило, ще вища). У деяких найбідніших країнах частка людей, що працюють як індивідуальні підприємці, може виявитися значно вищою: 66,9 % у Гані, 75,4 % у Бангладеш і вражаючі 88,7 % у Беніні47. Для порівняння: в розвинутих країнах із власним бізнесом пов’язані лише 12,8 % працівників, які мають справу не із сільським господарством. У деяких країнах ця частка не досягає навіть одного з десяти: 6,7 % — у Норвегії, 7,5 % — у США і 8,6 % — у Франції (нарікання Буша щодо французів — класичний приклад того, як людина не помічає пенька у своєму оці). Отже, навіть без урахування фермерів (які зробили б цю частку ще вищою), імовірність того, що середній житель країни, що розвивається, виявиться підприємцем, більш ніж у два рази вища, ніж імовірність, що ним буде представник розвиненої країни (30 % проти 12,8 %). Якщо ми порівняємо Бангладеш і США, то різниця виявиться у 10 разів (7,5 % проти 75,4 %). І ймовірність того, що житель Беніну буде підприємцем, аж у 13 разів вище, ніж та сама ймовірність для норвежця (88,7 % проти 6,7 %).

Ба більше, ті, хто має свій бізнес у багатих країнах, не повинні бути такими само винахідливими, як їхні колеги у бідних. У підприємців у країнах, що розвиваються, постійно відбувається щось непередбачуване. Відключення електроенергії може позначитися на виробничому графіку. Митниця затримує запчастини, необхідні для верстата, ремонт якого і так відкладали через труднощі з отриманням дозволу на купівлю доларів. Сировину постачають невчасно, оскільки вкотре зламалася вантажівка, що потрапила у вибоїну на дорозі. А місцеві дрібні чиновники весь час тлумачать правила по-своєму і навіть вигадують нові, щоб витягнути із вас хабар. Щоб подолати всі ці перешкоди, потрібен меткий розум і вміння імпровізувати. Якби середньому американському бізнесменові довелося керувати маленькою компанією в Мапуту або Пномпені, він би й тижня не витримав, стикнувшись із подібними проблемами.

Перед нами явна загадка. Порівняно з багатими державами в країнах, що розвиваються, значно більше людей (відсотково) зайнято підприємницькою діяльністю. Крім того, їх підприємницькі вміння набагато частіше і жорсткіше перевіряються життям, ніж у їхніх колег із багатих держав. То чому тоді ці більш підприємливі країни — бідніші?

Великі надії: на передній план виходить мікрофінансування

Підприємницька енергія бідних людей у бідних країнах, яка здається безмежною, звичайно, не залишилася непоміченою. Дедалі розповсюдженішою стає думка, що рушієм розвитку для бідних країн має бути так званий «неформальний сектор», що складається з малих підприємств, які офіційно не зареєстровані.

Підприємці неформального сектору, як стверджується, ледве перебуваються не тому, що їм бракує розуміння того, що відбувається, і необхідних навичок, а тому, що вони не можуть дістати грошей для втілення своїх ідей. Звичайні банки ставляться до них упереджено, а місцеві лихварі деруть непомірні відсотки. Якщо видати такому підприємцю під розумні відсотки невеликий кредит (відомий як «мікрокредит») на відкриття продуктової ятки, покупку мобільного телефона для здачі його в оренду або на придбання курей, щоб продавати яйця, він зможе визволити себе з бідності. Оскільки ці маленькі підприємства становлять основну частину економіки країни, що розвивається, їхній успіх буде означати успіх загального економічного розвитку.

Винахід мікрокредитування зазвичай приписують професору економіки Мохаммаду Юнусу, який уособлював сферу мікрокредитування з того часу, як у 1983 році заснував у себе на батьківщині, в Бангладеш, унікальний банк Grameen, хоча аналогічні спроби робили і до нього. Незважаючи на те, що Grameen давав позики біднякам, особливо жінкам із бідних прошарків, яких традиційно вважають клієнтами високого ризику, він міг похвалитися дуже високим рівнем повернення позик (95 % і більше), показуючи тим самим, що бідні можуть бути надійними клієнтами. До початку 1990-х років успіх банку Grameen і деяких аналогічних банків у таких країнах, як Болівія, привернув увагу, і ідея мікрокредитування — або, ширше, мікрофінансування, що охоплює систему заощаджень і страхування, а не тільки кредитування, — поширилася досить швидко.

Рецепт чудовий. Мікрокредитування дозволяє бідним людям вибратися з бідності власними силами, надаючи їм фінансові засоби для реалізації власного підприємницького потенціалу. Водночас підприємці здобувають незалежність і самоповагу, оскільки, щоб вижити, вони більше не покладаються на милостиню від держави та зарубіжних гуманітарних організацій. Малозабезпеченим жінкам мікрокредитування надає особливо цінну підтримку, бо вони можуть і отримувати дохід, і тим самим поліпшувати свої позиції порівняно із чоловіками. Позбувшись необхідності субсидувати бідних, уряд відчуває менший тиск на бюджет. Багатство, яке при цьому створюється, позитивно впливає на всю економіку, а не тільки підприємців неформального сектору. Після всього вищесказаного не дивно, що професор Юнус переконаний: за допомогою мікрофінансування ми можемо створити «вільний від злиднів світ, у якому єдиним місцем, де ми зможемо побачити бідність, залишиться музей».

До середини 2000-х популярність мікрофінансування досягла максимуму. 2005 рік був названий ООН Міжнародним роком мікрокредитування. Ініціативу підтримали і члени королівських родин, зокрема королева Йорданії Ранія, і уславлені актриси Наталі Портман та Айшварія Рай. Вплив мікрофінансування досяг апогею в 2006 році, коли Нобелівська премія миру була присуджена спільно професору Юнусу та його банку Grameen.

Велика ілюзія

На жаль, увесь цей галас навколо мікрофінансування — це... не більш ніж галас. Критика на адресу мікрофінансування зростає, навіть від деяких його колишніх «проповідників». Наприклад, давній захисник мікрофінансування Джонатан Мордук у нещодавній роботі, яку він написав спільно з Девідом Рудманом, зізнається:

Дивовижно, що вже тридцять років існує рух мікрофінансування, а у нас мало надійних доказів того, що воно відчутно покращує життя клієнтів48.

Проблем так багато, що повний перелік тут годі й наводити — зацікавлені можуть звернутися до нещодавно опублікованої захопливої книжки Мілфорда Бейтмана «Чому не працює мікрофінансування?»49. Однак я назву проблеми, які найбільше стосуються теми, яку ми обговорюємо.

Галузь мікрофінансування завжди вихвалялася тим, що її операції залишаються прибутковими без державних субсидій і пожертв іноземних спонсорів, за винятком, можливо, початкового етапу. Деякі аналітики наводять цей факт як доказ того, що бідняки нітрохи не гірші за інших гравців ринку, потрібно лише дати їм шанс. Але, як з’ясувалося, без субсидій держави або іноземних спонсорів, які опікуються мікрофінансуванням, організації змушені стягувати і здирають грабіжницькі відсотки. Повідомлялося, що банк Grameen спочатку міг установлювати помірні відсотки лише завдяки субсидіям, які він (негласно) отримував від бангладеського уряду і спонсорів з-за кордону. Якщо організації мікрокредитування не отримують субсидій, то зазвичай їм доводиться встановлювати за кредитами, що вони видають, ставку 40–50 %, а в деяких країнах, наприклад, у Мексиці, ставки доходять до 80–100 %. Коли в кінці 1990-х років банку Grameen довелося відмовитися від субсидій, у 2001 році він був змушений репозиціюватися й почав стягувати ставку 40–50 %.

Небагато компаній отримують достатній прибуток, щоб розрахуватися за позиками, якщо ставки за ними сягають 100 %, тому більша частина кредитів, виплачених організаціями мікрофінансування (іноді до 90 %), була використана для «згладжування споживання»: люди брали позику, щоб заплатити за весілля дочки або відшкодувати тимчасовий провал у доходах через хворобу годувальника. Інакше кажучи, основна маса мікрокредитів іде аж ніяк не на активізацію підприємницької діяльності малозабезпечених верств населення, як задекларовано у меті процесу, а на фінансування споживання.

Що ще суттєвіше, навіть та невелика частка мікрокредитів, які спрямовуються на бізнес-діяльність, не витягує людей із бідності. Спочатку це здається незрозумілим. Малозабезпечені люди, які беруть мікрокредити, розуміють, що вони роблять. На відміну від позичальників у багатих країнах, більшість із них уже має досвід того або іншого бізнесу. Їхня ділова кмітливість максимально відточена відчайдушним прагненням вижити і простим бажанням позбутися бідності. Їм доводиться домагатися дуже високого прибутку, тому що треба виплачувати «ринкову» ставку за кредитами. То що йде не так? Чому всі ці люди — високомотивовані, з належними навичками і з відчуттям сильного тиску ринку, — докладаючи титанічних зусиль у веденні власної справи, отримують такі жалюгідні результати?

Коли організація, що здійснює мікрофінансування, тільки починає працювати в якомусь населеному пункті, то перша хвиля її клієнтів може збільшити свої доходи — іноді дуже істотно. Наприклад, коли в 1997 році банк Grameen, об’єднавши зусилля з норвезькою телекомунікаційною компанією Telenor, почав видавати жінкам мікрокредити на покупку мобільного телефона для подальшої здачі його в оренду односельцям, ці «телефонні панянки» отримували досить непоганий прибуток: 750–1200 доларів у країні, де середньорічний дохід на душу населення становив майже 300 доларів. Але із часом підприємців, які фінансуються через мікрокредитування, стало багато, і їхні доходи впали. Повертаючись до історії з Grameen і телефонами, зазначимо, що до 2005 року з’явилося вже так багато «телефонних панянок», що їхні прибутки оцінювалися лише в 70 доларів на рік, а середній по країні дохід тим часом зріс до 450 доларів. Ця проблема відома як помилкове перенесення властивостей частини на ціле: із того факту, що деякі люди можуть досягти успіху в якійсь сфері бізнесу, зовсім не випливає, що в ньому зможуть досягти успіху геть усі.

Жодної проблеми, звичайно, не існувало б, якби постійно розвивалися нові напрямки бізнесу: якщо через перенасиченість ринку якийсь напрямок діяльності стає нерентабельним, ви просто перемикаєтеся на інший. Наприклад, якщо оренда телефонів стає менш вигідною, можна зберегти свій рівень доходів, виготовляючи мобільні телефони або створюючи для них ігрові програми. Ви, безумовно, помітите абсурдність подібних пропозицій — «телефонним панянкам» у Бангладеш явно не вистачить коштів для переходу на виробництво телефонів або розробку програмного забезпечення.

На жаль, існує досить обмежена кількість простих видів діяльності, до яких можуть вдатися малозабезпечені люди в країнах, що розвиваються (враховуючи їхні скромні вміння, вузький асортимент доступних технологій та обмежені фінансові ресурси, які вони в змозі залучити через мікрофінансування). Тому ви, хорватський фермер, який купив за допомогою мікрокредиту ще одну дійну корову, так і продаватимете молоко, навіть якщо станете свідком критичного спаду на місцевому молочному ринку завдяки трьом сотням таких самих фермерів, як ви, які теж продають молоко. Чому? Тому що із тією технікою, організаційними навичками і капіталом, які ви маєте, просто неможливо перекваліфікуватися в експортера, який постачає масло в Німеччину або сир у Велику Британію.

Героїв більше не треба

Як ми побачили вище, бідні країни робить бідними не брак первинної індивідуальної підприємницької енергії, якою вони наділені з надлишком. Проблема в тому, що багаті держави стають такими через наявну можливість спрямовувати індивідуальну підприємницьку енергію в колективне підприємництво.

Здебільшого під впливом капіталістичного фольклору (з такими персонажами, як Томас Едісон і Білл Ґейтс), а також новаторської праці Йозефа Шумпетера, професора економіки Гарвардського університету, що має австрійське коріння, наші уявлення про підприємництво занадто просякнуті духом індивідуалізму: підприємництво — це те, чим займаються герої-одинаки, які мають унікальну далекоглядність і цілеспрямованість. Розвиваючи цю думку, ми вважаємо, що будь-яка окремо взята людина, якщо буде дуже старатися, здатна досягти успіху в бізнесі. Але навіть якщо колись так воно і було, таке індивідуалістичне уявлення про підприємництво стає дедалі застарілішим. З розвитком капіталізму підприємництво чимраз більше стає справою колективною.

Почнімо з того, що навіть видатні одинаки, такі як Едісон і Ґейтс, стали тими, ким вони є, тільки тому, що їх підтримувало чимало колективних інститутів (див. Факт № 3): наукова інфраструктура, яка дозволила отримати знання і застосувати їх; закон про компанії та інші закони у сфері підприємництва, які дали одинакам можливість згодом створити компанії з розгалуженою та складною організацією; освітня система, що постачала висококваліфікованих учених, інженерів, адміністраторів і робітників, які стали працювати в цих компаніях; фінансова система, завдяки якій вони змогли залучити величезний капітал, коли треба було розширюватися; патентні закони та закони про авторські права, які захищали їхні винаходи; доступний ринок для продукції тощо.

Крім того, у багатих державах рівень коопераційних зв’язків між підприємствами значно вищий, ніж у бідних країнах, навіть якщо вони працюють у суміжних галузях. Наприклад, сектор молочної промисловості в таких країнах, як Данія, Нідерланди та Німеччина, досягнув значних успіхів лише тому, що свого часу фермери, заручившись підтримкою уряду, організувалися в кооперативи і спільними зусиллями інвестували кошти в переробне обладнання (приміром, машини для збивання вершків) і дослідження зарубіжного ринку. Навпаки, у балканських країнах сектор молочної промисловості розвинутися не зміг, незважаючи на чималі обсяги спрямованих туди мікрокредитів, оскільки всі тамтешні фермери, що випускають молочну продукцію, спробували виробляти її самостійно. Ось ще один приклад. Багато дрібних компаній в Італії та Німеччині, визнаючи обмеженість їхнього потенціалу щодо здійснення інвестицій у сферу розвитку й досліджень, а також вивчення зовнішнього ринку, заручилися підтримкою держави, яка їх щедро субсидувала, і вдалися до створення галузевих асоціацій. Останні стали майданчиком для гуртування їхніх зусиль і ресурсів, що уможливило вихід на новий рівень виробництва. На жаль, більшість країн, що розвиваються, підприємці яких віддають перевагу індивідуальним, а не колективним формам підприємництва, не можуть похизуватись такими здобутками.

У багатих країнах підприємництво, навіть на рівні фірм, стало справою не окремих особистостей, а цілих колективів. Небагатьма компаніями сьогодні керують харизматичні сміливці та стратеги, подібні Едісону або Ґейтсу. Як правило, їх очолюють професійні менеджери. У своїх роботах уже у середині XX століття Шумпетер указував на цю тенденцію, хоча його вона і не тішила. Він відзначав, що дедалі ширше застосування сучасних технологій ще більше ускладнює створення великої компанії, якою керуватиме далекоглядний підприємець-одинак. Шумпетер передбачав, що заміщення героїв-підприємців «типовими управлінцями», як він їх назвав, поступово позбавить капіталізм динамізму і зрештою призведе до його смерті (див. Факт № 2).

У цьому сенсі Шумпетер не мав рації. За останні сто років герой-підприємець поступово став рідкістю, а новаторство у виробництві продукції, застосуванні технологічних процесів і маркетингу — ключові елементи підприємництва за Шумпетером — ставало дедалі більш «колективістським» за природою. Але, незважаючи на це, після Другої світової війни економіка розвивалася швидшими темпами, порівняно з довоєнним періодом. Так, у Японії фірми спеціально розробили механізми використання творчого потенціалу працівників навіть найнижчої ланки — робітників конвеєра. Багато хто частково приписує успіх японських компаній цій ідеї (див. Факт № 5 частково).

Якщо ефективне підприємництво колись і було чисто індивідуальним явищем, то щонайменше в останнє століття воно таким бути перестало. Колективна здатність створювати ефективні організації та інститути й управляти ними сьогодні значно більше впливає на процвітання держави, ніж енергія і навіть таланти окремих її представників (див. Факт № 17). Якщо ми не відмовимося від міфу про героїчних підприємців-одинаків і не почнемо допомагати їм створювати інститути й організації для колективного підприємництва, то бідні країни ніколи не зможуть вибратися зі злиднів.

Факт № 16. Ми не такі розумні, щоб залишати рішення за ринком

Що вам розповідають

Ми повинні дати ринкам спокій, оскільки учасники ринку, власне, розуміють, що роблять, — тобто вони мислять раціонально. Оскільки окремі гравці (та фірми як об’єднання індивідуумів, які поділяють ті самі інтереси) чітко розуміють, чого хочуть, та краще за інших знаються на ситуації у своєму бізнесі, то спроби зовнішніх сил, особливо держави, обмежити свободу їхньої діяльності можуть лише нашкодити. Тому уряд діє дуже самовпевнено, намагаючись завадити ринковим агентам робити свою справу або змушуючи їх робити те, чого вони не хочуть, бо не надто володіють інформацією.

Чого вам не розповідають

Люди не завжди розуміють, що роблять, оскільки їхня здатність усвідомлювати навіть те, що безпосередньо їх стосується, обмежена — або, на професійному жаргоні, вони мають «обмежену раціональність». Світ дуже складний, і наша здатність розібратися в ньому істотно лімітована. Тому, щоб зменшити складність проблем, з якими ми стикаємося, нам необхідно свідомо обмежувати свою свободу вибору (що ми і робимо). Державне регулювання, особливо в таких складних сферах, як сучасний фінансовий ринок, найчастіше дієве не тому, що уряд знає, як має бути, а тому, що, вдаючись до регулювання, він тим самим обмежує варіанти для маневру й опосередковано зменшує ризик несприятливого вибору.

Ринки можуть помилятися, але...

Економісти — прихильники вільного ринку стверджують: його унікальність полягає в тому, що рішення окремих індивідуумів (і фірм) погоджують без чийогось свідомого втручання — ідея, яку Адам Сміт висловив у метафорі «невидимої руки». Можливим це стає тому, що економічні суб’єкти раціональні в тому сенсі, що краще за будь-кого знають ситуацію у власному бізнесі та уявляють шляхи її поліпшення. При цьому припускається, що індивідууми можуть поводитися ірраціонально або що ухвалені ними рішення інші ринкові агенти можуть інтерпретувати як недоречні й оманливі. Але у довгостроковій перспективі ринок відкидає нераціональну поведінку — карає за неї: наприклад, інвестори, «нераціонально» інвестуючи в переоцінені активи, в результаті отримають нижчу прибутковість, а це або змусить їх відкоригувати свою поведінку, або витіснить їх із ринку. Тому, стверджують прихильники вільного ринку, право вирішувати, що саме робити, треба віддати окремим гравцям, і це найкращий спосіб управління ринковою економікою.

Звичайно, мало хто стане стверджувати, що ринки досконалі. Навіть Мілтон Фрідман визнавав, що є випадки, коли ринок не в змозі вирішити проблему. Класичний приклад — забруднення довкілля. Люди безкарно збільшують тиск на екосистему лише тому, що для них не працює принцип «забруднювач платить». Тому оптимальні рівні забруднення, для окремих індивідуумів або фірм, не є оптимальними із точки зору соціуму. Проте економісти вільного ринку миттєво вказують на те, що ринкові невдачі насправді — доволі рідкісне явище. Ба більше, вони стверджують, що часто найкращим вирішенням ринкових проблем є надання ринку більших повноважень. Наприклад, найкращий спосіб зменшити забруднення довкілля — це створити для нього ринок: запровадити «торгівлю квотами на викиди», що дозволить людям продавати й купувати права на забруднення довкілля відповідно до своїх потреб у межах оптимального для суспільства максимуму. Крім того, додають економісти, уряд теж помиляється (див. Факт № 12). Уряд може не володіти інформацією, необхідною для виправлення ринкових провалів. Або він може доручити регулювання політикам і чиновникам, які більше піклуються не про національні інтереси, а про власні (див. Факт № 5). Усе це означає, що ціна провалу уряду, як правило, вища, ніж ціна провалів ринку, які вона (сподіваймося) намагається виправити. Отже, вказують економісти, ринкові провали не можуть бути виправданням для втручання держави.

Спроба з’ясувати, що саме — ринкові провали чи провали уряду — є більш згубним за своїми наслідками, приречена на поразку. Однак у цьому Факті я можу стверджувати, що проблема вільного ринку не зводиться до того, що індивідуальні раціональні вчинки можуть призвести до колективного нераціонального результату (тобто до помилки ринку). Проблема в тому, що ми взагалі-то не дуже раціональні істоти. І коли припущення про раціональність не підтверджується, нам доводиться шукати альтернативні способи вирішення проблеми співвідношення ролі ринку й уряду, кардинально відмінні від того що нам пропонує концепція «ринкових провалів», яка, за іронією, лишається стояти на фундаменті раціональності. Дозвольте пояснити.

Якщо ти такий розумний...

У 1997 році Роберт Мертон і Майрон Скоулз були удостоєні Нобелівської премії з економіки «за новий метод визначення вартості деривативів — похідних цінних паперів». Між іншим, премія, яку вони отримали, не є справжньою «Нобелівською» — цю премію заснував Шведський державний банк у пам’ять Альфреда Нобеля. До речі, кілька років тому родина Нобелів навіть погрожувала заборонити використання в назві премії імені їхнього предка, оскільки її лауреатами стають в основному економісти, що виступають за вільний ринок, а їх Альфред Нобель якраз і не підтримав би, але це вже інша історія.

У 1998 році величезний хеджевий фонд під назвою Long-Term Capital Management (LTCM) після фінансової кризи в Росії опинився на межі банкрутства. Фонд був такий великий, що його банкрутство загрожувало потягти за собою в небуття всі інші. Фінансова система США уникла краху лише тому, що Федеральна резервна система, яка виконує функції центрального банку США, примусово змусила з десяток комерційних банків інвестувати в LTCM, унаслідок чого під їхнім контролем опинилося понад 90 % акцій хеджевого фонду. Відтак у 2000 році LTCM остаточно згорнув операції.

До ради директорів компанії LTCM, яку заснував у 1994 році уславлений (нині сумнозвісний) фінансист Джон Меррівезер, входили — хто б ви думали? — Мертон і Скоулз. Вони не тільки дозволили компанії використовувати свої імена в обмін на порядну суму. Вони були реальними партнерами, і компанія активно застосовувала їхню модель оцінки вартості активів на фондовому ринку.

Навряд чи збентежений невдачею LTCM, у 1999 році Скоулз заснував би новий хеджевий фонд Platinum Grove Asset Management (PGAM). Його новоспечені інвестори, мабуть, вважали, що модель Мертона–Скоулза не спрацювала в 1998 році лише через таку абсолютно непередбачувану, унікальну свого роду подію, якою була російська криза. А от тепер, отримавши новий майданчик для реалізації свого бізнес-генія, визнаного самим Нобелівським комітетом, Скоулз напевно скористається всіма знаннями та досвідом і доведе, що він — справжнісінький фінансовий гуру.

На жаль, інвестори PGAM помилялися. У листопаді 2008 року фонд фактично збанкрутів, тимчасово заморозивши для інвесторів виведення капіталів. Єдиною втіхою для них залишалося те, що нобелівський лауреат зрадив не тільки їх. Trinsum Group, де директором з наукових питань працював Мертон, колишній партнер Скоулза, у січні 2009 року теж збанкрутувала.

У Кореї є прислів’я: навіть мавпа падає з дерева. Так, усі ми робимо помилки, і одну невдачу — навіть якщо вона гігантських масштабів, як у випадку з LTCM, — можна вважати помилкою. Але повторення однієї і тієї самої помилки двічі? Тоді стає зрозуміло, що перша помилка насправді помилкою не була. Мертон і Скоулз не знали, що робили.

Якщо лауреати Нобелівської премії з економіки, тим паче ті, які отримали премію за працю з ціноутворення на ринку цінних паперів, не здатні «читати» інформацію із фінансового ринку, то як ми можемо керувати світом, виходячи із того економічного принципу, що люди нібито завжди знають, що роблять, тому їм не потрібно заважати? Як змушений був визнати на слуханнях у Конгресі Алан Ґрінспен, колишній голова ради керівників Федеральної резервної системи США, «помилково було припускати, що корисливість організацій, особливо банків, така велика, що вони краще за всіх здатні захистити акціонерів і капітал компаній». Корисливість захищає людей тільки тоді, коли вони розуміють, що відбувається і що із цим робити.

Фінансова криза 2008 року породила безліч історій, що показують, як, здавалося б, геніальні люди не сповна усвідомлювали, що вони роблять. Ми не говоримо про уславлених діячів Голлівуду, таких як Стівен Спілберг і Джон Малкович, або про легендарного бейсболіста, пітчера Сенді Коуфакса, які віддали свої гроші шахраєві Берні Медоффу. У своїй справі вони — одні з найкращих у світі, їм необов’язково знатися на фінансах. Ми говоримо про досвідчених директорів фондів, керівників банків (зокрема найбільших банків у світі, таких як британський HSBC та іспанський Santander) і найкращих навчальних закладів світу (Нью-Йоркський університет і Бард-коледж), які потрапили на гачок того ж Медоффа.

І річ не тільки в тому, що їх обдурили шахраї на кшталт Медоффа або Алана Стенфорда. Банкіри та інші фахівці, яких вважали експертами у фінансовій сфері, так і не змогли розібратися в тому, що відбувається, навіть маючи справу із законними фінансовими операціями. Один із них відверто шокував Алістера Дарлінґа, канцлера казначейства (міністра фінансів Великої Британії), заявивши влітку 2008 року, що «надалі ми будемо позичати гроші тільки тоді, коли розумітимемо пов’язані із цим ризики»50. Ще один вражаючий приклад: як повідомлялося, лише за шість місяців до краху американської страхової компанії AIG, що отримала в кризу 2008 року фінансову підтримку від американського уряду, її фінансовий директор Джо Кассано сказав: «Нам важко, без перебільшень, навіть уявити собі хоч якийсь більш-менш правдоподібний сценарій, за яким ми втратимо хоча б долар в операції [кредитно-дефолтного свопу, або CDS]». Більшість з вас — особливо якщо ви американський платник податків, який упорядковує той безлад, що залишив після себе Кассано, — мабуть, навряд чи визнає цю обіцянку дотепною, враховуючи, що AIG розорилася через провал її портфеля CDS, який оцінювали у 441 мільярд доларів, а не через провал у своєму основному страховому бізнесі.

Якщо лауреати Нобелівської премії в галузі економіки, директори банків, високоповажні глави фондів, викладачі престижних університетів і найрозумніші знаменитості продемонстрували своє нерозуміння того, чим вони займаються, то як можна погоджуватися з економічними теоріями, заснованими на припущенні про раціональність людських вчинків? Висновок такий: ми просто недостатньо розумні, щоб дозволити ринку діяти самостійно.

Що ж із цього випливає? Чи можна думати про регулювання ринку, якщо нам не вистачає кмітливості навіть на те, щоб залишити його в спокої? Відповідь — так. І навіть більше того. Дуже часто регулювання потрібне саме тому, що нам не вистачає кмітливості. І зараз я поясню чому.

Остання людина епохи Відродження

Герберт Саймон, лауреат Нобелівської премії з економіки 1978 року, можливо, був останньою на Землі людиною епохи Відродження. Почавши свій шлях як політолог, він перейшов до вивчення державного управління та написав із цієї теми класичну книжку «Адміністративна поведінка». Накидавши попутно пару праць із фізики, він узявся вивчати організаційну поведінку, управління приватними підприємствами, економіку, когнітивну психологію та проблеми штучного інтелекту. Якщо хто і розумів, як люди мислять і як вони організовуються, то це був Саймон.

Саймон стверджував, що наша раціональність «обмежена». Він не вірив, що ми повністю ірраціональні, хоча сам, як і багато інших економістів біхевіористської школи (а також багато когнітивних психологів), переконливо продемонстрував ірраціональність нашої поведінки51. За Саймоном, ми намагаємося бути раціональними, але наші можливості для цього є недостатніми. Світ занадто складний, переконував учений, щоб наш обмежений інтелект міг повністю його осягнути. Це означає, що дуже часто головна проблема, з якою ми стикаємося, прагнучи ухвалити правильне рішення, полягає не в нестачі інформації, а в недостатніх можливостях для обробки цієї інформації — думка, яку вдало ілюструє той факт, що настання епохи інтернету не поліпшило якості наших рішень, судячи із хаосу, в якому ми сьогодні перебуваємо.

Інакше кажучи, світ сповнений невизначеності. Невизначеність полягає не тільки в тому, що ми не знаємо точно, що станеться в майбутньому. Для деяких явищ ми здатні більш-менш правильно прорахувати ймовірність усіх можливих наслідків, навіть якщо не зуміємо передбачити точного результату, — економісти називають це ризиком. Наша здатність прорахувати ризик, присутній у багатьох аспектах людського життя — імовірність смерті, хвороби, пожежі, травми, неврожаю тощо, — є основою індустрії страхування. Але стосовно багатьох інших аспектів ми не знаємо навіть про всі можливі непередбачувані обставини, не кажучи вже про їхні множинні варіації, як зазначали на початку XX століття, поряд з деякими іншими, проникливий американський економіст Френк Найт і уславлений англійський економіст Джон Мейнард Кейнс. Найт і Кейнс стверджували, що за подібної невизначеності той вид раціональної поведінки, який лежить в основі більшості сучасних економік, є неможливим.

Найкраще пояснення невизначеності — або, іншими словами, складності світу, — дав, як не дивно, Дональд Рамсфелд, міністр оборони США у першу каденцію Джорджа Буша-молодшого. У 2002 році на зустрічі із журналістами, присвяченій ситуації в Афганістані, Рамсфелд висловився так: «Існують речі, у яких ми можемо бути впевненими, що вони відповідають нашим уявленням про них. А ще існує те, чого ми не знаємо, тобто існує те, що ми визнаємо як непізнане. Але це ще не все. Існує ще й те, що ми не визнаємо як непізнане через обмеженість наших уявлень про світ. Тож існує й те, про незнання чого ми навіть і не здогадуємося». Не думаю, що організація «Кампанія за зрозумілу англійську мову», яка в 2003 році присудила цьому висловлюванню премію за недорікуватість «Нога в роті», цілком усвідомлювала його значущість для нашого розуміння людської раціональності.

Що ж ми робимо, якщо світ такий складний, а наша здатність осягнути його така обмежена? Відповідь Саймона полягає в тому, що ми навмисно обмежуємо нашу свободу вибору, щоб зменшити діапазон і складність проблем, з якими нам доводиться мати справу. Це звучить езотерично, але якщо замислитися, то саме так ми весь час і робимо. Більшість із нас створює життєві шаблони, щоб не було потрібно часто ухвалювати занадто багато рішень. Оптимальний час сну й оптимальне меню сніданку змінюються щодня, залежно від нашого фізичного стану і завдань, що стоять перед нами. Але все одно більшість із нас лягає спати і прокидається в один і той самий час і їсть на сніданок одне й те саме, принаймні в робочі дні.

Улюбленим прикладом Саймона, який ілюструє, як нам потрібні правила, щоб подолати нашу обмежену раціональність, були шахи. Маючи лише 32 фігури і 64 клітини, шахи можуть здатися досить простою штукою, але насправді вони вимагають величезного обсягу обчислень. Якби ви були однією з тих «гіперраціональних» істот (як їх називає Саймон), якими населені стандартні підручники з економіки, то, звичайно, перш ніж зробити хід, ви вирахували би всі можливі ходи та відповідні ймовірні наслідки. Але, вказує учений, оскільки в звичайній шаховій партії є близько 10120 можливих ходів (так-так, там 120 нулів), цей «раціональний» підхід зажадає таких розумових здібностей, яких не має жодна людина. Вивчаючи гру гросмейстерів, Саймон зрозумів, що вони використовують емпіричні правила (евристику), щоб зосередитися на малій кількості можливих ходів для зменшення кількості сценаріїв, які треба проаналізувати, нехай навіть не взяті до розгляду ходи могли б дати кращі результати.

Якщо шахи такі складні, то можете уявити, які складні речі відбуваються в економіці, що охоплює мільярди людей і мільйони продуктів. Тому, точно так само як окремі люди створюють шаблони для повсякденної поведінки або для шахової партії, компанії оперують виробничими «шаблонами», які спрощують для них варіанти вибору та шляхи пошуку рішення.

Компанії вибудовують певні структури для ухвалення рішень, виробляють формальні правила й домовленості, які автоматично обмежують діапазон можливих варіантів, навіть якщо виключені таким чином напрямки пошуку могли би виявитися вигіднішими. Компанії продовжують так діяти, бо в іншому випадку вони потонуть у морі інформації та взагалі ніколи не ухвалять рішення. Точно так само суспільства виробляють неписані правила, які заздалегідь обмежують людям свободу вибору, щоб вони не мусили щоразу робити вибір наново.

Наприклад, у суспільстві склалася домовленість про дотримання черги, щоб людям, приміром, на переповненій автобусній зупинці не доводилося постійно рахувати свої місце в ній і гадати, сядуть вони в наступний автобус чи ні.

Урядові аж ніяк не видніше

Усе це прекрасно, скажете ви, але що Саймонова теорія обмеженої раціональності говорить про регулювання?

Економісти — прихильники вільного ринку виступають проти державного регулювання на тих (цілком слушних) підставах, що урядові аж ніяк не видніше, порівняно з тими, чиї дії воно регулює. За означенням, уряд не знає про ситуацію окремої людини або фірми так само добре, як це відомо їм самим. Тому, кажуть економісти, державні чиновники не мають можливості поліпшити рішення, ухвалені учасниками ринку.

Але теорія Саймона демонструє, що багато правил працюють зовсім не тому, що уряд неодмінно розуміє більше, ніж ті, чиї дії він регламентує (хоча буває і так — див. Факт № 12), а тому, що правила обмежують складність вибору із численних варіантів, дозволяючи ухвалювати більш вдалі рішення. Світова фінансова криза 2008 року — яскрава ілюстрація цієї позиції.

Напередодні кризи 2008 року наша здатність раціонально реагувати на те, що відбувалось у фінансовій системі, виявилася переоціненою через неврахування безлічі додаткових чинників, що ускладнювали її функціонування (зокрема внаслідок використання учасниками фінансового ринку інноваційних інструментів). Було створено так багато складних фінансових інструментів, що навіть самі фінансові експерти не цілком у них розбиралися, якщо тільки вони не спеціалізувалися на них (а іноді навіть і в цьому випадку) (див. Факт № 22). Ухвалюючи рішення, керівники фінансових компаній не усвідомлювали багато чого із того, що робить очолювана ними організація. Регулювальні органи теж не цілком розуміли картину того, що відбувається. І сьогодні, як уже було сказано вище, ми чуємо потік зізнань — іноді добровільних, іноді змушених — від ключових фігур бізнесу.

Якщо в майбутньому ми хочемо уникнути подібних фінансових криз, потрібно обмежити свободу дій на фінансовому ринку. Необхідно відмовитися від фінансових інструментів, механізм дії та вплив яких на іншу частину фінансового сектору, а також на всю економіку загалом ми не до кінця розуміємо. Це означатиме заборону багатьох складних похідних фінансових інструментів, дія і вплив яких виявилися поза межами розуміння навіть тих, хто вважався експертом в цьому питанні.

Вам може здатися, що я занадто радикальний. Але ж ми робимо точнісінько те саме з іншими продуктами — ліками, автомобілями, електроприладами тощо. Якщо, наприклад, компанія розробила нові ліки, їх не можна негайно запускати в продаж, адже вплив ліків і реакція на них людського організму — дуже непросте питання. Тому лікарські препарати ретельно випробовують, поки ми не переконаємося, що вони забезпечують досить корисну дію, яка однозначно усуває побічні ефекти, і тому ліки можна продавати. Немає нічого надприродного в бажанні впевнитися в безпеці фінансових продуктів, перш ніж вони будуть допущені до продажу.

Якщо ми не будемо цілеспрямовано лімітувати можливості нашого вибору, створюючи обмеження і спрощуючи тим самим середовище, у якому доводиться функціонувати, наша обмежена раціональність не впорається зі складністю світу. Обмеження потрібні не тому, що уряд краще розуміє, що нам потрібно. Вони необхідні як скромне визнання наших обмежених інтелектуальних можливостей.

Факт № 17. Розвиток освіти сам по собі не робить країни багатшими

Що вам розповідають

Для економічного розвитку абсолютно необхідна високоосвічена робоча сила. Найкращий доказ тому — разюча відмінність між економічними успіхами країн Східної Азії, які славляться високими освітніми досягненнями, і економічним занепадом країн Африки на південь від Сахари, де рівень освіти — один з найнижчих у світі. Ба більше, з розвитком так званої економіки знань, у якій знання стало головним джерелом багатства, освіта, особливо вища, беззастережно перетворилася на ключ до успіху.

Чого вам не розповідають

Є надзвичайно мало свідчень того, що вища освіта сприяє ще більшому процвітанню країни. Не всі знання, здобуті у процесі навчання, можна застосувати для збільшення продуктивності, хоча вони і дають людям можливість жити змістовно та незалежно. Хибною є думка, що піднесення економіки знань істотно збільшило роль освіти. Передусім сама ідея економіки знань викликає запитання, оскільки знання завжди було головним джерелом добробуту. Ба більше, зі збільшенням ступеня деіндустріалізації та механізації для більшості професій у багатих країнах вимоги до знань, можливо, навіть знизилися. Якщо говорити про вищу освіту, яка в економіці знань повинна мати більш важливе значення, прямої залежності між нею та економічним зростанням немає. Насправді національний добробут визначає не освітній рівень окремих людей, а здатність країни організувати окремих людей у підприємства з високою продуктивністю праці.

Освіта, освіта, освіта

«Освіта, освіта, освіта». Так колишній британський прем’єр-міністр Тоні Блер резюмував три політичні пріоритети свого майбутнього уряду під час виборчої кампанії 1997 року, яка привела його «нову» лейбористську партію до влади після майже двох десятиліть перебування в забутті.

Наступні успіхи або провали політики лейбористської партії в галузі освіти можна обговорювати довго, але незаперечним є той факт, що ця фраза чудово відображає виняткову здатність Блера сказати потрібну річ у потрібний час (певніше, так було до того, як він втратив розсудливість через Ірак). Багато політиків і до Блера говорили про те саме, закликали розвивати освіту, але він виступив у той момент, коли весь світ, який з 1980-х років спостерігав піднесення економіки знань, переконувався, що освіта — ключ до економічного процвітання. У суспільстві дедалі більше поширювалося переконання, що якщо освіта відіграла важливу роль в економічному успіху за часів промислової революції, то вона ж повинна стати альфою і омегою в інформаційну епоху, коли головне джерело багатства — не м’язи, а мозок.

Аргумент начебто простий і зрозумілий. Освічені люди працюють продуктивніше — про це свідчать вищі зарплати. Тому проста математична логіка підказує: що більше освічених людей, то продуктивніша економіка. Те, що бідні країни мають менший ресурс освічених людей — або, на жаргоні деяких економістів, «людський капітал», — теж підтверджує цю тезу. Середня тривалість шкільного навчання в країнах — членах Організації економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР) — приблизно дев’ять років, тоді як у країнах Африки на південь від Сахари вона не досягає навіть трьох років. Відомі також винятково високі освітні досягнення країн «економічного дива» в Східній Азії — таких як Японія, Південна Корея, Тайвань, Гонконг і Сінгапур. Їхні успіхи в освіті визначаються не тільки кількісними показниками, як-то високий відсоток письменності та чисельність учнів на різних щаблях освіти. Якість освіти в цих країнах також дуже висока. Вони посідають перші місця в міжнародних стандартизованих тестуваннях, зокрема Міжнародному порівняльному дослідженні якості природничо-математичної освіти (TIMSS) для учнів четвертих і восьмих класів і Міжнародній програмі з оцінювання освітніх досягнень учнів (PISA), яка визначає здатність п’ятнадцятирічних школярів застосовувати математичні знання в реальному житті. Чи потрібно ще щось додати?

«До біса освіту...» (Pink Floyd)

Хай би якою очевидною здавалася важливість освіти для підвищення ефективності економіки, знайдеться чимало свідчень, що ставлять під сумнів цю поширену істину.

Розгляньмо для початку приклад країн східноазійського «економічного дива», у розвитку яких, на думку експертів, освіта відіграла вирішальну роль. У 1960 році рівень письменності на Тайвані був лише 54 %, тоді як на Філіппінах він становив 72 %. Незважаючи на значно нижчий рівень освіти, Тайвань відтоді продемонстрував один з найшвидших в історії прикладів економічного зростання, а економіка Філіппін зростала повільними темпами. У 1960 році дохід на душу населення на Філіппінах був майже вдвічі більший, ніж на Тайвані (200 доларів проти 122 доларів), але сьогодні середній дохід на душу населення Тайваню приблизно в десять разів вищий, ніж на Філіппінах (18 000 доларів проти 1800 доларів). У тому самому році рівень письменності в Кореї дорівнював 71 % — що можна порівняти із Філіппінами, але все ж набагато нижчий, ніж 91 % в Аргентині. Незважаючи на значно нижчий рівень письменності, розвиток Південної Кореї відбувався динамічніше, ніж в Аргентині. У 1960 році середній дохід на душу населення у Кореї становив трохи більше однієї п’ятої від аргентинського (82 долари проти 378 доларів). Сьогодні він утричі вищий (майже 21 000 доларів проти майже 7 000 доларів).

Очевидно, крім освіти, існує безліч інших чинників, що визначають показники економічного зростання країни. Але наведені приклади розвінчують поширений міф про те, що освіта — ключ до розуміння «східноазійського дива». Коли цей процес почався, то економіка країн Східної Азії аж ніяк не могла похвалитися винятковими успіхами в освіті, а такі країни, як Філіппіни і Аргентина, продемонстрували досить слабкі економічні результати, незважаючи на істотно вищий рівень освіти.

На іншому кінці спектра — досвід країн Африки на південь від Сахари, який показує, що збільшення інвестицій в освіту не є гарантією поліпшення економічних показників. З 1980 по 2004 рік рівень письменності у країнах Африки на південь від Сахари істотно зріс: з 40 % до 61 %52. Незважаючи на це зростання, середній дохід на душу населення в регіоні за цей період навіть знизився на 0,3 %. Якщо освіта така важлива для економічного розвитку, як вважає більшість із нас, подібного відбуватися не повинно.

Очевидна відсутність позитивного впливу освіти на економічне зростання підтверджується не лише досвідом країн, які я щойно проаналізував: Східна Азія, з одного боку, та Африка на південь від Сахари — з другого. Таке узагальнення претендує на те, аби його вважали незаперечним. У часто цитованій статті 2004 року «Куди поділася вся освіта?» економіст Гарвардського університету Лент Прітчетт, який довгий час працював у Світовому банку, проаналізував дані декількох десятків багатих країн і країн, що розвиваються, за період 1960–1987 років і зробив огляд аналогічних досліджень, щоб установити, чи має освіта позитивний вплив на економічне зростання53. Він дійшов висновку, що існує мало підстав вважати, ніби зростання рівня освіти збільшує темпи економічного зростання.

Погано розбираюся в історії, погано знаю біологію

Чому так мало даних підкріплюють твердження, яке здається таким очевидним, що розвинена освіта робить країну багатшою? Кажучи просто: тому, що освіта не така важлива для підвищення ефективності економіки, як нам здається.

По-перше, не всяка освіта покликана підвищувати продуктивність. Багато шкільних предметів не впливають, навіть опосередковано, на продуктивність більшості працівників — наприклад, література, історія, філософія та музика (див. Факт № 3). Зі строго економічної точки зору, викладання цих предметів — марне витрачання часу. Звичайно, ми вчимо дітей цих предметів, тому що віримо, що рано чи пізно ці знання зроблять їхнє життя більш змістовним, а їх самих перетворять на свідомих громадян. Хоча в епоху, коли очікуване збільшення продуктивності праці стає водночас умовою для здійснення інвестицій і виправданням їхньої ефективності, зростаючі витрати на освіту стають наріжним каменем у політичних дебатах.

Навіть такі предмети, як математика й галузі природознавства, які, здавалося б, важливі для покращення продуктивності, не потрібні для більшості професій: щоб добре виконувати свою роботу, інвестиційним банкірам не потрібна біологія, а модельєрам — математика. Навіть у професіях, які пов’язані із цими предметами, значна частина з того, що викладають у школі або й в університеті, часто не знаходить застосування на практиці. Наприклад, зв’язок між тим, що вивчив на шкільних уроках фізики робітник автоскладального конвеєра, і його продуктивністю досить умовний. Важлива роль професійного навчання та виробничої практики у багатьох професіях свідчить про те, що шкільні предмети лише деякою мірою відіграють роль у підвищенні ефективності праці. Так що навіть орієнтовані на практичну діяльність дисципліни, що складають основу навчального процесу, не забезпечують навичок, здатних вплинути на якість виробничого процесу.

Статистичний аналіз за країнами не виявив незаперечного взаємозв’язку між успішністю учнів, приміром з математики, та економічними показниками країни54. Дозвольте навести більш конкретні приклади. У математичній частині TIMSS 2007 року американські четвертокласники програли не тільки відомим своїми математичними здібностями дітям із країн Східної Азії, а й своїм одноліткам з Казахстану, Латвії, Росії та Литви55. Діти з усіх інших європейських країн з багатою економікою, за винятком Великої Британії та Нідерландів, показали нижчий результат, ніж американські діти56. Восьмикласники з Норвегії, найбагатшої країни світу (за доходом на душу населення за ринковим обмінним курсом — див. Факт № 10), відстали від ровесників не лише з усіх інших багатих країн, а й значно бідніших, у тому числі Литви, Чехії, Словенії, Вірменії та Сербії (цікаво зазначити, що всі ці країни — колишні соціалістичні)57. Восьмикласники з Ізраїлю — країни, що асоціюється з високим освітянським рівнем і вражаючими результатами в високотехнологічних дослідженнях, — поступились Норвегії, пропустивши вперед також і Болгарію. Схожі результати отримуємо і під час аналізу успішності складання тестів із природничих предметів.

Як же щодо економіки знань?

Навіть якщо вплив освіти на економічне зростання до цього часу був помірним, ви можете запитати, чи не позначилося на ситуації нещодавнє піднесення економіки знань. Коли основним джерелом багатства стають ідеї, освіта починає відігравати дедалі важливішу роль у визначенні перспектив країни.

Перш за все я повинен зауважити, що економіка знань — річ не нова. Ми завжди жили в умовах економіки знань — у тому сенсі, що багатою або бідною країну завжди робило те, наскільки вона володіє або не володіє знаннями. Протягом першого тисячоліття Китай був найбагатшою країною в світі, вирізняючись серед інших рівнем свого технологічного розвитку, якого не мали інші: папір, набірний друк, порох і компас — найвідоміші, але в жодному випадку не єдині зразки досягнень Китаю. У XIX столітті технологічну першість здобула Велика Британія, що дозволило їй утвердити свої позиції економічного гегемона. Коли після Другої світової війни Німеччина стала такою само бідною, як Перу та Мексика, це не було приводом для зневіри в її потенціалі економічного зростання, адже позбавити країну, яка асоціювалась із промисловою міццю, її технологічного потенціалу та адміністративного ресурсу було неможливо. У цьому сенсі значущість (або незначущість) освіти за останній час не змінилася.

Звичайно, запас знань, яким колективно розпоряджається людство, сьогодні набагато більший, ніж у минулому, але це не означає, що кожна людина або принаймні більшість людей неодмінно освіченіші, ніж колись. Навіть навпаки, для багатьох професій кількість знань, якими повинен володіти для виробничої діяльності звичайний працівник, зменшилася, особливо в багатих країнах. Це може звучати абсурдно, але я зараз поясню.

Перш за все, в умовах постійного зростання продуктивності дедалі більша частка працездатних людей у багатих країнах зайнята тепер на низькокваліфікованій роботі у сфері обслуговування: вони розставляють товари на полицях супермаркетів, смажать гамбургери у фаст-фудах та прибирають в офісах (див. Факт № 3 і Факт № 9). Оскільки частка людей, зайнятих у таких професіях, зростає, насправді освічених працівників потрібно не більше, а чимраз менше — якщо дивитися на проблему з точки зору користі освіти для виробничих потреб.

Ба більше, у процесі економічного розвитку дедалі вища частка знань утілюється в обладнанні. Це означає, що в економіці в цілому продуктивність зростає, хоча окремі робітники менше своїх попередників знаються на тому, що саме вони роблять. Найяскравіший приклад: більшості продавців у багатих країнах навіть не треба вміти додавати — хоча ще кілька десятиліть тому це було обов’язковим, — бо сьогодні ці операції виконуються за допомогою сканерів штрих-коду. Ще один приклад: ковалі в бідних країнах, напевно, більше знаються на властивостях металу, ніж співробітники компанії Bosch або Black & Decker. Ще приклад: ті, хто працює у дрібних магазинах електроніки, якими рясніють вулиці бідних країн, упораються з більшою кількістю несправностей, ніж деякі працівники Samsung або Sony.

Здебільшого це відбувається з тієї простої причини, що механізація — головний шлях збільшення продуктивності. Але впливова марксистська школа стверджує, що капіталісти свідомо «декваліфікують» своїх робітників, використовуючи хай навіть економічно не дуже виправдані, але якомога більш механізовані технології виробництва, —щоб одних робітників можна було легко замінити іншими та, завдяки цьому, ними було б легше керувати58. Хай би чим була викликана механізація, висновок такий: технічно більш розвинена економіка потребує менше освічених людей.

Швейцарський парадокс

Хоча економічний розвиток і не вимагає, щоб середньостатистичний працівник був освічений, для вирішення складних завдань потрібні освічені люди. Адже, як я вже зазначав вище, саме здатність продукувати більш результативні знання робить країну багатшою від інших. За такого підходу процвітання нації визначається якісним рівнем університетів, а не початкових шкіл.

Але і в нашу начебто орієнтовану на знання епоху взаємозв’язок між вищою освітою та рівнем добробуту не такий однозначний. Розгляньмо вражаючий приклад Швейцарії. Країна входить до найбільш багатих та індустріалізованих у світі (Факт № 9 і Факт № 10), але, як не дивно, в багатому світі вона характеризується найменшим — причому з великим відставанням — показником охоплення населення університетською освітою. Так, до початку 1990-х років останній не перевищував третини від аналогічного показника багатих країн, становлячи, за підсумками 1996 року, лише 16 % проти середнього значення у 34 % серед країн ОЕСР59. Утім Швейцарії частково вдалось виправити ситуацію, і вже за десять років її позиції значно покращились, сягнувши 47 %, як свідчать дані ЮНЕСКО. Попри, здавалося б, істотне зростання рівня охоплення університетською освітою, вона продовжує пасти задніх порівняно з такими країнами, як Фінляндія (94 %), США (82 %) і Данія (80 %). Прикметно, що навіть порівняно із країнами зі значно нижчими доходами на душу населення, такими, як Корея (96 %), Греція (91 %), Литва (76 %) і Аргентина (68 %), вона не виглядає переконливою.

Як таке можливо, що Швейцарія очолює міжнародний рейтинг продуктивності, хоча забезпечує вищою освітою відносно меншу частину населення не тільки порівняно з основними своїми конкурентами, а й з багатьма країнами, що поступаються їй за рівнем розвитку?

Одне з можливих пояснень полягає в тому, що університети в різних країнах відрізняються якістю навчання. Так, якщо південнокорейські або литовські університети не такі конкурентоспроможні, як швейцарські, Швейцарія може виявитися багатшою, ніж Південна Корея або Литва, навіть якщо серед швейцарців виявиться значно нижчий відсоток людей із вищою освітою, ніж серед корейців і литовців. Однак це слабкий аргумент, якщо порівнювати Швейцарію із Фінляндією або США. Не можна з усією серйозністю припустити, ніби швейцарські університети настільки кращі за фінські або американські, що Швейцарії досить навіть удвічі меншого охоплення свого населення університетською освітою, ніж у двох цих країнах.

Головне пояснення «швейцарського парадоксу» потрібно знову-таки шукати в низькій орієнтації змісту освіти на виробничі потреби. Щоправда, у випадку вищої освіти «непродуктивний» компонент стосується не лише дисциплін, які розвивають у людини здатність до самореалізації, громадянську позицію та національну самосвідомість, як це відбувається в початковій і середній школі, а постає у площині того, що економісти вкладають у поняття функції «сортування».

Безперечно, що вища освіта дає тим, хто її отримує, певні прикладні знання, але інше важливе її завдання — визначити місце кожної людини на шкалі її придатності до працевлаштування60. Для багатьох видів робіт важлива загальна освіченість, дисципліна, самоорганізація, а не вузькоспеціалізовані знання, більшу частину яких можна здобути — і які часто здобувають — уже у процесі роботи. Тому якщо ви вивчаєте в університеті історію або хімію, вам це може і не знадобитися в майбутній роботі на посаді менеджера страхової компанії або чиновника в департаменті транспорту. Той факт, що ви закінчили університет, може сигналізувати вашим потенційним працедавцям лише те, що ви, найімовірніше, освіченіші, більш дисципліновані та організовані, ніж ті, хто в університеті не вчився. Наймаючи вас як випускника університету, ваш працедавець обирає вас за ці загальні якості, а не за спеціальні знання, які часто не мають стосунку до роботи, яку ви виконуватимете.

В умовах підвищеного останнім часом інтересу до вищої освіти в багатьох країнах, які мають високі й значно вищі від середнього рівні доходу та які можуть дозволити собі збільшувати кількість університетів, спостерігалися специфічні тенденції (Швейцарія, як показують вищенаведені цифри, до цього часу була осторонь них). Щойно частка людей, які вступають до університетів, перевищує певний критичний поріг, тим, хто прагне отримати гідну роботу, поставлено в обов’язок мати вищу освіту. Якщо, скажімо, 50 % населення навчалися в університеті, то не відвідувати його рівнозначно мовчазній заяві, що ви перебуваєте на нижніх щаблях за розподілом здібностей, а це не найкращий старт для кар’єри. Тому люди вступають до університету, прекрасно усвідомлюючи, що вони «марно витратять час», вивчаючи те, що для майбутньої роботи їм ніколи не знадобиться. Коли закінчити вищий навчальний заклад хоче кожний студент, попит на вищу освіту зростає, що спричинює появу більшої кількості навчальних місць в університетах, і чисельність студентів зростає ще більше, посилюючи і без того чималий соціальний тиск, що спонукає людину неодмінно отримати університетський диплом. Згодом ця тенденція призводить до девальвації диплома. Тепер, коли університетська освіта є «у всіх», то вам, щоб виділятися серед них, доведеться отримувати ступінь магістра або навіть доктора філософії, навіть якщо практичне застосування цього ступеня у вашій майбутній роботі виявиться сумнівним.

Ураховуючи те, що до середини 1990-х років Швейцарія зберігала один з найвищих у світі рівнів продуктивності національної економіки, при цьому маючи охоплення університетською освітою 10–15 %, можна сказати, що істотно вища частка студентів і не потрібна. Навіть якщо погодитися із припущенням, що з розвитком економіки знань вимоги до кваліфікації зросли так, що частка студентів понад 40 %, яку в цей час демонструє Швейцарія, — мінімально припустима (у чому я дуже сумніваюся), то виходить, що щонайменше половина університетських дипломів у США, Південній Кореї та Фінляндії «пропадає даремно» у цій грі з нульовою сумою, «сортуванні» людей за придатністю до трудової діяльності.

Система вищої освіти в цих країнах стала схожою на театр, у якому деякі глядачі вирішили підвестися, щоб їм було краще видно, через що довелося підніматися зі своїх місць і тим, хто сидів позаду них. Щойно кількість тих, хто зведеться на ноги, стане критичною, стоятимуть усі, а отже, відчуватимуть дискомфорт, а не насолоджуватимуться видовищем.

Освіта чи підприємства

Якщо не тільки початкова, але й вища освіта не так багато важать для добробуту нації, ми маємо серйозно переглянути роль освіти в нашій економіці.

У випадку багатих країн слід обмежити надмірне захоплення вищою освітою. Ця одержимість призвела до нездорової девальвації дипломів і, як наслідок, колосальних надлишкових інвестицій у вищу освіту в більшості країн. Я не став би заперечувати, якби країни з якихось інших причин мали дуже високий — нехай і стовідсотковий — показник охоплення університетською освітою, але їм не варто обманюватися, вважаючи, що це істотно вплине на продуктивність економіки.

Для країн, що розвиваються, необхідна ще більш категорична зміна орієнтирів. Удосконалюючи освіту й готуючи молодь до насиченішого життя, вирішуючи питання збільшення продуктивності, необхідно дбати не про освіченість окремих людей, а про заснування інститутів й організацій, здатних заохочувати зростання продуктивності економіки.

Багаті країни відрізняє від бідніших не стільки ступінь освіченості їхніх громадян, скільки здатність вступати у високопродуктивні коопераційні зв’язки, даючи життя таким гігантам, як Boeing чи Volkswagen, або невеликим компаніям міжнародного рівня, чим славляться Швейцарія та Італія (див. Факт № 15). Розвиток подібних компаній уможливлює низка інститутів, що заохочують інвестиції та диверсифікують ризики: система умов торгівлі, яка захищає та вирощує фірми в «молодих галузях» (див. Факт № 7 і Факт № 12); фінансова система, що забезпечує «терплячий капітал» для довгострокових капіталовкладень, спрямованих на підвищення продуктивності (див. Факт № 2); інститути, що дають «право на другу спробу» як капіталістам (хороший закон про банкрутство), так і робітникам (хороша система соціального забезпечення) (див. Факт № 21), державні субсидії та заохочувальні правила гри, що стосуються досліджень і розробок та підвищення кваліфікації (див. Факт № 18 і Факт № 19) тощо.

Освіта цінна, але попри вищевикладені міркування, головна її цінність не в підвищенні продуктивності економіки. Цінність освіти — у її здатності допомогти нам розвинути свій потенціал і жити більш змістовним і самодостатнім життям. Якщо ми розширюватимемо сферу освіти, розраховуючи, що вона зробить нашу економіку багатшою, то нас чекає жорстоке розчарування, тому що зв’язок між освітою та продуктивністю національної економіки вкрай хиткий та ілюзорний. Захоплення освітою і зміщення акцентів на її розвиток матиме згубні наслідки в разі, якщо не йтиме пліч-о-пліч зі створенням дієвих інституційних умов для модернізації економіки шляхом заохочення становлення високопродуктивних і конкурентоспроможних підприємств.

Факт № 18. Що добре для General Motors — не завжди добре для США

Що вам розповідають

Корпоративний сектор перебуває у серці капіталістичної системи. Саме він виробляє товари, створює робочі місця та винаходить нові технології. Без динамічного корпоративного сектору економіка занепадає, втрачаючи стимули для зростання. Отже, що добре для бізнесу, те добре і для національної економіки. Міжнародна конкуренція не пробачає країнам зволікання у створенні нових компаній і боляче карає тих, хто чинить тиск на бізнес і втручається в його справи, недоотриманими інвестиціями та втраченими робочими місцями, передрікаючи на програш у глобальному суперництві. Тож уряд має поступитися, надавши бізнесу максимальну свободу.

Чого вам не розповідають

За всієї важливості корпоративного сектору, якщо надати компаніям максимальну свободу, це може бути збитково навіть для самих компаній, не кажучи вже про національну економіку. Насправді не всі обмеження шкідливі для бізнесу. Іноді обмеження свободи окремих компаній корисне для всього бізнес-сектору — наприклад, тих компаній, що регулюють доступ до природних ресурсів або робочої сили. Обмежувальні закони також допомагають бізнесу тим, що змушують компанії здійснювати кроки, які, можливо, дорого коштують окремим компаніям у короткостроковій перспективі, але підвищують їхню загальну ефективність у довгостроковій перспективі — як, приміром, надання працівникам можливостей для підвищення кваліфікації. У підсумку має значення не загальна кількість норм регулювання бізнесу, а їхня якість.

Як Детройт виграв війну

Кажуть, що Другу світову війну виграв Детройт. Так, людські жертви Радянського Союзу були найбільші — за оцінками, під час Великої Вітчизняної війни (як її називають у Росії) загинуло понад 25 мільйонів осіб, що становить майже половину всіх загиблих у світі. Але СРСР і, звичайно, Велика Британія, не витримали б нападу нацистів, якби не мали зброї, яку їм надавав «арсенал демократії», як Франклін Рузвельт називав Сполучені Штати Америки. І більша частина цієї зброї виготовлялася на переорієнтованих на військове виробництво заводах детройтських автомобілебудівників — General Motors, Ford і Chrysler. Без промислової могутності США, представленої Детройтом, нацисти захопили б Європу і щонайменше західну частину Радянського Союзу.

Звісно, в історії не все так однозначно. Швидкі успіхи нацистської Німеччини на початку війни стали можливі завдяки здатності її військ стрімко пересуватися — у цьому суть знаменитого бліцкригу, або «блискавичної війни». А своєю високою мобільністю німецька армія зобов’язана високому ступеню моторизації, більшість технологій для якої постачав не хто інший, як компанія General Motors (через свою дочірню компанію Opel, придбану в 1929 році). Ба більше, з’являються свідчення, що протягом усієї війни General Motors, порушуючи закон, таємно підтримувала зв’язки з Opel, яка виготовляла не тільки військові автомобілі, але й літаки, міни та торпеди. Схоже, що General Motors озброювала обидвох супротивників, отримуючи із цього чималий прибуток.

Навіть серед детройтських автомобілебудівників — які були відомі під назвою «велика трійка», — General Motors уже тоді стояла відокремлено. Під керівництвом Альфреда Слоуна-молодшого, який тридцять п’ять років (з 1923 по 1958 рік) очолював General Motors, компанія до кінця 1920-х років відібрала титул найбільшого американського автомобілебудівника у компанії Ford і стала головною американською автомобільною компанією, що виробляє, за словами Слоуна, «автомобілі для будь-якого гаманця і будь-якого призначення», які можна розташувати по «драбині успіху»: від «шевроле» до «понтіак», далі «олдсмобіл» і «б’юїк» і, нарешті, на вершині — «кадилак».

До кінця Другої світової війни General Motors не тільки була найбільшим виробником автомобілів у США, а й стала найбільшою в країні компанією за обсягом доходів. Значення компанії було настільки великим, що коли в 1953 році Чарлі Вілсона, тодішнього президента General Motors, на слуханнях у Конгресі щодо його призначення міністром оборони США запитали, чи не вбачає він потенційного конфлікту інтересів між своєю корпоративною належністю та обов’язками на державній посаді, той відповів висловом, який став відомим: що добре для Сполучених Штатів, те добре і для General Motors, і навпаки.

Логіку цього твердження важко поставити під сумнів. У капіталістичній економіці компанії приватного сектору відіграють вирішальну роль у створенні багатства, робочих місць і податкових надходжень. Коли справи у приватних компаній ідуть добре, успішно працює і вся економіка. Коли йдеться про одне з найбільших і технологічно інноваційніших підприємств, таке як General Motors у 1950-ті роки, успіх або невдача компанії має особливо помітний вплив на всю національну економіку: фірми-постачальники, співробітників цих фірм, виробників товарів, які знайдуть (або не знайдуть) серед них свого споживача; працівників компанії-гіганта, чисельність яких доходила до сотень тисяч і т. д. Із цієї причини стан національної економіки напряму залежить від економічної активності найпотужніших компаній.

На жаль, кажуть поборники цієї логіки, таке очевидне твердження не було загальноприйнятим упродовж більшої частини XX століття. Можна зрозуміти, чому проти приватного сектору були налаштовані комуністичні режими: зрештою, вони вірили в те, що приватна власність — джерело всіх поневірянь капіталізму. Але чомусь від Великої депресії до 1970-х років на приватний бізнес з підозрою поглядали навіть у більшості капіталістичних країн.

Приватні компанії розглядались як антигромадські сили, прагнення яких до наживи необхідно стримувати заради інших більш високих цілей, таких як справедливість, солідарність, захист знедолених і навіть національна ідея. Наслідком реалізації такої філософії господарювання стало запровадження складних і громіздких систем ліцензування, що були покликані встановлювати своєрідний баланс інтересів бізнесу та суспільства. В окремих країнах держава навіть змушувала фірми всупереч їхньому бажанню займати нові ніші в ім’я розвитку країни (див. Факт № 7 і Факт № 12). Водночас великі компанії не допускали в ті сегменти ринку, де запроваджувані ними нові бізнес-моделі зруйнували б традиційний уклад життя, поставивши на межу виживання незахищених і знедолених співвітчизників. На захист прав робітників запроваджувалося обтяжливе трудове законодавство. У багатьох країнах права споживача були розширені так, що шкодили інтересам бізнесу.

Як стверджують експерти, що стоять на боці бізнесу, ці заходи не тільки завдавали шкоди великим компаніям, але й накапостили всім іншим, зменшуючи загальний розмір запропонованого «пирога» добробуту. Жорстко регламентуючи можливості фірм впроваджувати нові бізнес-моделі та розширювати сферу діяльності, ці обмежувальні закони сповільнювали зростання продуктивності економіки загалом. Зрештою, нерозсудливість цієї спрямованої проти інтересів бізнесу кампанії стала очевидною. І, починаючи з 1970-х років, у всьому світі почали погоджуватися: якщо щось добре для бізнесу, то це добре і для національної економіки, і різні країни стали здійснювати політику на підтримку його інтересів. Навіть комуністичні країни з 1990-х років відмовилися від спроб стримувати розвиток приватного сектору. Чи варто й далі розмірковувати над цим питанням?

«Ой, попадали лицарі посеред бою!» (Біблія)

Минуло п’ять десятиліть зі славнозвісної промови Чарлі Вілсона, і влітку 2009 року General Motors збанкрутував. Незважаючи на те, що уряд США, за офіційною версією, усіляко уникає підтримки державних компаній, на цей раз він не зміг лишитись осторонь і здійснив масштабну реструктуризацію General Motors, надавши їй нового дихання. На це було витрачено запаморочливу суму в 57,6 мільярда доларів із коштів платників податків.

Можна заявити, що порятунок компанії відповідав інтересам Америки. Якби компанії такого розміру і з такими виробничими зв’язками, як General Motors, дозволили збанкрутіти, це спричинило б ланцюгову реакцію з величезним негативним впливом на зайнятість і попит (наприклад, падіння споживчого попиту з боку співробітників General Motors, що залишилися без роботи; зникнення попиту з боку самого General Motors на продукцію постачальників) і загострили би прояви фінансової кризи, що охоплювала всю країну і світ. Американський уряд, від імені платників податків, із двох лих обрав менше. Те, що було добре для General Motors, як і раніше, було добре для Сполучених Штатів, хоча і було не дуже добре в абсолютному вираженні.

Але це не означає, що ми не повинні ставити питання, як узагалі General Motors опинилася в такій ситуації. Зіткнувшись із жорсткою конкуренцією внаслідок імпорту з Німеччини, Японії, а потім, з 1960-х років, і Кореї, General Motors не відреагувала найприроднішим, хоча і важким способом, як їй і слід було вчинити: почати виробляти автомобілі, які будуть кращими, ніж у конкурентів. Замість цього компанія-гігант спробувала відшукати легкий вихід.

По-перше, вона звинуватила своїх конкурентів у «демпінгу» й інших нечесних методах ведення торгівлі та змусила американський уряд ввести імпортні квоти на іноземні, особливо японські, автомобілі та відкрити внутрішні ринки країн-конкурентів. У 1990-х роках, коли цих заходів виявилося недостатньо, щоб зупинити спад, компанія спробувала компенсувати провали в автомобілебудуванні за рахунок розвитку свого фінансового підрозділу GMAC (General Motors Acceptance Corporation). GMAC вийшла за межі місії, заради якої її було створено — фінансувати купівлю автомобілів, — і стала самостійно здійснювати фінансові операції. Як така GMAC проявила себе досить успішно — у 2004 році, наприклад, 80 % доходу General Motors було одержано саме від GMAC (див. Факт № 22)61. Але її успіх не міг приховати фундаментальної проблеми: компанія не могла виробляти хороші автомобілі за конкурентними цінами. Приблизно в той самий час General Motors спробувала спростити собі задачу інвестування в розвиток досконаліших технологій за допомогою скуповування невеликих іноземних конкурентів (таких як шведська Saab і корейська Daewoo), але цього аж ніяк не було достатньо, щоб відродити її колишню технологічну перевагу. Словом, за останні чотири десятиліття General Motors випробувала все, щоб зупинити свій занепад, крім виробництва кращих автомобілів, тому що намагатися виробляти кращі автомобілі — це... завеликий клопіт.

Звичайно, всі ці рішення в момент їх ухвалення, можливо, були, з точки зору General Motors, найкращими — зрештою вони дозволили компанії з мінімальними зусиллями виживати останні кілька десятків років, — але для Сполучених Штатів у цілому вони виявилися не такі вже й бездоганні. Величезний рахунок, який виставили американським платникам податків у вигляді пакета антикризових заходів, — найкращий тому доказ, але взагалі-то США могли б і виграти, якби змусили General Motors інвестувати в технології та обладнання, необхідні для виробництва якісніших автомобілів, а не дозволяли їй займатися лобіюванням, домагаючись протекціоністських законів, скуповувати конкурентів і перетворюватися на фінансову компанію.

Але всі ці заходи, що дозволяли General Motors із мінімальними зусиллями долати труднощі, у підсумку не пішли на користь навіть самій General Motors — якщо, звичайно, не прирівнювати компанію до її директорів і групи акціонерів, склад якої змінюється. Директори отримували невиправдано високі зарплати, публікуючи звіти про зростаючі доходи, які компанія, проте, отримувала не в результаті інвестицій у збільшення ефективності, а вичавлюючи все, що можна, з більш слабких учасників ринку — власних працівників, фірм-постачальників і їхніх співробітників. Керівники General Motors купували мовчазну згоду акціонерів, пропонуючи їм такі дивіденди та умови викупу акцій, що під загрозою опинилося майбутнє самої компанії. Акціонери не заперечували. Більшість з них вітали подібну практику, оскільки вони були тими самими міноритаріями, які не надто переймалися далеким майбутнім компанії, тому що в будь-яку хвилину вони могли її залишити, продавши всі акції (див. Факт № 2).

Приклад General Motors є вкрай повчальним для нас, бо візуалізує потенційні конфлікти між корпоративними та національними інтересами. Те, що добре для компанії, хай яким важливим воно видається, не завжди добре для країни. Це також висвітлює конфлікти між різними зацікавленими сторонами бізнесу компанії: те, що є добрим для одних, наприклад, для директорів і міноритарних акціонерів, які купили акції на короткий термін, може бути поганим для інших сторін, наприклад, працівників компанії та її постачальників. Нарешті, ця історія про те, як складно віднайти баланс між поточними та майбутніми потребами компанії. Тож те, чим живе General Motors сьогодні, завтра її може знищити.

Деякі читачі, навіть ті, кого вже переконали ці докази, можливо, все ще губляться в здогадах, чи не є США лише винятком, що підтверджує правило. Недостатнє регулювання — це, можливо, проблема для США, але в більшості інших країн проблема хіба не в зайвому регулюванні?

299 дозволів

На початку 1990-х років гонконгський англомовний діловий журнал Far Eastern Economic Review випустив спеціальний номер, присвячений Південній Кореї. В одній зі статей висловлювалося здивування, що незважаючи на необхідність отримати до 299 дозволів від 199 установ, щоб відкрити фабрику, Південна Корея за останні тридцять років нарощувала дохід на душу населення темпами 6 % на рік. Хіба це можливо? Як може країна з таким жорстким режимом регулювання розвиватися так швидко?

Перш ніж розібратися із цією загадкою, я мушу зазначити, що до 1990-х років нереально обтяжливі, здавалось би, вимоги законів поєднувалися з активним розвитком економіки не тільки в Південній Кореї. Аналогічна ситуація спостерігалася в Японії і на Тайвані протягом усіх років «економічного дива», від 1950-х по 1980-ті роки. Точно так само строго регулювалася в останні три десятиліття свого стрімкого зростання економіка Китаю. І навпаки, багато країн, що розвиваються, в Латинській Америці та Африці на південь від Сахари за останні тридцять років дерегулювали свою економіку, сподіваючись, що вжиті заходи почнуть стимулювати ділову активність і пришвидшать їхнє економічне зростання. Дивовижно, але, починаючи з 1980-х років, вони розвивалися значно повільніше, ніж у 1960–1970-х роках, коли їм, здавалося б, повинні були заважати занадто сильні обмежувальні закони (див. Факт № 7 і Факт № 11).

Перше пояснення загадки в тому, хай як дивно це здавалося більшості людей, які не мають досвіду в бізнесі, що бізнесмени завжди отримають 299 дозволів (якщо пощастить, подолавши деякі бар’єри за допомогою хабарів), якщо вони знають, що в результаті зароблять чималі гроші. Тому в країні, яка швидко зростає і в якій постійно виникають сприятливі можливості для бізнесу, навіть метушня з отриманням 299 довідок не змусить ділків відмовитися від реалізації нового бізнес-плану. Якщо згодом їх чекає, навпаки, маленький прибуток, то одержання навіть 29 довідок може виявитися занадто обтяжливим.

Причина, з якої окремі країни, що суворо регулювали бізнес, успішно демонстрували економічний розвиток, у тому, що переважна кількість законів насправді сприяє бізнесу.

Деякі закони допомагають бізнесу, не дозволяючи фірмам займатися діяльністю, яка на сьогодні дасть їм більше прибутків, але потім знищить спільні ресурси, необхідні всім економічно активним підприємствам. Наприклад, регулювання в рибництві може зменшити дохід окремих рибних господарств, але допоможе рибній промисловості загалом, бо збереже якість води, яку доведеться використовувати всім рибницьким фермам. Або інший приклад: можливо, це в інтересах окремих компаній — наймати на роботу дітей і занижувати їм зарплатню. Але широке використання дитячої праці знизить якість робочої сили в майбутньому, оскільки гальмуватиме фізичний і розумовий розвиток дітей. У цьому випадку заборона на дитячу працю буде в довгостроковій перспективі на користь усьому бізнес-сектору. Ще приклад: окремі банки можуть отримати вигоду від більш активного кредитування. Але коли цим шляхом підуть усі банки, врешті-решт можуть постраждати всі, оскільки подібна позикова діяльність підвищить ризик краху всієї системи, що ми і спостерігали під час глобальної фінансової кризи 2008 року. Обмеження на діяльність банків може допомогти їм у довгостроковій перспективі, навіть якщо на цей момент користі їм не дає (див. Факт № 22).

При цьому заборони йдуть на користь компаніям не лише з позицій довгострокової сталості. Іноді заборони сприяють бізнесу тим, що змушують компанії робити те, що і не відповідає, можливо, їхнім приватним інтересам, але в перспективі збільшує загальну продуктивність. Наприклад, фірми часто недостатньо інвестують у навчання співробітників. Відбувається це тому, що керівництво компаній боїться, чи не переманять їхніх працівників інші фірми, які бажають «поживитися за чужий рахунок», скориставшись їхніми зусиллями щодо підвищення кваліфікації персоналу. У подібній ситуації, коли держава вимагає від усіх фірм організації навчання співробітників, вона збільшує якість усієї робочої сили, що в підсумку піде на користь усім компаніям. Або інший приклад: у країні, що розвивається, якій необхідно імпортувати технології з-за кордону, уряд може допомогти бізнесу, заради його вищої ефективності в майбутньому, заборонивши імпорт застарілих зарубіжних технологій, які сьогодні принесуть імпортерам вищі прибутки, але залишать їх із безперспективною технікою і обладнанням.

Державне обмеження свободи бізнесу заради колективного інтересу капіталістичного класу описав ще Карл Маркс, назвавши державу «виконавчим комітетом класу капіталістів». Але не треба бути марксистом, щоб зрозуміти: заборони, що обмежують свободу окремих компаній, можуть сприяти колективним інтересам усього ділового сектору й навіть країни загалом. Інакше кажучи, є безліч обмежень, які працюють на бізнес, а не проти нього. Багато обмежень допомагають зберегти спільні ресурси, якими користуються всі компанії, а є й ті, які через систему певних примусів стимулюють бізнес до дій, які зрештою підвищують загальну продуктивність. Тільки погодившись із цим, ми зможемо зрозуміти, що значення має не абсолютна кількість обмежень, а їхні цілі та зміст.

Факт № 19. Незважаючи на падіння комунізму, ми продовжуємо жити в умовах планової економіки

Що вам розповідають

Падіння комунізму переконливо продемонструвало недоліки економічного планування. У складній сучасній економіці планування неможливе та й небажане. Лише децентралізовані рішення, віддані на відкуп ринковому механізму, що спирається на постійний пошук вигідних можливостей індивідуумами і компаніями, здатні підтримувати складну сучасну економіку. Слід відкинути хибне припущення про те, що ми можемо планувати щось у цьому складному світі, який постійно змінюється.

Чого вам не розповідають

Капіталістичні економіки здебільшого є плановими. Уряди капіталістичних країн так само практикують планування, хоча і більш обмежене, ніж централізоване планування за комунізму. Усі вони фінансують значну частину капіталовкладень у дослідження й розробки, а також в інфраструктуру. Більшість із них контролюють значну частку економіки, плануючи діяльність державних підприємств. Багато капіталістичних урядів планують майбутнє окремих промислових секторів через секторальну промислову політику, а подеколи й майбутнє національної економіки через індикативне планування. Важливо й те, що економіка сучасних капіталістичних країн формується значною мірою з великих корпорацій зі складною ієрархічною структурою, що планують свою діяльність до найменших деталей, навіть на транснаціональному рівні. Отже, питання навіть не в тому, планувати чи не планувати, а в тому, щоб планувати правильні речі на правильних рівнях.

Верхня Вольта з ракетами

У 1970-х роках багато західних дипломатів називали Радянський Союз «Верхньою Вольтою з ракетами». Це була велика образа — я маю на увазі, для Верхньої Вольти (перейменованої в 1984 році в Буркіна-Фасо), яку виставили типовою бідною країною, в той час коли вона й близько не стояла біля нижніх щаблів світового рейтингу бідності. Але це прізвисько стисло відображало проблеми радянської економіки.

Країні було до снаги відправляти людей у космос, але її громадяни вистоювали в довжелезних чергах за хлібом і цукром. Країна з легкістю штампувала міжконтинентальні балістичні ракети й атомні підводні човни, але не могла виготовити нормальний телевізор. Повідомлялося, що в 1980-х роках на другому місці серед причин найбільшої кількості пожеж у Москві — хочете вірте, хочете ні — були телевізори, що вибухали. Найкращі радянські вчені були не менш талановиті, ніж їхні колеги в капіталістичних країнах, але все інше в країні, здається, не відповідало капіталістичному стандарту. У чому ж була справа?

У гонитві за комуністичними ідеалами безкласового суспільства, заснованого на колективній власності на «засоби виробництва» (наприклад, обладнання, заводські будівлі, дороги), СРСР і його комуністичні союзники прагнули ідеалів повної зайнятості та рівності. Оскільки нікому не дозволялося володіти засобами виробництва, практично всіма підприємствами управляли професійні управлінці (за винятком дрібних ресторанчиків і перукарень), що перешкоджало появі далекоглядних підприємців, таких як Генрі Форд або Білл Ґейтс. За панівної ідеології загальної рівності керівник не міг заробити більше за чітко встановлену межу заробітної плати, хай яким успішним менеджером він був. У результаті цієї та низки інших причин — як-от брак стимулів до використання наявного технологічного потенціалу — зв’язок між виробництвом і споживачами так і не було налагоджено. Політика повної зайнятості за всяку ціну приводила до того, що для дисциплінарного впливу на працівників директори не могли застосовувати найстрашніше покарання — звільнення. Звідси і недбалість у роботі, і прогули — коли Горбачов намагався реформувати радянську економіку, він часто говорив про проблеми трудової дисципліни.

Звичайно, це не означає, що в комуністичних країнах ніхто не був зацікавлений добре працювати або відповідально управляти підприємством. Навіть у капіталістичних країнах ми не все робимо тільки заради грошей (див. Факт № 5), але комуністичні країни більше покладалися на альтруїстичну складову людської природи, і не без деякого успіху. З особливою романтикою ставилися до побудови нового суспільства на зорі комуністичної ери. Патріотизм у Радянському Союзі під час Другої світової війни і відразу після неї важко переоцінити. У всіх комуністичних країнах було чимало сумлінних директорів і робітників, які з професіоналізму та самоповаги все робили як слід. До речі, до 1960-х років ідеалістична зрівнялівка раннього комунізму поступилася місцем реалізму, і прогресивна оплата праці стала нормою, пом’якшуючи (але жодною мірою не знімаючи) проблеми стимулювання.

Незважаючи на це, система, як і раніше, функціонувала погано через нерезультативність комуністичної централізованої системи планування, яка вважалася більш ефективною альтернативою ринковій системі.

Комуністичне обґрунтування централізованого планування засновувалося на досить здоровій логіці. Карл Маркс і його послідовники стверджували, що фундаментальна проблема капіталізму — суперечність між суспільним характером процесу виробництва і приватним характером власності на засоби виробництва. У процесі економічного розвитку — або, марксистською мовою, розвитку продуктивних сил, — продовжує розвиватися поділ праці між компаніями, і в результаті компанії починають дедалі більше залежати одна від одної — інакше кажучи, посилюється суспільний характер процесу виробництва. Але, незважаючи на зростання взаємодії між компаніями, стверджували марксисти, самі компанії, як і раніше, залишаються в приватних руках, що унеможливлює координацію їхніх дій. Щоправда, певний координаційний потенціал «post factum» має коливання цін, але він обмежений, тож незбалансованість попиту і пропозиції, спричинена такою недостатньою координацією (за немарксистською термінологією), у підсумку призводить до періодичних економічних криз. У період економічної кризи, згідно з марксистською теорією, марно витрачається багато цінних ресурсів. Через брак попиту багато непроданих товарів викидається, від обладнання, що виробляє наразі непотрібні товари, позбавляються, працівників, які можуть і хочуть працювати, звільняють. З розвитком капіталізму, як прогнозували марксисти, ця систематична суперечність буде збільшуватися, і внаслідок цього економічні кризи ставатимуть дедалі жорсткішими, що врешті-решт призведе до падіння всієї системи.

Навпаки, за централізованого планування, стверджували марксисти, всі засоби виробництва перебувають у власності всього суспільства, і в результаті діяльність взаємозалежних суб’єктів господарювання може бути скоординована заздалегідь, у вигляді єдиного плану. Коли будь-яку потенційну помилку координації виправляють до того, як її допущено, економіці не доводиться переживати періодичні кризи, щоб збалансувати пропозицію і попит. За централізованого планування економіка робитиме тільки те, що необхідно. Жодні ресурси ніколи не будуть простоювати, оскільки економічні кризи припиняться. Тому централізована система планування управлятиме економікою значно ефективніше, ніж ринкова система.

Так, принаймні, свідчила теорія. На жаль, на практиці централізоване планування працювало не так добре. Основна проблема полягала в складності. Можливо, марксисти й мали рацію, вважаючи, що розвиток продуктивних сил шляхом підвищення взаємозалежності різних сегментів капіталу приводить до збільшення необхідності централізованого планування. Але вони не усвідомили, що це ускладнює саму економіку, роблячи завдання централізованого планування важчим.

Централізоване планування працювало, коли цілі були не надто амбітними і зрозумілими, що видно з успіхів початкового етапу радянської колективізації, де головним завданням було виробити порівняно невелику кількість основних продуктів у великих обсягах (сталь, трактори, зерно, картопля тощо). Але в міру того, як економіка розвивалася і з’являлися дедалі різноманітніші товари, реальні та потенційні, її планування ставало чимраз важчим. Звичайно, із піднесенням економіки можливості планування також збільшилися, завдяки розповсюдженню адміністративних умінь, математичних методів планування і комп’ютерів. Але розвитку можливостей планування виявилося недостатньо, аби впоратися зі зростаючою складністю економічної системи.

Очевидним рішенням було обмеження асортименту продукції, але цей крок призвів до величезної невдоволеності попиту. Та й за зменшеного асортименту економіка залишалася надто складною для планування. Вироблялося багато товарів, які не знаходили попиту та залишалися нерозпроданими, і водночас спостерігалася нестача багатьох інших продуктів, що породжувало повсюдні черги. Коли у 1980-х роках комунізм почав занепадати, до системи, яка була дедалі неспроможнішою виконувати свої обіцянки, ставилися із таким цинізмом, що в комуністичних країнах жартували: «Ми вдаємо, що працюємо, а вони вдають, що нам платять».

Не дивно, що одразу як за падінням Берлінської стіни правлячі комуністичні партії в усьому соціалістичному блоці були позбавлені влади, від централізованого планування повсюдно відмовилися. Навіть такі країни, як В’єтнам і Китай, які нібито зберегли комуністичну ідеологію, від централізованого планування поступово відмовлялися, хоча держави, як і раніше, зберігали над економікою істотний контроль. Отже, всі ми тепер живемо в умовах ринкової економіки (якщо ви, звичайно, не мешканець Північної Кореї або Куби). Планування більше немає. Чи воно таки існує?

Планування є, воно таки існує

Те, що комунізм зник, на практиці не означає, що припинило своє існування і планування. Уряди капіталістичних країн також застосовують планування, хоча і не таке всеосяжне, як централізоване, що здійснювало керівництво комуністичних країн.

Навіть у капіталістичній економіці бувають ситуації, коли централізоване планування виявляється значно ефективнішим — наприклад, війна. Так, у роки Другої світової війни економіка провідних капіталістичних країн, які брали в ній участь — США, Великої Британії та Німеччини, — була в усьому, крім назви, цілковито плановою.

Проте не це найголовніше. Більшість капіталістичних країн успішно використовують так зване індикативне, або рекомендаційне, планування. За нього уряд капіталістичної країни визначає широкі цілі за ключовими економічними показниками (наприклад, інвестиції в стратегічні галузі, розвиток інфраструктури, експорт) і працює для їх досягнення, не протиставляючи себе приватному сектору, а разом з ним. На відміну від централізованого планування, де-юре встановлені в межах визначених цілей завдання не є обов’язковими для досягнення. Звідси і назва — «рекомендаційне планування». Утім де-факто уряд усіляко намагається домогтися виконання поставлених цілей, використовуючи наявні в його розпорядженні «калачі» (субсидії, надання монопольних прав) і «бичі» (закони, вплив через державні банки).

У 1950–1960-х роках Франція за допомогою індикативного планування досягла великого успіху в стимулюванні інвестицій і технічних інновацій, наздогнавши британську економіку і ставши другою в Європі промисловою державою. Інші європейські країни, такі як Фінляндія, Норвегія і Австрія, в 1950–1970-х роках теж успішно застосовували індикативне планування для модернізації економіки. Країни східноазійського «економічного дива» — Японія, Корея і Тайвань — також використовували індикативне планування в 1950–1980-х роках. Не можна сказати, що весь цей досвід рекомендаційного планування був успішним. Наприклад, в Індії він виявився провальним. Проте приклади країн Європи та Східної Азії доводять, що в деяких формах планування цілком сумісне з капіталізмом і навіть сприяє капіталістичному розвитку.

Але навіть не займаючись явно плануванням усієї економіки, нехай і рекомендаційним, уряди більшості капіталістичних країн, удаючись до стратегічного планування, постійно перебувають у процесі прийняття і коригування управлінських рішень, здатних вплинути на розвиток усієї економіки (див. Факт № 12).

Більшість капіталістичних країн планують і формують майбутнє низки найстратегічніших галузей економіки за допомогою так званої селективної промислової політики. До неї вдавались свого часу і країни Європи, і Східної Азії. Селективний підхід у підтримці обраних блоків індустрії застосовували також Швеція та Німеччина, які вочевидь уникали рекомендаційного планування.

У більшості капіталістичних країн держава володіє істотною часткою національної економіки, а часто і управляє нею через державні підприємства (ДП). ДП часто бувають у важливих секторах інфраструктури (таких як залізниця й автомобільні дороги, повітряні й морські порти) або в основних галузях обслуговування (водопостачання, електромережі, поштова служба), але трапляються і в промисловості або фінансах (докладніше з ДП можна ознайомитися в розділі «Експлуатація людини людиною» моєї книжки «Злі самаритяни»). Частка ДП у національному продукті може доходити до двадцяти з гаком відсотків, як у випадку Сінгапуру, або не підніматися вище одного відсотка, як у випадку США, але в середньому по світу вона становить 10 %. Якщо держава планує діяльність ДП, це означає, що істотна частина економіки середньостатистичної капіталістичної країни планується безпосередньо. Якщо ми згадаємо, що ДП зазвичай створюються в галузях, що здійснюють величезний вплив на решту економіки, непрямий ефект планування, здійснюваного через ДП, виявиться ще більшим, ніж можна припустити, виходячи із частки ДП у виробництві валового національного продукту.

У всіх капіталістичних країнах уряд планує картину майбутнього національної промисловості через фінансування значної частки (20–50 %) наукових розробок. Цікаво, що США в цьому сенсі — одна з найбільш планових капіталістичних економік. З 1950-х до 1980-х років частка державного фінансування науково-дослідної діяльності на «вільному» ринку США становила, залежно від року, від 47 % до 65 %, проти приблизно 20 % у Японії й Південній Кореї та менше 40 % у деяких європейських країнах (наприклад, у Бельгії, Фінляндії, Німеччині, Швеції)62. З 1990-х років ця частка зменшилася, оскільки із закінченням «холодної війни» зменшилося фінансування багатьох військових розробок. Але все одно в США роль уряду у фінансуванні досліджень, як і раніше, вища, ніж у багатьох інших капіталістичних країнах. Прикметно, що більшість галузей, де США зберігають світове лідерство, — це галузі, у яких дослідження і розробки отримують щедрі урядові асигнування через військові програми (комп’ютери, напівпровідники, авіабудування тощо) та через проекти в галузі охорони здоров’я (наприклад, фармакологія і біотехнологія). Звісно, з 1980-х років обсяг державного планування в більшості капіталістичних країн зменшився, не в останню чергу через розквіт у цей період ринкової ідеології. Індикативне планування в більшості країн було згорнуто, зокрема в тих країнах, де воно йшло успішно. У багатьох країнах, хоча й не у всіх, приватизація призвела до падіння частки ДП у виробництві національного продукту й інвестиціях. Обсяг частки державного фінансування в загальному фінансуванні розробок також знизився практично у всіх капіталістичних країнах, хоча в більшості випадків не значно. Однак я б сказав, що, незважаючи на відносне зменшення масштабів державного планування за останній період, у капіталістичній економіці продовжує діяти потужне та дедалі активніше планування. Чому я так стверджую?

Планувати чи не планувати — не в цьому питання

Припустімо, у компанії з’явився новий генеральний директор і сказав: «Я свято вірю в ринкові сили. У нашому мінливому світі не можна дотримуватися жорсткої стратегії, треба зберігати максимально можливу гнучкість. Тож відтепер кожен у цій компанії буде керуватися мінливими ринковими цінами, а не якимось твердим планом». Як ви думаєте, що станеться? Чи зрадіють працівники приходу нового лідера з поглядами, що відповідають віянням XXI століття? Чи будуть акціонери вітати його ринковий підхід і винагородять його підвищенням зарплати?

Він не протримається на посаді й тижня. Люди скажуть, що він не має якостей керівника. Його звинуватять у відсутності «бачення» (як одного разу висловився Джордж Буш-старший). Головна особа, відповідальна за ухвалення рішень, заявлять йому, мусить бути готовою формувати майбутнє компанії, а не пускати все на самоплив. Сліпо слідувати ринковій кон’юнктурі — так бізнес не роблять, скажуть вони.

Натомість від нового генерального директора очікували б щось на зразок таких слів: «Ось де наша компанія перебуває сьогодні. Ось куди я хочу привести її через десять років. Щоб дістатися туди, ми розроблятимемо нові напрямки А, Б і В, а напрямки Г і Д згортатимемо. Наше дочірнє підприємство в галузі Г буде продано. Ми закриємо у своїй країні філію в галузі Д, але частина виробництва, можливо, буде переведена в Китай. Щоб розвивати наше підприємство в галузі А, нам доведеться вкладати в нього частину доходів наявних напрямків. Щоб закріпити свою присутність у галузі Б, нам треба вступити в стратегічний альянс з японською Kaisha Corporation, у зв’язку із чим, можливо, доведеться постачати їм деяку нашу продукцію за ціною, нижчою від ринкової. Щоб додати в нашу сферу діяльності напрямок В, у найближчі п’ять років доведеться збільшити інвестиції в дослідження та розробки. Усе це може в недалекому майбутньому привести компанію в цілому до фінансових втрат. Якщо це трапиться, то так тому і бути. Тому що це ціна, яку ми повинні заплатити заради нашого кращого майбутнього». Інакше кажучи, генерального директора уявляють як «людину із планом».

Бізнес-підприємства планують свою діяльність — іноді до найменшої дрібнички. Власне, звідси Маркс і запозичив ідею централізованого планування в межах усієї економіки. Коли він вів мову про планування, насправді жодна держава його не практикувала. У ті часи планували свою діяльність тільки фірми. А Маркс передбачив, що «раціональний» плановий підхід капіталістичних компаній згодом виявиться досконалішим за марнотратну анархію ринку і тому, рано чи пізно, пошириться на всю економіку. Звичайно, він критикував планування всередині компанії як деспотизм капіталістів, але був упевнений, що тільки-но приватну власність скасують й капіталісти будуть знищені як клас, то раціональні зерна цього деспотизму будуть виділені та поставлені на службу суспільному благу.

З розвитком капіталізму в різних галузях економіки дедалі більше починають панувати великі корпорації. Це означає, що частка капіталістичної економіки, охоплена плануванням, зростає. Наведу конкретний приклад: сьогодні, залежно від оцінок, від третини до половини міжнародної торгівлі складають операції між різними підрозділами транснаціональних корпорацій.

Герберт Саймон, лауреат Нобелівської премії з економіки 1978 року, піонер досліджень економічних організацій (див. Факт № 16), коротко виклав цю думку в одній з останніх своїх статей «Організації та ринки», опублікованій у 1991 році. Якби марсіянин, не обтяжений упередженнями, прилетів на Землю і глянув на нашу економіку, міркував Саймон, чи зробив би він висновок, що земляни живуть в умовах ринкової економіки? Ні, відповідав учений, він би напевно дійшов висновку, що земляни живуть в «організаційній економіці» — у тому сенсі, що левова частка економічної діяльності на Землі координується в межах фірм (організацій), а не через ринкові операції між цими фірмами. Якщо позначити фірми зеленим кольором, а ринки — червоним, говорив Саймон, наш марсіянин побачив би «великі зелені ділянки, з’єднані між собою червоними лініями», а не «мережу червоних ліній, що з’єднують зелені цятки»63. І ми ще вважаємо, що планування зникло.

Саймон не вів мову про державне планування, але якщо ми додамо його сюди, то економіка сучасних капіталістичних країн виглядатиме ще більш плановою, ніж у його прикладі з марсіянином. З одного боку, планування ведеться всередині корпорацій, а з другого боку, працюють різні види державного планування, і в цілому виходить, що сучасна капіталістична економіка планується дуже ретельно. З усіх цих спостережень випливає один цікавий висновок: економіка багатих країн планується більшою мірою, ніж економіка бідних, із тієї причини, що перші ширше охоплені діяльністю великих корпорацій, а вплив держави там часто глибший (хоча часто і менш помітний, тому що здійснюється більш м’яко).

Отже, питання не в тому, планувати чи не планувати. Питання в рівнях та формах планування різних видів діяльності. Упередження проти планування, хоча і зрозуміле після невдач комуністичного централізованого планування, змушує нас помилково інтерпретувати справжню природу сучасної економіки, в якій і політика держави, і корпоративне планування, і ринкові відносини рівнозначно важливі та перебувають у складній взаємодії. Звісно, за відсутності ринків ми отримаємо всі вади радянської системи. Але вважати, що можна жити одним лише ринком, — усе одно що вважати, ніби можна їсти одну сіль, тому що вона необхідна для життя.

Факт № 20. Рівність можливостей може бути несправедливою

Що вам розповідають

Багатьох людей пригнічує нерівність. Але є різні прояви рівності. Коли ви винагороджуєте людей однаково, незалежно від витрачених ними зусиль і їхніх досягнень, більш талановиті й працьовиті втрачають стимул працювати. У підсумку отримуємо рівність результатів. Це погана ідея, як засвідчило падіння комунізму. Ми ж прагнемо до рівності можливостей. Наприклад, не тільки несправедливо, але й неефективно, якщо чорношкірий студент в умовах апартеїду Південно-Африканської Республіки не має можливості відвідувати кращі, «білі», університети, навіть якщо він добре вчиться. Людям потрібно надавати рівні можливості. Однак і несправедливо, і неефективно впроваджувати політику рівноправності та починати зараховувати менш талановитих студентів тільки тому, що вони чорношкірі або з неблагополучних родин. Намагаючись зрівняти результати, ми не лише втрачаємо таланти, а й караємо тих, хто має найкращі здібності й докладає найбільше зусиль.

Чого вам не розповідають

Рівність можливостей — відправна точка для справедливого суспільства. Але цього недостатньо. Звичайно, окремих людей варто винагороджувати за хорошу роботу, але питання в тому, чи змагаються вони в тих само умовах, що і їхні конкуренти. Якщо дитина погано вчиться в школі, тому що голодна та нездатна зосередитися на уроці, не можна сказати, що вона показує погані результати в навчанні тому, що має менші здібності, ніж інші. Справедливу конкуренцію можна забезпечити тільки тоді, коли дитина нормально харчується — вдома, де її забезпечує родина, і в школі, де її годують за безкоштовною програмою шкільного харчування. Якщо не буде створено рівності вихідних умов (наприклад, усі батьки отримують дохід, вищий від певного порогового мінімуму, що дозволяє їхнім дітям не голодувати), рівні можливості, як-от безкоштовне навчання, мало що значать.

Більший католик, ніж Папа?

У Латинській Америці люди часто користуються виразом, що хтось «більший католик, ніж Папа Римський» («mas Papista que el Papa»). Цією фразою можна описати тенденцію, що спостерігається в суспільствах на інтелектуальній периферії: застосовувати доктрини — релігійні, економічні, соціальні — більш жорстко, ніж у країнах, де ці доктрини було створено.

Корейці, народ, до якого я належу, — напевно, чемпіони в тому, щоб «бути більшими католиками, ніж папа римський» (не в буквальному сенсі — католиків серед них лише приблизно 10 %). Корея — країна немаленька. Сукупне населення Північної і Південної Кореї, які до 1945 року впродовж майже тисячоліття були однією країною, сьогодні становить майже 70 мільйонів осіб. Але країна опинилася в епіцентрі інтересів гігантів: Китаю, Японії, Росії та США. Тому ми звикли переймати ідеологію когось із «великих», стаючи більш ортодоксальними, ніж вони самі. Коли ми визнали комуністичні переконання (у «північан»), то стали більшими комуністами, ніж росіяни. Коли ми з 1960-х по 1980-ті роки практикували державний капіталізм японського стилю (у «південців»), то були більшими прихильниками державного капіталізму, ніж японці. Сьогодні, перемкнувшись на капіталізм американського типу, ми читаємо американцям лекції про переваги вільної торгівлі та всіляко соромимо їх за дерегуляцію фінансових ринків і ринків праці.

Тому цілком природно, що до початку XIX століття, коли перебували у сфері китайського впливу, ми були більшими конфуціанцями, ніж китайці. Конфуціанство, якщо хтось не знає, — це культурно-моральна система, заснована на вченні Конфуція. Таким є латинізоване ім’я китайського політичного філософа Кунцзи, який жив у V столітті до нашої ери. Спостерігаючи сьогодні економічні успіхи деяких конфуціанських країн, багато хто вважає, що ця культура краще за інші сприяє економічному розвитку, однак це була типова феодальна ідеологія, і тільки в другій половині XX століття її стали адаптувати до вимог сучасного капіталізму64.

Як і більшість інших феодальних ідеологій, конфуціанство підтримувало сувору соціальну ієрархію, яка обмежувала для людей вибір роду занять, що визначається їхнім народженням. Така система не давала талановитим людям із нижчих каст піднятися вище від свого статусу. У конфуціанстві існував принциповий поділ між хліборобами, які вважалися основою суспільства, та іншими трудовими класами. Сини хліборобів могли скласти іспит для вступу на державну цивільну службу (надзвичайно важкий) і увійти до панівного класу, хоча на практиці таке траплялося рідко. Синів ремісників і купців до іспиту не допускали взагалі, хоч би якими розумними вони були.

Китай, як місце народження Конфуція, дозволив собі обрати більш прагматичний підхід до інтерпретації класичних доктрин і дав можливість людям з торгово-ремісничого класу складати іспит на державну посаду. Корея — будучи більш конфуціанською, ніж сам Конфуцій, — непохитно дотримувалася теорії і відмовлялася брати на службу талановитих людей на підставі того, що вони народилися «не в тих» батьків. Тільки після звільнення від японського колоніального панування (1910–1945 роки) традиційну кастову систему було повністю скасовано, і Корея стала країною, де походження не встановлює стелю для особистих успіхів. Утім упередження проти ремісників (сучасними словами — інженерів) і торговців (сучасними словами — бізнес-менеджерів) продовжувало існувати ще кілька десятиліть, поки розвиток економіки не зробив ці професії привабливішими.

Зрозуміло, не тільки феодальна Корея відмовляла людям у рівності можливостей. Європейські феодальні суспільства існували в межах аналогічних систем, а в Індії кастова система діє до цього часу, хоча і неофіційно. Рівних можливостей не надавали людям не тільки на рівні каст. До Другої світової війни більшість суспільств відмовляли жінкам у праві бути обраними на державну посаду; по суті, їм узагалі відмовляли в політичному громадянстві та навіть не дозволяли голосувати. Донедавна деякі країни обмежували доступ до освіти та роботи за расовими мотивами. У кінці XIX — на початку XX століття США забороняли імміграцію «небажаних» рас, особливо азіатів. Південно-Африканська Республіка в роки режиму апартеїду мала окремі університети для білих і окремі, з дуже мізерним фінансуванням, — для інших («кольорових» і чорношкірих).

Як бачимо, більшість людей у світі тільки недавно були в тому положенні, коли їм забороняли рухатися вперед через їхню приналежність до певної раси, статі або касти. Рівні можливості — досягнення, яке треба цінувати.

Ринки звільняють?

Багато формальних правил, які обмежують рівність можливостей, були знищені за кілька останніх поколінь. Здебільшого це відбулося в результаті політичної боротьби дискримінованих — такої як чартистські вимоги загального виборчого права (для чоловіків) у Великій Британії в середині XIX століття, рух за громадянські права чорношкірих у США в 1960-х роках, боротьба проти апартеїду в Південно-Африканській Республіці у другій половині XX століття та нинішня боротьба нижчих каст в Індії. Без цих та численних інших виступів жінок, пригноблених рас і нижчих каст ми б і досі жили в світі, де обмеження прав людей за принципом «лотереї народження» вважалося б природним.

У цій боротьбі проти нерівних можливостей дуже допомагав ринок. Коли виживання забезпечується тільки ефективністю, вказують економісти, в ринкові операції не можуть утрутитися расові або політичні забобони. Мілтон Фрідман коротко сформулював це у своїй книжці «Капіталізм і свобода»:

Той, хто купує хліб, не знає, ким була вирощена пшениця, з якої цей хліб випечений: комуністом чи республіканцем... негром чи білим.

Отже, стверджує Фрідман, рано чи пізно расизм буде знищений ринком або принаймні істотно ним обмежений, оскільки працедавці-расисти, які бажають наймати тільки білих, будуть витіснені роботодавцями більш широких поглядів, які наймають на роботу найкращі таланти, незалежно від їхньої раси.

Цю тезу показово ілюструє той факт, що навіть сумновідомому режиму апартеїду в Південно-Африканській Республіці довелося призначити японців «почесними білими». Японських топ-менеджерів, керівників місцевих заводів компаній Toyota і Nissan, ніяк не можна було відправити жити в Соуето та подібні поселення, де, за законами апартеїду, повинні жити не білі. Тому південноафриканці — прихильники переваги білих змушені були наступити на горло власній гідності і, якщо вони хотіли роз’їжджати на японських автомобілях, мали вдавати, що японці — то білі. Така сила ринку.

Сила ринку як «урівнювача» проявляється значно частіше, ніж нам здається. Британський письменник Алан Беннетт уїдливо показує у своїй екранізованій п’єсі «Хлопчики історії», що студенти з груп населення, які зазнають дискримінації, як правило, мають менше інтелектуальної та соціальної впевненості в собі і тому перебувають у невигідному становищі під час вступу в елітні університети і, як наслідок, на високооплачуваній роботі. Очевидно, що університети не зобов’язані реагувати на вимоги ринку так само швидко, як фірми. Однак якби якийсь університет постійно втілював політику дискримінації щодо етнічних меншин або дітей з пролетарських сімей і брав тільки людей «правильного» походження, незважаючи на їхні нижчі здібності, потенційні роботодавці рано чи пізно почали б віддавати перевагу випускникам нерасистських університетів. Якщо університет, який дотримується вузьких поглядів, бажає набирати найкращих студентів, то рано чи пізно він муситиме відмовитися від своїх забобонів.

Зважаючи на все сказане вище, заманливо буде заявити, що коли ви забезпечите рівність можливостей, позбавлену будь-якої формальної дискримінації, крім дискримінації за здобутками, то ринок за допомогою механізму конкуренції позбудеться останніх залишків упереджень. Але це тільки початок. Щоб побудувати по-справжньому справедливе суспільство, потрібно зробити значно більше.

Кінець апартеїду та «суспільство-капучино»

Хоча ще занадто багато людей відчувають упередженість щодо тієї або іншої раси, малозабезпечених, нижчих каст і жінок, сьогодні мало хто стане відкрито заперечувати принцип рівних можливостей. Але далі думки розходяться. Деякі стверджують, що рівність має закінчуватися рівністю можливостей. Інші, і я в тому числі, вважають, що простої рівності можливостей недостатньо.

Економісти — прихильники вільного ринку застерігають, що якщо ми спробуємо зрівняти винагороду за ті або інші дії, а не тільки можливості такі дії здійснювати, то ми розвинемо у людей небажання сумлінно працювати й пропонувати новаторські рішення. Чи станете ви працювати на совість, якщо знатимете, що, хай як ви старалися, заплатять вам стільки, скільки й тому, хто працює абияк? Чи не тому китайські сільськогосподарські комуни при Мао Цзедуні спіткала така поразка? Якщо ви обклали багатих невідповідним податком і пустили вторговану суму на фінансування соціального забезпечення, хіба багаті не втратять стимул створювати багатство, а бідні — стимул працювати, бо їм гарантований мінімальний рівень життя, незалежно від того, як вони працюють — і чи працюють узагалі (див. Факт № 21)? Таким чином, заявляють економісти, намагаючись зменшити нерівність результатів, втрачає кожен (див. Факт № 13).

Безумовно, надмірні спроби зрівняти результати праці — скажімо, ті, якими славиться маоїстська комуна, де практично немає жодного зв’язку між докладеними людиною зусиллями та одержаною за них винагородою, — справлять негативний вплив на ставлення до роботи. Це теж несправедливо. Але я переконаний, що деякий ступінь зрівняльного підходу до винагородження за працю теж потрібен, якщо ми хочемо побудувати справді справедливе суспільство.

Щоб люди отримали користь від наданих рівних можливостей, необхідно мати змогу ними скористатися. Зовсім не важливо, що чорношкірі південноафриканці тепер мають таку саму можливість отримати високооплачувану роботу, що і білі, якщо для цієї роботи чорношкірим недостатньо освіти. Не має значення, що чорношкірі тепер можуть вступати в кращі університети (які раніше призначалися «тільки для білих»), якщо їм усе одно доводиться відвідувати школи з мізерним фінансуванням і малокваліфікованими вчителями, частина яких сама ледве вміє читати і писати.

Для більшості чорношкірих дітей у Південно-Африканській Республіці нещодавно набуті рівні права для вступу до престижних університетів не означають, що вони можуть там навчатися. Тамтешні школи, як і раніше, бідні та ними погано управляють. Не можна сказати, що малокваліфіковані вчителі в цих школах раптом порозумнішали після позбавлення від апартеїду. Батьки цих дітей, як і раніше, сидять без роботи (навіть офіційний рівень безробіття, який істотно недооцінює істинний рівень безробіття в цій країні, що розвивається, становить 26–28 % і є одним з найвищих у світі). Для них право вступити в кращі університети — це нездійсненна мрія. Тому Південно-Африканська Республіка після апартеїду перетворилася в так зване «суспільство-капучино»: коричнева рідина на денці й тонкий шар білої піни над нею, злегка припорошений какао.

Економісти — прихильники вільного ринку скажуть вам, що ті, у кого немає освіти, рішучості й підприємницької енергії, повинні звинувачувати тільки себе. Чому люди, які працювали щосили і здобули університетську освіту, незважаючи на всі труднощі, повинні винагороджуватися так само, як і ті вихідці з низів, що ведуть життя дрібних злочинців?

Аргумент справедливий. Ми не можемо і не повинні пояснювати вчинки людини одним тільки впливом середовища, в якому вона виросла. Люди відповідальні за те, чого вони досягли в житті.

Проте хоча цей аргумент і справедливий, він — лише частина загальної картини. Люди народжуються не у вакуумі. Соціально-економічне середовище, в якому вони живуть, накладає суттєві обмеження на те, що вони можуть робити. І навіть на те, що вони хочуть робити. Середовище може змусити вас відмовитися від деяких речей, навіть не намагаючись щось зробити для їх досягнення. Наприклад, багато обдарованих дітей представників робітничого класу у Великій Британії навіть не намагаються йти до університетів, тому що університет — «це не для них». Подібне ставлення потроху змінюється, але я ще пам’ятаю знятий наприкінці 1980-х років документальний фільм BBC, у якому старий шахтар і його дружина називають «зрадником робітничого класу» одного зі своїх синів, який здобув освіту в університеті й став учителем.

Покладати всю провину на соціально-економічне середовище —дурниця, але так само помилково вважати, що люди здатні досягти всього, якщо будуть лише «вірити в себе» та докладуть достатньо зусиль, як люблять нам розповідати голлівудські фільми. Рівність можливостей не має сенсу для тих, у кого не вистачає шансів ними скористатися.

Цікавий випадок Алехандро Толедо

Сьогодні жодна країна не перешкоджає дітям з бідних сімей відвідувати школу, але багато дітей у бідних країнах не можуть піти вчитися, тому що не мають коштів оплатити навчання. Навіть у країнах з безкоштовною загальною освітою діти з бідних родин приречені погано вчитися, незалежно від своїх здібностей. Деякі з них не їдять удома і не ходять на обід у школі. Тому їм важко зосередитися, і результат успішності цілком передбачуваний. У деяких випадках їхній інтелектуальний розвиток затримується через нестачу повноцінного харчування у ранні роки життя. Ці діти частіше хворіють і тому частіше пропускають заняття. Якщо їхні батьки неписьменні і/або змушені багато працювати, нікому допомогти дитині з домашніми завданнями, тоді як дітям із середнього класу допомагають батьки, а у багатьох дітей є приватні викладачі. Незалежно від того, чи допомагають у навчанні дітям з бідних сімей батьки, вони можуть не встигати робити домашні завдання, якщо їм доводиться наглядати за молодшими братами і сестрами або пасти кіз.

Тому якщо ми погоджуємося, що не можна карати дітей за те, що в них бідні батьки, то ми повинні забезпечити всім дітям якийсь мінімум їжі, медичного обслуговування та допомоги в навчанні. Багато що можна реалізувати через державну політику, як це відбувається в деяких країнах: безкоштовні шкільні сніданки, щеплення, базові профілактичні огляди і невелика допомога у виконанні домашніх завдань після уроків, яку надають учителі або репетитори, яких школа шукає в іншому місці. Але багато що має бути реалізовано в родині, оскільки школи можуть забезпечити тільки таку підтримку.

Тому, якщо ми хочемо надати дітям мінімально рівні шанси, доходи батьків повинні бути хоча б приблизно рівні. Без цього навіть безкоштовне навчання в школі, безкоштовні шкільні сніданки, безкоштовні щеплення тощо не забезпечать дітям реальної рівності можливостей.

І в дорослому житті також має бути забезпечено певну рівність проміжних можливостей. Добре відомо, що людині, яка довго залишалася без роботи, дедалі важче повернутися на ринок праці. Але втратить хтось роботу чи ні — визначається не тільки «цінністю» цієї людини. Чимало людей втрачають роботу через те, що вирішують перейти в галузь, яка спочатку здавалася перспективною, але з того часу зазнала серйозного удару від раптового зростання конкуренції на міжнародному ринку. Мало хто з американських робітників сталеливарних заводів або британських верфей, які прийшли в свої галузі в 1960-х роках, — як, узагалі-то, і всі інші, — зумів би передбачити, що до початку 1990-х років їхні галузі будуть практично знищені конкуренцією японців і корейців. Чи справедливо, що цим людям доводиться непропорційно страждати, бо їх викинуто на узбіччя історії?

Звичайно, на ідеальному вільному ринку таке не повинно стати проблемою, оскільки американські сталевари і британські суднобудівники можуть отримати роботу в галузях, що розширюються. Але чи багато ви знаєте колишніх американських сталеварів, які стали комп’ютерними інженерами, або колишніх британських суднобудівників, які перекваліфікувалися в інвестиційних банкірів? Якщо таке й відбувається, то вкрай рідко.

Більш справедливо було б допомагати звільненим робітникам розпочати нову кар’єру, надаючи їм гідну допомогу з безробіття, медичне страхування, навіть коли вони залишилися без місця, пропонуючи програми перепідготовки та допомогу в пошуках роботи, що особливо добре вдається скандинавським країнам. Як я писатиму далі в цій книжці (див. Факт № 21), цей підхід може виявитися продуктивнішим для економіки в цілому.

Так, теоретично чистильник взуття з бідного провінційного містечка в Перу може вступити в Стенфордський університет і здобути там науковий ступінь, що вдалося зробити колишньому президенту Перу Алехандро Толедо, але на одного Толедо припадають мільйони перуанських діточок, які не відвідували навіть середню школу. Так, звичайно, можна сказати, що всі ці мільйони бідних перуанських діточок — ледачі нездари, а Толедо показав, що і вони могли б потрапити в Стенфордський університет, якби доклали чималих зусиль. Але думаю, значно справедливіше сказати, що Толедо — виняток. Без рівності проміжних можливостей (наприклад, доходу батьків), бідні не зможуть на повну скористатися рівністю початкових можливостей.

Порівняння соціальної мобільності в різних країнах підтверджує ці аргументи. Згідно з докладним аналізом, здійсненим групою дослідників у Скандинавії і США, скандинавські країни відрізняються вищою соціальною мобільністю, ніж Велика Британія, яка, своєю чергою, має більшу соціальну мобільність, ніж США65. Не випадково, що краще розвинене соціальне забезпечення, то вища мобільність. Зокрема, загальна низька мобільність у США здебільшого пояснюється низькою мобільністю у нижчих верствах суспільства, із чого можна зробити висновок, що саме недостатній гарантований базовий дохід не дозволяє дітям з бідних сімей скористатися рівними можливостями.

Надмірне зрівнювання проміжних можливостей є шкідливим, хоча що саме вважати надмірним — питання відкрите. Проте рівності початкових можливостей недостатньо. Якщо ми не створимо середовище, де кожному забезпечено певні мінімальні шанси, через гарантію мінімального доходу, освіти та охорони здоров’я, то не можна говорити, що ми створили справедливу конкуренцію. В умовах, коли декому доводиться бігти стометрівку з гирями на ногах, та обставина, що нікому не віддають переваги, не робить результати забігу справедливими. Рівні можливості на старті абсолютно необхідні, але недостатні для побудови по-справжньому справедливого й ефективного суспільства.

Факт № 21. У «великій державі» люди більш відкриті для змін

Що вам розповідають

«Велика держава» — це погано для економіки. Формування «держави загального добробуту» відбулося через бажання бідних верств населення полегшити своє життя у процесі пристосування до мінливих запитів ринку за рахунок багатих. Коли багатих оподатковують з метою допомоги з безробіття, страхування, медичного обслуговування та забезпечення інших соціальних благ, це не тільки робить бідних ледачими і багатих позбавляє стимулу накопичувати багатство, а й робить економіку менш динамічною. Під захистом «держави загального добробуту» люди не відчувають потреби пристосовуватися до нових реалій ринку та перешкоджають тим самим змінам у своїй професії та організації роботи, необхідним для динамічного регулювання економіки. Не потрібно навіть згадувати невдачі комуністичних країн. Погляньте, як бракує динамізму Європі, з її роздутою системою соцзабезпечення, порівняно із бурхливою життєвою активністю в США.

Чого вам не розповідають

Ретельно продумана система «держави загального добробуту» може спонукати людей випробовувати нові можливості з професіями та бути не менш, а більш відкритими до змін. Це одна із причин, чому в Європі торговельний протекціонізм користується меншою популярністю, ніж у США. Європейці не сумніваються, що навіть якщо під впливом міжнародної конкуренції їхні галузі будуть згорнуті, самі вони збережуть колишній рівень життя (завдяки допомозі з безробіття) та отримають можливість перепідготовки (на державні субсидії). Американці знають, що втрата роботи може означати для них значне падіння рівня життя і навіть кінець кар’єри. Ось чому європейські країни з найбільш розвиненими системами соцзабезпечення, такі як Швеція, Норвегія і Фінляндія, змогли розвиватися швидше або, принаймні, настільки само швидко, як США, навіть у період «американського відродження» після 1990-х років.

Найдавніша у світі професія?

Представники різних професій в одній християнській країні обговорювали, яка професія найдавніша.

Лікар сказав: «Що Бог зробив спочатку з людьми? Здійснив хірургічну операцію — створив Єву з ребра Адама. Найдавніша професія — медична».

«Неправда, — заперечив архітектор. — Перше, що він зробив, — побудував світ із хаосу. Те саме роблять й архітектори — створюють із хаосу порядок. Наша професія — найдавніша».

Терпляче вислухавши їх, політик посміхнувся і запитав: «А хто створив той хаос?».

Можливо, медик — не найдавніша професія на Землі, але одна з найпопулярніших у світі. Але в жодній країні вона не користується більшою популярністю, ніж у мене на батьківщині, у Південній Кореї.

Дослідження, здійснене в 2003 році, показало, що четверо із п’яти «університетських абітурієнтів із найвищими результатами» (верхні 2 % вибірки), які подавали документи на природничі спеціальності, хотіли вивчати медицину. За неофіційними даними, за останні кілька років навіть на найменш конкурентоспроможні з двадцяти семи медичних факультетів у країні стало важче вступити, ніж на найкращі інженерні факультети. Популярніше бути не може.

Цікаво, що для медицини, хоча вона завжди мала в Кореї попит, таке неймовірне зацікавлення є новим явищем. Воно виникло лише в XXI столітті. Що ж змінилося?

Одна з очевидних можливих відповідей — з якоїсь причини (наприклад, старішання населення) відносні доходи лікарів зросли, і молоді люди просто реагують на зміну стимулів: ринку потрібно більше здібних лікарів, тому цю професію обирають дедалі більше здібних людей. Однак відносний дохід лікарів у Кореї знижувався через постійне збільшення їхньої кількості. І не можна сказати, щоб з’явився якийсь новий державний закон, після введення якого стало важче отримати роботу інженера або вченого (очевидні альтернативи для потенційних лікарів). Що насправді відбувається?

Це явище спричинене тим, що за останні років десять різко знизилася гарантованість зайнятості. Після фінансової кризи 1997 року, яка поклала край «рокам дива», Південна Корея відмовилася від патерналістської політики втручання в економіку і перейшла до ринкового лібералізму, який робить ставку на максимальну конкурентну боротьбу.

Гарантованість зайнятості була різко скорочена заради більшої гнучкості ринку праці. Мільйони працівників були змушені перейти на тимчасовий режим роботи. Хай як дивно, вже і до кризи в країні був один з найгнучкіших ринків праці в багатому світі, з найвищою часткою працівників, які не мають постійного контракту, — близько 50 %. Нещодавня лібералізація підняла їхню частку ще вище — до 60 %. Та й ті, хто працює на постійній основі, зараз страждають від ненадійності робочих місць. До кризи 1997 року більшість працівників із постійним контрактом могли розраховувати — якщо не де-юре, то де-факто — на довічну зайнятість (вона до цього часу чинна для багатьох їхніх японських колег). Більше такого немає. Тепер працівникам старшого віку, років сорока–п’ятдесяти, навіть якщо вони мають постійний контракт, за першої нагоди настійно рекомендують дати дорогу молодому поколінню. Компанія не може звільнити їх будь-якої миті, але всі ми знаємо, що керівництво може знайти способи дати людині зрозуміти, що її присутність небажана і тим самим змусити її піти «за власним бажанням».

Спостерігаючи за тим, що відбувається, корейська молодь, цілком зрозуміло, перестраховується. На думку молодих людей, якщо стати вченим або інженером, існує великий ризик, що до сорока років вони залишаться без роботи, навіть якщо підуть працювати в одну з великих компаній, таких як Samsung або Hyundai. Ця перспектива лякає, оскільки система соціального забезпечення в Кореї дуже слабка — найменш розвинена з усіх багатих країн (за бюджетними витратами на соціальні потреби як частки ВВП)66. Раніше слабка система «держави загального добробуту» не була такою істотною перепоною, тому що більшість мала гарантію довічної зайнятості. Коли довічна зайнятість пішла в минуле, ситуація стала загрозливою. Тільки-но ви втрачаєте роботу, ваш рівень життя значно знижується, і головне — другого шансу ви, імовірно, вже не матимете. Тому, міркувала кмітлива корейська молодь (і те саме їй радили батьки), з ліцензією на право заняття медициною вона зможе працювати, поки не забажає піти на пенсію. У найгіршому випадку, якщо не вдасться заробити багато грошей (звичайно, умовно «багато»... багато для лікаря), можна відкрити власну клініку. Не дивно, що кожна корейська дитина, у якої є щось у голові, прагне вивчати медицину (або, якщо вона гуманітарій, юриспруденцію — ще одна професія, в якій видають ліцензію).

Зрозумійте мене правильно. Я схиляюся перед лікарями. Я зобов’язаний їм життям — мені зробили декілька операцій, які врятували від смерті, і захистили від численних інфекцій тим, що призначали мені потрібні антибіотики. Але навіть я розумію, що неможливо, щоб 80 % найрозумніших корейських дітей зі схильністю до природничих наук стали лікарями.

Тому південнокорейський ринок праці, один з найвільніших ринків праці у світі, зазнає нищівної поразки, намагаючись якомога ефективніше знайти місце талантам. Причина? Чимраз вища негарантованість зайнятості.

«Держава загального добробуту» — закон про банкрутство для працівників

Гарантованість робочого місця — питання делікатне. Економісти — прихильники вільного ринку вважають, що будь-яке регулювання ринку праці робить економіку менш ефективною і динамічною. Перш за все, наймані працівники позбавляються стимулу сумлінно працювати. Крім того, ці закони заважають накопиченню багатства, оскільки працедавці неохоче наймають додаткових працівників (побоюючись, що не зможуть звільнити їх, коли в тому виникне потреба).

Стверджується, що регулювання ринку праці погане саме по собі, але «держава загального добробуту» ще більше погіршує ситуацію. Надаючи допомогу з безробіття, медичну страховку, безкоштовну освіту і навіть виплачуючи прожитковий мінімум, соціальне забезпечення фактично дає кожній людині гарантію найму державою — як «безробітного співробітника», якщо хочете, — з виплатою мінімальної заробітної плати. Таким чином, працівники не бачать особливої необхідності сумлінно працювати. Гірше того, система «держави загального добробуту» фінансується з податків, що стягуються з багатих, зменшуючи їх бажання працювати, створювати робочі місця і накопичувати багатство.

Тому, згідно із цією логікою, країна з більш розвиненим «загальним добробутом» буде менш динамічна — її працівників менше змушують працювати, а підприємці втрачають зацікавленість у накопиченні багатства.

Цей аргумент був дуже поширеним. У 1970-х роках популярне пояснення тодішніх вельми скромних економічних результатів Великої Британії полягало в тому, що її система соціального забезпечення розрослася, профспілки набули величезної влади (що, частково, також було саме завдяки системі «загального добробуту», оскільки вона пом’якшує загрозу безробіття). На цьому етапі британської історії Марґарет Тетчер урятувала країну, поставивши профспілки на місце та зменшивши обсяги соцзабезпечення, хоча насправді все було значно складніше. Починаючи з 1990-х років, ця точка зору на соціальне забезпечення набула популярності на тлі (нібито) більш успішного зростання економіки США порівняно з іншими багатими країнами із більш розвиненою системою «загального добробуту»67. Коли уряди країн намагаються зменшити витрати на соцзабезпечення, вони часто наводять як приклад те, як Марґарет Тетчер вилікувала так звану «британську хворобу», або згадують динамічність американської економіки.

Але чи правильно, що захист праці та власне «держава загального добробуту» роблять економіку менш ефективною і менш динамічною?

Як засвідчує наш південнокорейський приклад, недостатня захищеність робочого місця може змусити молодих людей, коли вони планують кар’єру, ухвалювати консервативні рішення, роблячи вибір на користь надійніших професій, таких як лікар і юрист. Можливо, для кожного з них це правильний вибір, але він призводить до нераціонального використання талантів і тим самим знижує економічну ефективність і динамічність.

Слабка система соцзабезпечення в США є однією з важливих причин, чому торговельний протекціонізм в Америці значно сильніший, ніж у Європі, незважаючи на те, що в останній втручання уряду суспільство сприймає із шаленим схваленням. У Європі (я не братиму до уваги тонкі національні відмінності), якщо ваша галузь занепадає і ви втрачаєте роботу, це буде для вас великим ударом, але не кінцем світу. У вас, як і раніше, залишається медична страховка і житло (або дотації на житлове будівництво), і при цьому ви отримуватимете допомогу (що становить 80 % вашої останньої зарплати), у вас є можливість піти на оплачувані державою курси перепідготовки, і ви можете розраховувати на допомогу держави у пошуках роботи. Якщо ви працюєте в США, то, навпаки, добре було б мати значне становище на своїй нинішній роботі, якщо знадобиться, то не гріх і спертися на чиюсь протекцію, бо втрата роботи означає втрату майже всього. Страхування на випадок відсутності зайнятості — нерівномірне і виплачується протягом меншого терміну, ніж у Європі. Допомоги в перепідготовці і пошуку нової роботи держава майже не надає. Ще неприємніше, що втрата роботи означає втрату медичного страхування, а можливо, і даху над головою, оскільки муніципального житла мало, як і державних дотацій на оренду житла. У підсумку опір працівників будь-якій реструктуризації в галузі, що має наслідком скорочення робочих місць, у США значно відчутніший, ніж у Європі. Більшість американських працівників не здатні на організований опір, але решта — члени профспілок — підуть на все, щоб зберегти наявне становище з робочими місцями та їхнім розподілом, що не дивно.

Наведені вище приклади засвідчують, що, невпевненість у своєму становищі може змусити людей працювати краще, але не на тих робочих місцях. Усі ці талановиті молоді корейці, які могли б стати чудовими вченими та інженерами, працюють над анатомією людини. Багато американських працівників, які — звичайно, після відповідної перепідготовки, — могли б працювати в «прогресивних» напрямках, із похмурою рішучістю продовжують чіплятися за свої робочі місця в застарілих галузях (наприклад, в автомобілебудуванні), лише відтягуючи неминуче.

Сенс усіх наведених прикладів такий: якщо люди знають, що вони отримають другий шанс — і третій, і четвертий, — вони охочіше ризикують, коли потрібно обирати перше місце роботи (як у прикладі з корейцями) або відмовитися від нинішньої роботи (як у порівнянні США і Європи).

Ви вважаєте цю логіку дивною? Не варто. Тому що саме ця логіка лежить в основі закону про банкрутство, який багато хто вважає таким, що «не викликає сумнівів».

До середини XIX століття в жодній країні не було закону про банкрутство в сучасному розумінні. Те, що раніше називалося законом про банкрутство, погано захищало збанкрутілого бізнесмена від кредиторів, коли він реструктурував свій бізнес — сьогодні в США «Стаття 11» надає такий захист на півроку. Крім того, закон не давав банкрутам другого шансу, оскільки від них вимагалося виплатити всі борги, хай би скільки часу це потребувало, якщо тільки від цього обов’язку їх не звільняли кредитори. Це означає, що навіть якщо збанкрутілий бізнесмен якимось чином міг почати нову справу, йому доводилося спрямовувати всі свої нові доходи на виплату старих боргів, що ускладнювало розвиток нового бізнесу. Усе це робило відкриття комерційного підприємства справою надзвичайно ризикованою.

Згодом було зроблено висновок, що відсутність другого шансу дуже стримує бізнесменів від ризику. Починаючи з 1849 року, коли у Великій Британії було ухвалено відповідний акт, у світі стали формулювати сучасні закони про банкрутство, що надають судовий захист від кредиторів на період початкової реструктуризації, а головне — можливість для суду зменшувати суму заборгованості, навіть проти волі кредиторів. У поєднанні з такими інститутами, як обмежена відповідальність, що була введена приблизно в той самий час (див. Факт № 2), нове законодавство про банкрутство зменшувало небезпеку будь-якого ділового починання і тим самим стимулювало ризики, що зробило можливим сучасний капіталізм.

Поки це дає працівникам другий шанс, ми можемо стверджувати, що «держава загального добробуту» і є для них законом про банкрутство. Так само, як закон про банкрутство стимулює прийняття ризиків підприємцями, «велика держава» стимулює працівників бути відкритішими до змін (і до ризиків, які неминуче їх супроводжують). Люди, знаючи, що отримають ще один шанс, сміливіше робитимуть початковий вибір кар’єри та охочіше підуть на зміну роботи.

Країни з вищими соціальними витратами розвиваються швидше

Що кажуть нам дані? Які порівняльні економічні показники країн, що адаптують різні моделі «держави загального добробуту»? Як уже було сказано, широко поширене переконання, що країни з більш скромною системою соцзабезпечення є динамічнішими. Але статистика не підтверджує цієї думки.

До 1980-х років економіка США розвивалася набагато повільніше, ніж європейська, хоча система соціального забезпечення у США значно менш розвинена. Наприклад, у 1980 році витрати держави на соціальні потреби в перерахунку на частку ВВП становили в США лише 13,3 % порівняно з 19,9 % для п’ятнадцяти країн — членів ЄС. У Швеції ця частка становила навіть 28,6 %, у Нідерландах — 24,1 % і у Західній Німеччині — 23 %. Незважаючи на це, з 1950 по 1987 рік США розвивалися повільніше, ніж будь-яка європейська країна. У Німеччині в той період дохід на душу населення збільшувався на 3,8 %, у Швеції — на 2,7 %, у Нідерландах — на 2,5 %, а в США — на 1,9 %. Очевидно, що обсяг соціального забезпечення — лише один чинник, що впливає на економічні успіхи країни, але наведені цифри показують, що потужна система соціального забезпечення не зменшує темпів економічного зростання.

Від 1990 року, коли відносні показники економічного зростання США стали поліпшуватися, економіка деяких країн «загального добробуту» зростала досить швидко. Наприклад, з 1990 по 2008 рік дохід на душу населення в США збільшувався на 1,8 %. Це приблизно стільки само, що і за попередній період, але з урахуванням зниження темпів зростання економіки європейських країн, США перетворюються в одну з найбільш швидко зростаючих економік у «ядрі» ОЕСР (точніше, за винятком «ще не цілком багатих» країн, таких як Корея і Туреччина).

Цікавий факт, дві найдинамічніші економіки в «ядрі» ОЕСР за період після 1990-х років — Фінляндія (2,6 %) і Норвегія (2,5 %), — мають добре розвинену систему «держав загального добробуту». У 2003 році частка державних витрат на соціальні потреби у ВВП у Фінляндії становила 22,5 %, а в Норвегії — 25,1 %, порівняно із середнім за ОЕСР показником у 20,7 % і з 16,2 % у США. Швеція, де система соцзабезпечення найбільш розвинена в світі (31,3 %, тобто в два рази більше, ніж у США), демонструвала темпи зростання 1,8 %, тобто лише трохи поступалася США. Якщо враховувати тільки 2000–2008 роки, показники зростання Швеції (2,4 %) і Фінляндії (2,8 %) виявляться значно вищими, ніж показник США (1,8 %). Якби економісти мали рацію, говорячи про згубний вплив системи соціального забезпечення на трудову етику й стимули до накопичення багатства, подібна ситуація не відбувалась би.

Звичайно, я не стверджую, що «держава загального добробуту» — це завжди добре. Як і всі інші інститути, це поняття має свої переваги та свої недоліки. Якщо соціальне забезпечення ґрунтується не на універсальних програмах, а на цільових (як у США), то воно може зашкодити одержувачам соціальної допомоги. «Держава загального добробуту» підвищує мінімальну зарплату і дає людям нагоду не погоджуватися на низькооплачувану роботу з поганими умовами праці, хоча добре це чи погано — питання точки зору (особисто я вважаю, що існування великої кількості «працюючих бідняків», як у США, — така само проблема, що й традиційно високий відсоток безробіття в Європі). Але якщо модель «загального добробуту» ретельно продумана та націлена на те, щоб дати працівникам другий шанс, як у скандинавських країнах, то вона може сприяти економічному зростанню, спонукаючи людей бути готовими до змін і тим самим полегшуючи структурні перетворення в країні.

Швидко їздити на автомобілях можна тільки тому, що вони мають гальма. Якби в автомобілях не було гальм, навіть найуміліші водії не наважувалися б розганятися, побоюючись аварій і людських жертв. Так само й люди можуть ризикувати втратити роботу та охочіше погоджуватися час від часу набувати нових умінь, якщо вони знатимуть, що ці експерименти не зламають їм життя. Тому «велика держава» з високими податками та високими соціальними витратами може зробити людей відкритішими до змін, а отже, перетворити економіку на більш динамічну.

Факт № 22. Фінансові ринки повинні стати менш, а не більш ефективними

Що вам розповідають

Швидкий розвиток фінансових ринків дозволив нам швидше розподіляти і перерозподіляти ресурси. Тому США, Велика Британія, Ірландія та деякі інші капіталістичні країни, які лібералізували й відкрили свої фінансові ринки, демонструють в останні три десятиліття такі високі показники. Ліберальні фінансові ринки дають економіці можливість швидко реагувати на мінливі можливості, тим самим не перешкоджаючи їй розвиватися швидше. Утім, ніде правди діти, деякі ексцеси нещодавнього періоду наробили слави фінансовій сфері, зокрема у згаданих вище країнах. Але не слід кидатися стримувати фінансові ринки тільки через фінансову кризу, яка буває раз на століття і якої ніхто не міг передбачити, хай би якою масштабною вона була, адже фінансовий ринок — ключ до процвітання країни.

Чого вам не розповідають

Нинішня проблема фінансових ринків — їхня надмірна ефективність. Після нещодавніх фінансових «інновацій», які породили силу-силенну нових фінансових інструментів, наш фінансовий сектор став ефективнішим у створенні для самого себе короткострокових прибутків. Але, як показала глобальна криза 2008 року, ці нові фінансові інструменти зробили всю економіку, як і саму фінансову систему, значно менш стабільною. Крім того, за такої ліквідності фінансових активів їхні власники занадто швидко реагують на зміни, тому компаніям реального сектору важко забезпечити собі «терплячий капітал», необхідний для довгострокового розвитку. Розрив у темпах зростання між фінансовим і виробничим секторами треба зменшити, а отже, ефективність фінансового ринку треба свідомо обмежити.

Три непотрібні фрази

Ті, хто відвідував Ісландію в 1990-х роках, розповідали, що офіційний туристичний путівник, який роздають в аеропорту Рейк’явіка, має, як і всі подібні путівники, розділ «Корисні фрази». На відміну від інших путівників, розповідали мені, ісландський містив розділ «Непотрібні фрази». У ньому наведено три фрази, що в перекладі звучать так: «Як дістатися залізничного вокзалу?»; «Яка сьогодні чудова погода!» та «Чи є щось дешевше?».

Щодо залізничного вокзалу, як не дивно, все сходиться: в Ісландії немає залізниць. Що стосується погоди, то путівник, мабуть, був занадто критичний. Я не був в Ісландії, але, судячи з розповідей, там усе-таки трапляється принаймні кілька сонячних днів у році. Що ж до загальної дорожнечі, то ця фраза також досить справедлива та відображає економічний успіх країни. Робоча сила в країнах з високим доходом украй дорога (якщо тільки в цих країнах немає постійного припливу низькооплачуваних іммігрантів, як у США або Австралії), тому все значно дорожче, ніж слід було б очікувати, спираючись на інформацію щодо офіційного обмінного курсу (див. Факт № 10). Колись одна з найбідніших країн Європи, Ісландія до 1995 року вийшла на одинадцяте місце у списку найбагатших країн (після Люксембургу, Швейцарії, Японії, Норвегії, Данії, Німеччини, США, Австрії, Сінгапуру та Франції).

Уже ставши багатою, в кінці 1990-х років ісландська економіка отримала потужний стимул завдяки рішенню тодішнього уряду приватизувати й лібералізувати фінансовий сектор. У 1998–2003 роках країна здійснила приватизацію державних банків та інвестиційних фондів, скасувавши навіть основні обмеження на їхню діяльність, зокрема вимогу обов’язкових резервів для банків. Після цього ісландські банки стали зростати вражаюче швидко, знаходячи клієнтів не тільки у своїй країні, а й за кордоном. Можливості інтернет-обслуговування дозволили їм здійснити велику експансію у Велику Британію, Нідерланди та Німеччину. А ісландські інвестори швиденько скористалися активною політикою кредитування своїми банками та нестримно реалізовували корпоративні придбання, особливо у Великій Британії, яка була їхнім опонентом у знаменитих «тріскових війнах» 1950–1970-х років. Цих інвесторів, яких охрестили «вікінгами-грабіжниками», найбільш показово представляла Baugur — інвестиційна компанія, що належала молодому фінансовому магнату Йону Йоханнесону. Увірвавшись на авансцену лише на початку 2000-х років, Baugur до 2007 року стала серйозним гравцем у британській роздрібній торгівлі, власником контрольних пакетів акцій у компаніях із загальною кількістю працівників 65 000 осіб та оборотом понад 10 мільярдів фунтів стерлінгів у 3800 магазинах, у тому числі Hamleys, Debenhams, Oasis та Iceland (яка приваблива назва виявилася у цієї британської мережі магазинів заморожених продуктів).

Деякий час складалося враження, що фінансова експансія Ісландії відбувається з неймовірним успіхом. Колись тихе фінансове болото, сумнозвісне своїм надлишковим регулюванням (фондовий ринок було відкрито в країні тільки в 1985 році), Ісландія перетворилася в один з динамічних центрів формування глобальної фінансової системи. З кінця 1990-х років Ісландія розвивалася надзвичайними темпами і до 2007 року стала п’ятою найбагатшою країною світу (після Норвегії, Люксембургу, Швейцарії та Данії). Здавалося б, вище тільки небо.

На жаль, після світової фінансової кризи 2008 року ісландська економіка зазнала краху. Того літа всі три її найбільші банки збанкрутували та були взяті під державне управління. Справи були такі кепські, що в жовтні 2009 року McDonald’s пішов з Ісландії, розглядаючи її як неперспективний ринок. За даними на час написання цієї книжки (початок 2010 року), економіка країни в 2009 році, за оцінкою МВФ, падала із темпом 8,5 % на рік, що було вражаючим показником для багатих країн.

Ризикованість нестримної фінансової активності Ісландії з кінця 1990-х років стає дедалі очевиднішою. У 2007 році банківські активи досягли еквівалента 1000 % ВВП, що в два рази вище, ніж у Великій Британії, країні з одним із найрозвиненіших банківських секторів у світі. Крім того, фінансова експансія Ісландії живилася іноземними позиками. До 2007 року чиста сума зовнішнього боргу (зовнішня заборгованість мінус позики зарубіжним суб’єктам) досягла майже 250 % ВВП, порівняно з 50 % ВВП у 1997 році. Країни сповзали у прірву навіть при значно меншій заборгованості: так, на порозі азіатської фінансової кризи 1997 року іноземний борг Південної Кореї становив суму, що дорівнює 25 % ВВП, а Індонезії — 35 % ВВП. Крім того, виявився сумнівний характер фінансових оборудок, що стояли за ісландським «економічним дивом»: дуже часто основні позичальники в банках були акціонерами тих самих банків.

Новий двигун зростання?

Навіщо я витрачаю стільки часу на розмови про острівець з населенням ледве більше 300 тисяч, де навіть немає залізничного вокзалу та McDonald’s, хоч би якими драматичними були історії про його піднесення і падіння? А тому, що Ісландія втілює в собі всі недоліки панівного на сьогодні уявлення про фінанси.

Хоч би якою незвичайною здавалася історія з Ісландією, в останні три десятиліття не вона одна підживлювала економічне зростання за допомогою приватизації, лібералізації та відкриття фінансового сектору. Ще однією «фінансовою гаванню» спробувала стати Ірландія, яка застосовувала схожу стратегію. У 2007 році її фінансові активи досягли 900 % ВВП. Подібно до Ісландії, Ірландія також зазнала серйозного спаду під час світової фінансової кризи 2008 року. На час написання книжки економіка Ірландії, за оцінкою МВФ, скоротилася в 2009 році на 7,5 %. Латвія, ще одна країна, яка забажала стати «фінансовою меккою», постраждала ще більше. Фінансовий бум у країні обірвався різким спадом, і її економіка, за оцінкою МВФ, впала в 2009 році на 16 %. Дубай, сам себе призначивши «фінансовим хабом» Близького Сходу, протримався трохи довше європейських суперників, але теж викинув білий прапор — у листопаді 2009 року він оголосив мораторій на погашення заборгованості для своїх провідних державних промислових груп.

Ще нещодавно, до того, як ці країни позбавились «фінансового благословення», їх економіки були прикладами нової фінансово-орієнтованої бізнес-моделі для країн, що бажають досягти успіху в епоху глобалізації. Ще в листопаді 2007 року, коли над міжнародними фінансовими ринками стрімко збиралися чорні хмари, відомий британський політеконом Річард Порті та ісландський професор Фрідрік Балдурссон урочисто проголосили в доповіді торгово-промисловій палаті Ісландії: «У цілому, інтернаціоналізація ісландського фінансового сектору — примітна історія успіху, яку ринкам необхідно краще вивчити»68. Навіть нещодавній крах Ісландії, Ірландії та Латвії не змусив декого відмовитися від моделі фінансово-орієнтованої економіки. У вересні 2009 року Туреччина оголосила, що береться за реалізацію низки заходів, що перетворять її в ще один «фінансовий хаб» Близького Сходу. Навіть уряд Південної Кореї, яка традиційно має сильні позиції у виробничому секторі, здійснює політику, спрямовану на перетворення країни в «фінансовий центр» Північно-Східної Азії. Щоправда, після краху Ірландії та Дубая, які Південна Корея сподівалася взяти за модель, ентузіазму у неї значно поменшало.

Проаналізований досвід Ісландії, Ірландії та інших країн свідчить про велику спокусу зробити ставку на фінансову дерегуляцію за прикладом США і Великої Британії початку 1980-х років. І якщо остання стрімголов кинулась реалізовувати так звану дерегуляцію «великого вибуху», що втілилась у моделі помірного регулювання, то США вдались до скасування сумнозвісного закону Гласса–Стіґолла 1933 року, стерши тим самим межу між комерційною, інвестиційною та страховою діяльністю банків. Хоча цей закон більше ніж півстоліття у числі інших визначав правила гри на фінансовому ринку, його відміна уособила собою апогей дерегуляції. Багато інших країн узяли приклад із США.

Що спонукало дедалі нові країни брати на озброєння стратегію зростання, засновану на дерегуляції фінансів? Відповідь, схоже, очевидна: за подібної системи легше отримати прибуток від фінансових операцій, ніж від інших видів економічної діяльності — принаймні так здавалося до кризи 2008 року. Дослідження, яке здійснили французькі економісти Жерар Дюменіль і Домінік Леві, — одне з небагатьох, де окремо розглядаються норми прибутку фінансового та нефінансового секторів, — показує, що у США та Франції за останні два-три десятиліття норми прибутку в фінансовому секторі були значно вищі, ніж у нефінансовому69. Як зазначають згадані автори, у США із середини 1960-х до кінця 1970-х років норма прибутку для фінансових компаній була нижчою, ніж для нефінансових. Але після фінансової дерегуляції на початку 1980-х років норма прибутку фінансових фірм демонструвала стійку тенденцію до підвищення, коливаючись від 4 до 12 %. З 1980-х років вона весь час була істотно вищою, ніж у нефінансових фірмах, у яких норма прибутку становила 2–5 %. У Франції норма прибутку фінансових корпорацій із початку 1970-х до середини 1980-х років виявилася навіть негативною (для 1960-х років дані не наводяться). Однак після фінансової дерегуляції в кінці 1980-х років вона почала зростати й до початку 1990-х наздогнала норму прибутку нефінансового сектору, коли обидва показники були майже 5 %, а до 2001 року сягнула рівня понад 10 %. Навпаки, норма прибутку французьких нефінансових компаній з початку 1990-х років стрімко знижувалася, сягнувши у 2001 році приблизно 3 %.

У США фінансовий сектор став настільки привабливим, що навіть багато промислових компаній, по суті, перетворилися на фінансові. Видатний американський економіст Джим Кротті підрахував, що відношення фінансових активів до нефінансових у власності нефінансових корпорацій США зросло з приблизно 0,4 в 1970-х роках до майже 1 на початку 2000-х років70. Навіть такі компанії, як General Electric, General Motors і Ford — колись символи американської промислової міці, — були «фінансіалізовані» постійним розширенням своїх фінансових важелів. Водночас обсяги промислового виробництва стабільно скорочувались. До початку XXI століття ці промислові компанії отримували більшу частину своїх прибутків із фінансових операцій, а не за рахунок промислового виробництва (див. Факт № 18). Наприклад, у 2003 році компанія General Electric отримала 45 % прибутку від General Electric Capital. У 2004 році 80 % прибутку General Motors були отримані через фінансовий підрозділ корпорації — GMAC, а прибуток Ford у період з 2001 по 2003 рік повністю забезпечувався діяльністю Ford Finance71.

Зброя масового фінансового ураження?

Результатом усіх цих успіхів стало надзвичайне зростання фінансового сектору в усьому світі, особливо в багатих країнах. Це зростання відображалося не тільки абсолютними показниками. Відбувся парадоксальний факт: фінансовий сектор розрісся в рази більше і швидшими темпами, аніж економіка, що слугувала його фундаментом.

Згідно з розрахунками на основі даних МВФ, які виконав Ґабріель Палма, мій колега з Кембриджського університету й авторитет з питань фінансових криз, відношення запасу фінансових активів до обсягу світового виробництва з 1980 по 2007 рік зросло з 1,2 до 4,472. У багатьох заможних країнах з розвиненим фінансовим ринком гігантська надбудова фінансового сектору була просто захмарною. Так, за підрахунками Палми, у Великій Британії співвідношення фінансових активів до ВВП у 2007 році сягло 700 %. Франція, що є взірцем континентальної моделі капіталізму, протиставляючи її англо-саксонській версії, не змогла продемонструвати імунітет до фінансової лихоманки, лише трохи поступившись Великій Британії у роздмухуванні фінансової бульбашки. Спираючись на дані уряду США, Кротті підрахував, що співвідношення фінансових активів до ВВП у США в 1950–1970-х роках коливалося між 400 і 500 %, а з початку 1980-х років, коли стали впроваджувати фінансову дерегуляцію, стрімко зростало щороку, сягнувши вже до початку ХХІ століття позначки у 900 %.

Це означає, що до кожного основного активу та основного виду діяльності висувалися дедалі нові фінансові вимоги. Створення похідних фінансових інструментів («деривативів») на ринку житла, що було однією з основних причин кризи 2008 року, показово це ілюструє.

Колись давно, коли людина брала гроші в борг у банку та купувала за них будинок, банк-кредитор мав у власності кінцевий фінансовий продукт (заставу), і все. Але у процесі фінансових інновацій було створено іпотечні цінні папери (ІЦП), які об’єднували до декількох тисяч застав. У свою чергу, ІЦП, іноді до 150 одиниць, об’єднували в облігацію, забезпечену заставами (ОЗЗ). Потім були створені ОЗЗ у квадраті, за допомогою використання інших ОЗЗ як застави. А потім об’єднанням ОЗЗ і ОЗЗ у квадраті були створені ОЗЗ у кубі. З’явилися навіть ОЗЗ вищих степенів. Для захисту від дефолту за ОЗЗ були створені кредитно-дефолтні свопи (КДС). Утім цим переліком фінансових інструментів, що використовувались для здійснення спекулятивних операцій, деривативи, ясна річ, не обмежилися.

На цьому етапі і я вже починаю плутатися (отже, плуталися і люди, які займалися всім цим), але суть у тому, що один і той самий основний актив (тобто будинки, що були в первинних заставах) і види економічної діяльності (заробляння доходу власниками первинних застав) використовувалися знову і знову, «виробляючи» нові активи. Але хоч би якою фінансовою алхімією ви займалися, чи дають ці активи очікувані результати — це залежить, у підсумку, від того, чи будуть вчасно справлятися з виплатами ці сотні тисяч працівників і власників малого бізнесу, які взяли первинну іпотеку.

Як наслідок виникла складна і дедалі громіздкіша структура фінансових активів, що балансує на спільному фундаменті основних активів (зрозуміло, сам фундамент розростався, частково підживлюваний цією діяльністю на фінансовому ринку, але поки що не звертаймо на це уваги, оскільки тут важливі розміри будівлі з надбудовами відносно основи, на якій вона виростала). Якщо ви розбудовуєте готову будівлю вгору без розширення її фундаменту, то ви збільшуєте ймовірність того, що будівля завалиться. Але тут насправді все значно гірше. Із наростанням «розгалуження» — або відстані від основних активів — стає дедалі важче точно оцінити вартість активів. Тому ви не тільки додаєте до готової будівлі поверхи, не розширюючи фундаменту, але й використовуєте для верхніх поверхів матеріали більш сумнівної якості. Не дивно, що Воррен Баффет, американський інвестор, відомий своїм тверезим підходом до інвестування, назвав похідні фінансові інструменти «зброєю масового фінансового ураження» — задовго то того, як їхній руйнівний вплив довела криза 2008 року.

Обережно, прірва

Уся моя критика гіпертрофованого розвитку фінансового сектору останніх двадцяти-тридцяти років аж ніяк не говорить про те, що фінанси в цілому — це зло. Навпаки, якби ми дослухалися до Адама Сміта, який виступав проти товариств з обмеженою відповідальністю (див. Факт № 2), або Томаса Джефферсона, який вважав банківську сферу «більш небезпечною, ніж регулярні армії», наша економіка й досі складалася б якщо не зі шпилькових фабрик Адама Сміта, то із «сатанинських млинів» вікторіанської епохи.

Але той факт, що фінансовий розвиток відіграє важливу роль у розвитку капіталізму, не означає, що всі форми фінансового розвитку годяться.

Необхідна для економічного розвитку (але потенційно контрпродуктивна або навіть руйнівна), ліквідність фінансового капіталу вища порівняно з капіталом промисловим. Припустімо, ви власник фабрики, якому раптом знадобилися гроші на закупівлю сировини або обладнання, необхідних для виконання несподіваних додаткових замовлень. Припустімо також, що ви вже інвестували все, що у вас є, у будівництво фабрики та закупівлю необхідного обладнання і вихідних ресурсів. Ви зрадієте, що є банки, готові позичити вам гроші, в розрахунку на те, що із цих нових вкладень ви отримаєте додатковий прибуток (використовуючи свою фабрику як забезпечення позики). Або, припустімо, ви хочете продати половину своєї фабрики (щоб зайнятися новим напрямом бізнесу), але ніхто не купить половину будівлі та половину виробничої лінії. У цьому випадку ви з полегшенням дізнаєтеся, що можна випустити акції та продати половину своїх акцій. Інакше кажучи, фінансовий сектор допомагає компаніям розширюватися та диверсифікувати виробництво завдяки здатності фінансової системи перетворювати неліквідні активи, такі як будівлі та обладнання, в ліквідні, такі як позики та акції.

Однак сама ліквідність фінансових активів таїть у собі потенційну небезпеку для економіки в цілому. Будівництво фабрики триває кілька місяців, а то й років, а накопичення технологічних і адміністративних знань, необхідних для створення компанії міжнародного класу, вимагає десятиліть. Фінансові активи, навпаки, можуть переміщуватися і перегруповуватися за лічені хвилини, а то й секунди. Ця величезна прірва часу створює серйозні труднощі, оскільки фінансовий капітал «нетерплячий» і шукає швидкої наживи (див. Факт № 2). Звідси виникає економічна нестабільність, оскільки ліквідний капітал шарпається по світу непередбачувано й «ірраціонально», як ми щойно переконалися. Але ще важливіше, що в перспективі послаблюється зростання продуктивності, тому що зменшуються довгострокові інвестиції заради задоволення «нетерплячого» капіталу. У підсумку, незважаючи на грандіозний успіх у «поглибленні фінансового ринку» (тобто в збільшенні співвідношення між фінансовими активами та ВВП), економічне зростання за останні роки лише сповільнилося (див. Факт № 7 і Факт № 13).

Таким чином, саме тому, що фінанси ефективно реагують на зміну можливостей отримання прибутку, вони можуть стати небезпечними для економіки в цілому. Тому Джеймс Тобін, лауреат Нобелівської премії з економіки 1981 року, говорив про необхідність «підсипати піску в колеса наших занадто діяльних міжнародних фінансових ринків». З цією метою Тобін запропонував увести податок на фінансові операції, призначений спеціально для того, щоб уповільнити грошові потоки. Нещодавно так званий «податок Тобіна», що до останнього часу вважався табу в «пристойному суспільстві», був підтриманий британським прем’єр-міністром Ґордоном Брауном9. Але податок Тобіна — не єдиний спосіб зменшити прірву в швидкості руху фінансів і реального сектору економіки. Інші засоби включають у себе створення бар’єрів для ворожого поглинання (тим самим ми зменшимо прибуток від спекулятивних інвестицій в акціонерний капітал), заборону на продаж цінних паперів без покриття (практика продажу акцій, якими в цей момент ви не володієте), збільшення вимог до розміру маржі (тієї частини грошей, яку треба сплатити наперед під час покупки акцій) і встановлення обмежень на транскордонний рух капіталу, особливо для країн, що розвиваються.

Це не означає, що розрив у швидкості між фінансами та реальним сектором має бути зведений до нуля. Фінансова система, повністю синхронізована з реальною економікою, виявиться непотрібною. Увесь сенс фінансів у тому, що вони можуть рухатися швидше, ніж реальна економіка. Але якщо фінансовий сектор рухається занадто швидко, він може спричинити крах реальної економіки. У нинішніх обставинах ми маємо переорієнтувати фінансову систему так, щоб вона дозволяла компаніям здійснювати довгострокові капіталовкладення у фізичний капітал, уміння персоналу та організації, що в підсумку і є джерелом економічного розвитку, і водночас забезпечувати цим капіталовкладенням необхідну ліквідність.

9 Ґордон Браун був прем’єр-міністром Великої Британії з 27 червня 2007 року по 11 травня 2010 року. – Прим. ред.

Факт № 23. Для першокласної економічної політики необов’язково мати першокласних економістів

Що вам розповідають

Хай би якими були теоретичні виправдання державного втручання в економіку, успіх або невдача державної політики здебільшого залежить від компетентності тих, хто розробляє та впроваджує цю політику. Особливо це стосується країн, що розвиваються, хоча не тільки їх. Не всі державні чиновники є фаховими економістами, але якщо вони хочуть здійснювати успішну економічну політику, без розуміння економічних законів їм не перебутися. Чиновники мають тверезо оцінити межі своєї компетентності і не братися за реалізацію тих економічних програм, які їм можуть виявитися не до снаги. Обираючи між здійсненням селективної промислової політики і політики вільного ринку, в якій провали держави зведені до мінімуму, їм слід зупинити вибір на останній, тим самим зменшивши потенційні руйнівні наслідки помилково ухвалених рішень. Ринково-орієнтована політика тим-то й приваблива, що державним функціонерам при ній достатньо дослухатися до пульсації ринку.

Чого вам не розповідають

Для здійснення успішної економічної політики фахові економісти не потрібні. Ті економічні чиновники, які були найуспішнішими, як правило, не були економістами. У Японії та, щонайменше, в Кореї у роки їхнього «економічного дива» економічну політику здійснювали юристи. На Тайвані та в Китаї економічну політику впроваджують інженери. Це доводить, що для економічного успіху не потрібні люди із фаховою економічною підготовкою, особливо якщо вони — ліберали чистої проби. Справді, за останні три десятки років, як я на різних прикладах демонстрував на сторінках цієї книжки, зростаючий вплив ідеології вільного ринку позначився на погіршенні економічних показників у всьому світі і мав своїм наслідком сповільнення економічного зростання, збільшення економічної нестабільності, зростання нерівності, а кульмінацією стала глобальна фінансова криза 2008 року. Оскільки ми не можемо опинитись осторонь економічних процесів, ми потребуємо різних способів участі в них, а тому не маємо обмежуватися сповідуванням філософії вільного ринку.

«Економічне диво» без економістів

Країни Східної Азії — Японію, Тайвань, Південну Корею, Сінгапур, Гонконг і Китай — часто називають країнами «економічного дива». Це, звичайно, гіпербола, але великого перебільшення тут немає.

Під час промислової «революції» XIX століття темпи зростання середнього доходу на душу населення в країнах Західної Європи і її «відгалуженнях» (Північній Америці, Австралії та Новій Зеландії) становили від 1 % до 1,5 % на рік (точна цифра залежить від розглянутого періоду та конкретних країн). Під час так званого «золотого віку капіталізму», з початку 1950-х до середини 1970-х років, у Західній Європі та її «відгалуженнях» дохід на душу населення зростав приблизно на 3,5–4 % на рік.

А у названих вище країнах Східної Азії за роки їхнього «дива» — приблизно між 1950-ми і серединою 1990-х років (у випадку Китаю — між 1980-ми і сьогоднішнім днем) — дохід на душу населення збільшувався приблизно на 6–7 % в рік. Якщо показники зростання 1–1,5 % описуються як «революція», а 3,5–4 % — як «золотий вік», то 6–7 % заслуговують називатися «дивом»73.

У світлі таких економічних рекордів природно буде припустити, що ці країни, напевне, мали багато здібних економістів. Точно так само, як Німеччина домоглася великих успіхів у машинобудуванні завдяки високій кваліфікації своїх інженерів, а Франція лідирує у світі з виробництва дизайнерських товарів завдяки талантам своїх модельєрів, здається очевидним, що країни Східної Азії повинні були здійснити «економічні дива» зусиллями своїх економістів. Тому там на уряд, мабуть, працює багато першокласних економістів, особливо в Японії, на Тайвані, у Південній Кореї та Китаї — у країнах, де держава в роки «економічного дива» відігравала дуже активну роль, — саме такий висновок напрошувався.

А ось і ні. Привертала увагу якраз відсутність економістів в урядах країн східноазійського «економічного дива». Японські чиновники, які відповідали за економіку, здебільшого здобули юридичний фах. На Тайвані левова частка посадових осіб, які відповідали за економічний блок питань, були інженерами та вченими, а не економістами, як і у сьогоднішньому Китаї. У Кореї в економічній бюрократії також був значний відсоток юристів, особливо до 1980-х років. О Вон-Чул, головний ідейний проповідник програми індустріалізації важкої й хімічної промисловості в 1970-х роках, що лежала в основі перетворення країни з успішного експортера низькоякісних промислових товарів на впливового гравця на світовому ринку електроніки, сталі та кораблебудування, — за освітою був інженером.

Виникає питання: для досягнення високих економічних результатів не потрібні економісти, як це засвідчив досвід країн Східної Азії, навіщо тоді взагалі потрібна економічна наука? Можливо, МВФ, Світовий банк та інші міжнародні організації даремно витрачають гроші, організовуючи курси підвищення кваліфікації з економіки для урядовців країн, що розвиваються, і надаючи талановитій молоді цих країн гранти на навчання в американських і британських університетах, що славляться своїми успіхами в економічній науці?

Одне з можливих пояснень досвіду Східної Азії таке: тим, хто управляє економічною політикою, потрібні не стільки спеціальні знання з економіки, скільки загальна ерудиція. Можливо, та економіка, яку викладають в університетських аудиторіях, занадто відірвана від реальності, щоб її можна було застосовувати на практиці. Якщо справа саме в цьому, то держава отримає більше здібних творців економічної політики, беручи на роботу тих, хто здобував найпрестижніші у країні спеціальності (це може бути юриспруденція, техніка, нехай навіть і економіка, це залежить від країни), а не ті, що теоретично найбільше відповідають запитам економічної політики (тобто економічні) (див. Факт № 17). Підтвердженням висловленої тези є досвід багатьох країн Латинської Америки, де економічною політикою заправляють здебільшого фахові економісти (чого вартий лише приклад «чиказьких хлопчиків» генерала Піночета). В Індії і Пакистані теж чимало економістів світового рівня, але економічні успіхи цих країн не співставні зі східноазійськими.

Джон Кеннет Ґелбрейт, найдотепніший в історії економіст, звичайно, перебільшував, коли казав, що «економіка вкрай корисна як спосіб працевлаштування економістів», але можливо, що він недалекий від істини. Економіка як наука, здається, не надто відповідає запитам реальної економіки.

Але насправді все гірше. Є причини вважати, що економічна наука може бути явно шкідлива для економіки.

Чому ніхто не зміг цього передбачити?

У листопаді 2008 року королева Єлизавета II відвідала Лондонську школу економіки, до складу якої входить один із найбільш шанованих економічних факультетів у світі. Після виступу одного із професорів, Луїса Ґарікано, який говорив про фінансову кризу, що охопила весь світ, королева запитала: «Чому ніхто не зміг цього передбачити?».

Королева озвучила те, що бентежило більшість людей із початку кризи — з осені 2008 року.

Останні декілька десятиліть усі ці високоосвічені експерти — від економістів — нобелівських лауреатів і фінансових аналітиків світового класу до страшенно розумних молодих інвестиційних банкірів з економічними дипломами найкращих університетів світу, — запевняли нас, що зі світовою економікою все гаразд. Нам говорили, що економісти нарешті знайшли чарівну формулу, яка дозволяє економіці наших країн швидко зростати при збереженні низької інфляції. Говорили про «економіку Золотоволоски», коли все так, як треба, — і не дуже гаряче, і не надто холодно. Алан Ґрінспен, колишній голова ради керуючих Федеральної резервної системи (центрального банку США), який два десятиліття керував найбільшою і найвпливовішою — фінансово та ідеологічно — економікою, удостоївся титулу «маестро». Так назвав свою книжку про нього журналіст Боб Вудворд, який прославився розслідуванням Вотерґейтського скандалу. Наступник Ґрінспена, Бен Бернанке, говорив про епоху «великої помірності», що настала з приборканням інфляції та зникненням бурхливих економічних циклів (див. Факт № 6).

Тому для більшості людей, у тому числі королеви, виявилося великою загадкою, що у світі, де розумні економісти повинні були розібратися з усіма основними проблемами, щось може так драматично вийти з ладу. Як усі ці зарозумілі хлопці з дипломами провідних університетів світу, які знались на економетричному моделюванні й прогнозуванні, могли так помилятись?

Дізнавшись про висловлену королевою занепокоєність, Британська академія скликала 17 червня 2009 року засідання за участю провідних економістів, представників фінансового сектору та владних кіл. Результати цього засідання були передані королеві у вигляді листа від 22 липня 2009 року. Склали лист Тім Беслі, відомий професор економіки в Лондонській школі економіки, та Пітер Геннессі, знаний історик британського державного управління, професор з коледжу Королеви Марії Лондонського університету74.

У цьому листі професори Беслі та Геннессі вказували, що окремі економісти є компетентними та «виконують свою роботу належним чином самі по собі, але не змогли за деревами побачити ліс» напередодні кризи. За твердженнями Беслі та Геннессі, йдеться про нездатність «колективної уяви» багатьох найфаховіших британських і міжнародних експертів передбачити ризики функціонування економічної системи як єдиного цілого. Тож «колективна уява» не спрацювала.

Агов, про які провали «колективної уяви» може йтися?! Хіба більшість економістів, у тому числі більшість (але не всі) з тих, хто був присутній на засіданні Британської академії, не переконували нас у тому, що вільні ринки працюють найефективніше, оскільки за своєю природою вони «раціональні» та «індивідуалістичні», а отже, знають, чого ми хочемо для себе (і тільки для себе — можливо, за винятком наших найближчих родичів) і як отримати те, що ми бажаємо в найефективніший спосіб (див. Факт № 5 і Факт № 16)? Хоча я в економічній науці понад двадцять років, не пригадую якої-небудь помітної дискусії на тему впливу уяви, та ще й колективної, на прогностичну здатність економістів. Я навіть не впевнений, чи є місце для такої концепції, як «уява», «колективна» або будь-яка, у раціоналістичному дискурсі, який домінує в економіці. Отже, визнані генії британської економічної науки фактично погоджувалися, що не знають, що саме пішло не так.

Ба більше, економісти — не безневинні жертви обставин, які просто виконували належно свою роботу у вузьких межах своєї експертизи, поки їх колективно не застала зненацька катастрофа, що трапляється раз на сто років і яку неможливо передбачити.

За останні три десятиліття економісти відіграли важливу роль у створенні умов для кризи 2008 року та десятка менших фінансових потрясінь, які їй передували, починаючи з 1980-х років, таких як боргова криза країн «третього світу» в 1982 році, мексиканська криза песо в 1995 році, азіатська криза 1997 року та російська криза 1998 року, надаючи теоретичні обґрунтування доцільності фінансової дерегуляції та нестримної гонитви за короткостроковими прибутками.

Якщо дивитися ширше, вони висували теорії, що виправдовують політику, яка призвела до уповільнення зростання, збільшення нерівності, підвищення негарантованості зайнятості та почастішання фінансових криз, які невідступно переслідували світ в останні три десятиліття (Факти № 2, 6, 13 і 21). Крім цього, вони проштовхували заходи, які погіршували перспективи довгострокового розвитку в країнах, що розвиваються (див. Факт № 7 і Факт № 11). У багатих країнах ці самі економісти спонукали людей переоцінювати нові технології (Факт № 4), робили життя людей чимраз нестабільнішим (Факт № 6), змушували їх не звертати уваги на втрату країною контролю над національною економікою (Факт № 8) і приводили їх до стану задоволеності деіндустріалізацією (Факт № 9). Крім того, вони висунули низку аргументів, намагаючись переконати нас, що всі ці економічні та соціальні наслідки, які у багатьох людей у світі викликають нарікання, — такі як нерівність, що збільшується (Факт № 13), захмарні зарплати топ-менеджерам (Факт № 14) або крайня бідність у бідних країнах (Факт № 3) — речі неминучі, які пояснюються людською природою, корисливою та раціональною, а також необхідністю винагороджувати людей за їхнім внеском у виробництво.

Інакше кажучи, економічна наука не просто не відповідала дійсності. Економіка в тому вигляді, в якому вона практикується останні три десятиліття, була очевидно шкідливою для більшості людей.

Чи є «інші» економісти?

Якщо з економічною наукою все так погано, як я кажу, то що я роблю серед економістів? Якщо невідповідність дійсності — найбільш нешкідливий результат моєї професійної діяльності, а найбільш імовірний — шкода, чи не варто мені змінити професію на щось суспільно корисніше, на кшталт інженера з електроніки або сантехніка?

Я тримаюся економіки тому, що впевнений: вона не має бути непотрібною або шкідливою. Зрештою, у цій книжці я користувався економічною наукою, намагаючись пояснити, як насправді влаштований капіталізм. Небезпечним є певний тип економіки, а саме — ринкова економіка в тому вигляді, в якому її практикували останні кілька десятиліть. В історії налічується багато економічних шкіл, які допомагали нам ефективніше управляти нашими економіками та розвивати їх.

Якщо почати із ситуації, в якій ми опинилися сьогодні, то світову економіку від повного краху восени 2008 року врятували ідеї Джона Мейнарда Кейнса, Чарльза Кіндлебергера (автора класичної праці про фінансові кризи «Манії, паніки та крахи») та Гаймана Мінски10 (дуже недооціненого американського дослідника фінансових криз). Світова економіка сягнула того ступеня падіння, що передував Великій депресії 1929 року, тому що ми дослухалися до їхніх ідей і врятували ключові фінансові інститути (хоча ще не покарали належним чином банкірів, відповідальних за цей безлад, і не реформували галузь), збільшили бюджетні витрати, забезпечили більш надійне страхування банківських вкладів, сприяли соціальному забезпеченню (яке підтримує доходи тих, хто залишився без роботи) та в безпрецедентних масштабах наповнили фінансовий ринок ліквідністю. Як розповідалося в попередніх розділах, багатьом із цих кроків, які «врятували світ», чинили опір економісти — прихильники вільного ринку минулих поколінь і покоління нинішнього.

Хоча чиновники, які відповідали за економіку в країнах Східної Азії, не мали економічної освіти, дещо в економіці вони розуміли. Проте — особливо до початку 1970-х років — та економіка, яку вони знали, здебільшого не була економікою ринкового типу. Та економіка, яку їм випало знати, була економікою Карла Маркса, Фрідріха Ліста, Йозефа Шумпетера, Ніколаса Калдора та Альберта Гіршмана. Звичайно, ці економісти жили в різний час, обговорювали питання різної проблематики та відрізнялися радикально протилежними політичними поглядами (від крайніх правих Ліста до крайніх лівих Маркса). Але їхні економічні теорії мають дещо спільне. Це визнання того факту, що капіталізм розвивається через довгострокові інвестиції й технічні інновації, які перетворюють структуру виробництва, а не просто через розширення наявних структур, подібно до надування повітряної кульки. Багато що із того, що здійснили в роки «економічного дива» східноазійські урядовці — захист галузей на етапі їхнього становлення і розвитку, примусове спрямування ресурсів від технологічно застійного сільського господарства до динамічного промислового сектору та використання «зв’язків», як назвав їх Гіршман, між різними секторами, — базується на переконаннях, альтернативних тим, що відстоюють адепти ринкового підходу (див. Факт № 7). Якби країни Східної Азії, а до них — більшість багатих країн Європи та Північної Америки, управляли своєю економікою за принципами вільного ринку, вони б не змогли розвинути свої економіки так, як їм це вдалося.

Економічне вчення Герберта Саймона та його послідовників істотно змінило наші погляди на сучасні компанії і, значно ширше, на сучасну економіку. Воно допомагає позбутися міфу, що наша економіка населена виключно раціональними користолюбцями, які взаємодіють через ринкові механізми. Коли ми усвідомлюємо, що сучасна економіка характеризується безліччю встановлених складних ієрархічних взаємозв’язків, у які вступають між собою ірраціональні індивідууми, державний і приватний сектори, потужний бюрократичний апарат, стає очевидно: наука про вільний ринок не надасть ідеальних рецептів для управління економікою.

Якщо ж пильніше поглянути на успішні фірми, уряди та країни, то виявиться, що вони притримуються саме цього, більш віртуозного погляду на капіталізм, а не спрощеного бачення вільного ринку.

Навіть у рамках неокласичного мейнстріму, що найбільш послідовно захищає ідеали вільного ринку, існують теорії, які пояснюють, чому вільні ринки приноситимуть не найкращі результати. Це теорії «ринкових провалів» або «економіки добробуту», які вперше запропонував на початку XX століття професор Кембриджського університету Артур Пігу та пізніше розвинули сучасні економісти Амартія Сен, Вільям Бомол і Джозеф Стіґліц, і це тільки деякі з найважливіших імен.

Економісти — прихильники вільного ринку, звісно, або ігнорували цих «інших», або, що гірше, відкидали їх як лжепророків. Сьогодні багатьох із згаданих вище економістів, за винятком тих, хто належить до школи «ринкових провалів», навіть не згадують у провідних підручниках з економіки, і, зрозуміло, їхні роботи не вивчаються належно.

Але події, що розгорталися упродовж останніх трьох десятиліть, показали, що у цих «інших» економістів ми можемо дізнатися значно більше корисного, ніж у економістів — прихильників вільного ринку. Порівняння успіхів і невдач різних фірм, економік і політичних курсів у цей період показує, що погляди цих економістів, які нині залишаються без уваги або навіть забуті, можуть багато чому нас навчити. Економічна наука не завжди некорисна або шкідлива. Просто треба вивчати правильну економічну науку.

10 У видавництві «Наш формат» 2018 року вийшла книжка Рендала Рея «“Я ж вам казав!” Сучасна економіка за Гайманом Мінськи». — Прим. ред.

Висновок. Як перебудувати світову економіку

Перед нами постало складне завдання повної перебудови світової економіки. Нині все не так погано, як було за часів Великої депресії, але тільки тому, що уряди підтримували попит за рахунок величезних витрат бюджету та безпрецедентного збільшення грошової маси (Банк Англії, наприклад, ніколи не встановлював більш низької відсоткової ставки із часу свого заснування в 1644 році), запобігаючи краху банків за допомогою розширення страхування вкладів і рятуючи багато фінансових компаній. Без цих заходів, а також без істотного автоматичного збільшення соціальних витрат (наприклад, допомоги з безробіття), ми б сьогодні переживали значно гіршу економічну кризу, ніж у 1930-х роках.

Є люди, які вважають, що панівна нині система вільного ринку принципово правильна. Як вони припускають, для розв’язання наших проблем буде досить і косметичного ремонту — тут трішки більше прозорості, там крапелька додаткового регулювання, а там дещиця обмежень на виплати керівникам. Однак, як я намагався показати, фундаментальні теоретичні та емпіричні передумови, що лежать в основі вільної ринкової економіки, украй апроксимативні й неоднозначні. Необхідно не що інше, як тотальний перегляд принципів, на яких побудовані наші економіка та суспільство.

То що потрібно зробити?

Тут не місце для розлогих пропозицій, необхідних для переформатування світової економіки, багато з яких, утім, розглядалися у попередніх розділах. Я лише стисло окреслю принципи — їх лише вісім, — які, на мою думку, слід мати на увазі під час перебудови нашої економічної системи.

Перше. Перефразовуючи слова Вінстона Черчилля про демократію, хочу повторити власну позицію, висловлену раніше: капіталізм — погана економічна система, але всі інші — ще гірші. Мою критику спрямовано проти капіталізму вільного ринку, а не капіталізму як такого.

Мотив отримання прибутку, як і раніше, є найбільш потужним і ефективним пальним для нашої економіки, і ми повинні використовувати його сповна. Але слід пам’ятати, що давати необмежену волю цьому стимулу — далеко не найкращий спосіб одержати від нього максимум. Це ми засвоїли, заплативши високу ціну за останні три десятиліття.

Крім того, ринок — утілення винятково ефективного способу координації складної економічної діяльності безлічі економічних агентів, але не більше, — це механізм, машина. І, як усі машини, він вимагає ретельного регулювання та управління. Так само як автомобіль може вбивати людей, коли за кермом опиняється п’яний водій, або рятувати життя, коли ми вчасно доставляємо пацієнта в лікарню, ринок може стати як провідником світла, так і володарем пітьми. Так само як можна підрихтувати автомобіль — оснастити його надійнішими гальмами, потужнішим двигуном та економічнішим пальним, у межах вільного ринку можна домогтися значних змін на краще — змінити уявлення його учасників, їхні мотиви та правила регулювання.

Існують різні способи «організації» капіталізму. Вільний ринок — один із них, причому аж ніяк не досконалий. Останні три десятиліття показали, що, всупереч запевненням його поборників, він уповільнює зростання економіки, збільшує соціальну нерівність і нестабільність та призводить до частіших (часом глобальних) фінансових катастроф.

Немає однієї ідеальної моделі. Англо-саксонська модель капіталізму дуже відрізняється від скандинавської, яка, своєю чергою, відмінна від німецької або французької, не кажучи вже про японську. Наприклад, країни, для яких неприпустимою є американська версія економічної нерівності (хоча для деяких вона може бути нормою), здатні запобігти драматичному розшаруванню у доходах населення шляхом упровадження різних варіантів моделі «держави загального добробуту»: шведської з її високим прогресивним податком на прибуток, або японської, відомої своїми обмеженнями на можливості отримання прибутку або відкриття великих магазинів. Непросто обирати з-поміж цих двох моделей, хоча особисто я вважаю, що японська модель поступається шведській.

Однозначно: капіталізм і лише капіталізм. Але замість того, аби сліпо захоплюватись ним, ігноруючи те, як погано він слугував людству, слід запропонувати більш адаптивну до теперішніх реалій модель регульованого капіталізму. Який буде зроблено вибір — покаже час, але нову модель капіталізму визначатимуть наші цілі, цінності та переконання.

Друге. Ми повинні будувати нашу нову економічну систему з усвідомленням обмежень людської раціональності. Криза 2008 року показала, що складність побудованого нами світу, особливо у галузі фінансів, значно випереджає нашу здатність осягнути цей світ і ним керувати. Наша економічна система зазнала краху саме тому, що будувалася за порадами економістів, переконаних, ніби здатність людини долати труднощі практично безмежна.

Новий світ потрібно створювати, чітко усвідомлюючи такий факт: ми маємо обмежені можливості об’єктивного судження. Нам пропонують уникнути ще однієї великої фінансової кризи за допомогою підвищення економічної транспарентності. Утім це помилкове уявлення. Основна проблема криється не у відсутності інформації, а в наших обмежених можливостях її обробки. Якби проблема полягала в непрозорості, тоді б скандинавські країни — які не мають із цим клопоту — не зазнали б фінансової кризи на початку 1990-х років. Поки ми, як і раніше, дозволяємо необмежені «фінансові інновації», наша здатність регулювати ринок завжди поступалася прагненню ще більших інновацій.

Якщо ми маємо намір не допускати масштабних криз, подібних потрясінню 2008 року, слід обмежити у фінансовій практиці використання синтетичних деривативів до тих пір, поки не буде досліджено їхній довгостроковий вплив на економіку і суспільство в цілому. Утім ця ідея може викликати спротив. Але поміркуймо. Ми постійно робимо так з іншими товарами — згадайте стандарти безпеки на харчові продукти, ліки, автомобілі та літаки. У результаті ми отримаємо процедуру схвалення, завдяки якій впровадження будь-якого нового фінансового інструменту, за яким стоять інтереси тих або тих фінансових компаній, оцінюватиметься із точки зору ризиків і вигод для системи в цілому в довгостроковій перспективі, а не тільки з позицій короткострокового прибутку останніх.

Третє. Зовсім не вдаючи із себе некорисливих янголів, ми повинні створити систему, яка розкриває у людях найкраще, а не найгірше.

Ідеологія вільного ринку будується на переконанні, що люди не робитимуть нічого «хорошого», якщо їм за це не заплатять і не покарають за те, що вони цього не зробили. Це уявлення застосовується асиметрично та переосмислюється так, що багатих потрібно мотивувати ставати ще багатшими, а бідні для своєї мотивації повинні боятися бідності.

Матеріальна користь — потужний стимул для людей. Комуністична система виявилася нежиттєздатною, оскільки ігнорувала мотиваційну природу людини, точніше, хотіла від неї відмовитися. Водночас, це аж ніяк не означає, що прагнення до задоволення матеріальних потреб — чи не єдине джерело нашого натхнення. Люди не так керуються матеріальними інтересами, як про це твердять підручники з ринкової економіки. Аби в дійсності світ наповнювали одні раціональні користолюбці, як це припускають автори теорій вільного ринку, він би не витримав тягаря брудних інтриг, контролю, покарань та нескінченних торгів у спробі досягти компромісу.

Крім того, звеличуючи здатність до задоволення матеріальних потреб і вимірюючи нею успіх людей і корпорацій, ми власноруч створили реальність, у якій зиск виправдовує все — ба навіть зневажання обов’язків перед суспільством. При цьому ми дозволили нашим банкірам і менеджерам фондів, прямо або опосередковано, знищувати робочі місця, закривати заводи, шкодити довкіллю та підривати фінансову систему в гонитві за особистим збагаченням.

Якщо ми хочемо запобігти повторенню подібного, слід побудувати систему, в якій матеріальний успіх не досягатиметься за будь-яку ціну. Для цього інститути — будь то корпорації чи державні відомства — мають винайти способи, як винагородити довіру, солідарність, чесність і заохочувати своїх членів до кооперації. Реформування фінансової системи має базуватись на ідеологічному переосмисленні її сутності і значення через призму цілепокладання: короткострокові інтереси портфельних інвесторів не мають обмежувати конструктивний потенціал довгострокових орієнтирів компаній. Винагорода має чекати на того, хто не прагне успіху ціною зниження суспільного добробуту, а намагається досягти балансу індивідуальних і колективних інтересів (наприклад, упроваджуючи енергоефективні технології, заохочуючи інвестиції в освіту не лише за умови державної підтримки у вигляді субсидіювання, а й з альтруїстичних міркувань).

Це також заклик до усвідомлення істинних потреб і глибинних інтересів. Якщо дозволити короткостроковій вигоді керувати нашими вчинками, ми ризикуємо знищити систему, яка в довгостроковій перспективі не відповідатиме жодним інтересам.

Четверте. Ми повинні припинити вірити, що людям завжди платять те, «що вони заслуговують».

Якщо порівнювати робітників з багатих і бідних країн, то останні нерідко виявляються продуктивнішими та підприємливішими. Якби надати їм рівні можливості за допомогою дерегуляції імміграційної політики, то вони могли б замінити (і замінили б) більшу частину робочої сили в розвинених країнах, нехай це політично неприйнятно та небажано. Отже, саме національні економічні системи та імміграційний контроль у багатих країнах, а не брак необхідних особистих якостей тримають у злиднях бідних людей у бідних країнах.

Підкреслю: багато людей залишаються бідними, лише тому, що позбавлені рівних стартових можливостей для реалізації свого потенціалу, використання яких спростувало б припущення про те, що вони приречені на бідність через свою обмеженість. Поки не буде хоча б часткової рівності стартових умов, особливо (але не тільки) щодо якості дитячого харчування та батьківської уваги, рівність можливостей, яка забезпечується чинними ринковими механізмами, не гарантує по-справжньому чесної конкуренції. Це немов забіг, у якому всі стартують одночасно, але фінішують по-різному, бо в декого на ногах важкі гирі.

На протилежному боці спектра — винагороди керівникам компаній у США, що в останні кілька десятиліть досягли стратосферних висот. Відносний рівень оплати праці американських менеджерів виріс із 1950 року принаймні вдесятеро (середній генеральний директор раніше отримував 35 зарплат середнього робітника, а сьогодні отримує 300–400 таких зарплат), але це не тому, що їхня продуктивність зростала вдесятеро швидше, ніж продуктивність їхніх робітників. Навіть якщо не враховувати опціони на акції, американські менеджери отримують у два з половиною рази більше, ніж їхні колеги в Нідерландах, і в чотири рази більше, ніж в Японії, незважаючи на відсутність явної переваги в продуктивності.

Тільки маючи свободу ставити під питання результати гри ринку, ми будемо в змозі знайти правильні шляхи до створення більш справедливого суспільства. Ми можемо та повинні змінити правила фондового ринку та системи корпоративного управління, щоб приборкати розміри винагород керівникам компаній з обмеженою відповідальністю. Ми повинні не тільки забезпечити рівні можливості, а й певною мірою зрівняти вихідні умови для всіх дітей заради побудови істинно меритократичного суспільства. Люди мають отримувати реальний, а не удаваний другий шанс через допомогу з безробіття та субсидовану державою перепідготовку. Бідних жителів бідних країн не слід звинувачувати в бідності, адже вагомішою причиною є бідність їхніх національних економічних систем та імміграційний контроль у багатих країнах. Ринкові результати — не «природні» явища. Їх можна змінити.

П’яте. Нам треба серйозніше ставитися до «виробництва речей». Постіндустріальна економіка знань — це міф. Виробничий сектор, як і раніше, має життєво важливе значення.

Падіння обсягів промислового виробництва у більшості країн — і особливо в США та Великій Британії — розглядали як неминучий прояв настання постіндустріальної епохи, а тому особливого бентеження цей факт не викликав.

Але ми — матеріальні істоти і не можемо харчуватися ідеями, хоч би як прекрасно звучав термін «економіка знань». Крім того, ми завжди жили в економіці знань, у тому сенсі, що не фізична природа діяльності, а саме володіння вищим рівнем знань у підсумку визначало, яка країна багатша, а яка — бідніша. Дійсно, більшість суспільств, як і раніше, виробляє дедалі більше товарів. Ми помилково думаємо, що не споживаємо так багато товарів, як раніше, головним чином тому, що виробники товарів зуміли стати значно продуктивнішими, завдяки чому відносні ціни на товари поступилися цінам на послуги.

Якщо ваша країна не є маленьким податковим раєм (підтримувати цей статус дедалі важче після кризи 2008 року), на зразок Люксембургу або Монако, і не належить до тих невеликих країн, що купаються в нафті, таких як Бруней або Кувейт, їй потрібно вдосконалюватися у виробництві товарів, щоб підвищувати рівень життя своїх громадян. Швейцарія та Сінгапур, які асоціюються із постіндустріальною економікою, насправді належать до найбільш промислово розвинених країн світу. Крім того, дорогі послуги залежать від виробничого сектору, а іноді навіть паразитують на ньому (наприклад, фінанси, технічний консалтинг). До того ж послуги є не надто «продаваними», а отже, великий сектор послуг чинить тиск на платіжний баланс, не сприяючи стійкому економічному зростанню.

Міф про постіндустріальну економіку знань також викривлює інвестиційні стратегії, абсолютизує значення формальної освіти, вплив якої на економічне зростання не доведений. Роль інтернету, здається, також переоцінена, адже зв’язок між ступенем його розповсюдження та збільшенням продуктивності насправді незначний.

Інвестиції в «нудні речі», такі як обладнання, інфраструктура та навчання працівників, потрібно заохочувати через відповідні зміни податкових правил (наприклад, прискорена амортизація обладнання), через субсидії (приміром, на навчання працівників) і через державні інвестиції (наприклад, перерозподіл коштів на розвиток інфраструктури). Місія індустріальної політики має бути спрямована на розвиток ключових галузей промисловості з високим потенціалом збільшення продуктивності.

Шосте. Ми повинні забезпечити кращий баланс між фінансовою та «реальною» діяльністю.

Сучасна продуктивна економіка не може існувати без здорового фінансового сектору. Фінанси відіграють, поміж іншого, вирішальну роль у владнанні невідповідності між актом інвестування та «пожинанням його плодів». «Ліквідовуючи» матеріальні активи, характеристики яких неможливо змінити швидко, фінансовий сектор також допомагає швидко перерозподіляти ресурси.

Проте в останні три десятиліття фінансовий сектор став тим сумнозвісним хвостом, який крутить собакою. Фінансова лібералізація забезпечила легкість переміщення коштів, навіть через національні кордони, що привело до прагнення інвесторів отримувати миттєву віддачу. Як наслідок, корпорації та уряди змушені здійснювати політику, яка обіцяє швидкий прибуток незалежно від довгострокових наслідків. Інвестори використовували зростання мобільності грошей як розмінну монету для вилучення більшої частки національного доходу. Фінансова лібералізація також призвела до зростання фінансової нестабільності і скорочення гарантій зайнятості (що необхідно для вилучення швидкого прибутку).

Фінанси потрібно сповільнити. Звичайно, мова не йде про повернення в епоху боргових в’язниць і невеликих майстерень, що фінансуються за рахунок власних заощаджень. Але інакше, якщо ми значно не зменшимо описану прірву часу між фінансовим і реальним секторами економіки, нам не вдасться забезпечити довгострокові інвестиції та справжній розвиток, оскільки повернення інвестицій у виробництво часто вимагає тривалого часу. Японії знадобилося 40 років протекціонізму та державних субсидій, перш ніж її автомобільна промисловість домоглася міжнародного успіху, в тому числі і в нижньому сегменті ринку. Компанії Nokia знадобилося 17 років, перш ніж вона стала отримувати прибуток від виробництва електроніки, а сьогодні вона є одним зі світових лідерів у цьому бізнесі. Однак з посиленням фінансової дерегуляції світ став оперувати дедалі коротшими часовими інтервалами.

Фінансові транзакції, податки, обмеження на транскордонні переміщення капіталу (зокрема, в країни, що розвиваються, і з них), більш жорсткі обмеження на злиття і поглинання — ось комплекс заходів, які дозволять сповільнити фінансовий сектор до швидкості, на якій він буде підтримувати, а не послаблювати або навіть руйнувати реальну економіку.

Сьоме. Держава повинна ставати «більшою» та активнішою.

Останні три десятиліття ідеологи вільного ринку намагались нас переконати в тому, що держава лише створює проблеми, а не вирішує їх.

Дійсно, є приклади провалів держави, іноді досить гучні, однак ринки та корпорації також зазнають провалів, але найголовніше, що існує безліч прикладів успішної державної політики. Роль держави слід ґрунтовно переглянути.

Мова не лише про результативне антикризове управління та комплекс стабілізаційних заходів, що адаптувались у країнах з ринковою економікою, таких як США. У ракурсі нашої уваги мають опинитись орієнтири на створення процвітаючого, справедливого та стабільного суспільства. Демократична держава, незважаючи на властиві їй обмеження та численні спроби послабити її міць, принаймні поки що, залишається найкращим інструментом для узгодження конфлікту інтересів у межах суспільства і, що найважливіше, для поліпшення нашого колективного добробуту. У пошуку найбільшої користі від держави ми повинні відмовитися від стандартних «компромісів», про які так люблять теоретизувати економісти — прихильники вільного ринку.

Нас запевняли, що «великий» уряд, який установлює високий податок на дохід багатих і перерозподіляє його на користь бідних, стримує економічне зростання, оскільки перешкоджає створенню нових матеріальних благ багатими та стимулює бідних до неробства. Але якщо «малого» уряду достатньо для економічного зростання, більшість країн, що розвиваються, де є такі уряди, давно мали зажити добре. Очевидно, що це не так. Водночас приклад скандинавських країн спростовує уявлення про те, що «менші» уряди завжди кращі для забезпечення зростання. Адаптовані в них моделі «держави загального добробуту» не лише не пригнічують економічного зростання, але й навіть стимулюють його.

Крім того, економісти — прихильники вільного ринку переконували нас, що активні уряди (або, як вони кажуть, уряди, що втручаються) і стійкі темпи економічного зростання — несумісні. Але, всупереч поширеному уявленню, практично всі нинішні багаті країни на шляху до свого багатства вдавались до державного втручання (якщо ви сумніваєтеся в цьому, прочитайте мою раніше видану книжку «Злі самаритяни»). Осмислене й адекватно реалізоване державне втручання може підвищити економічний динамізм, забезпечивши необхідні ресурси там, де ринок свідомо лишається осторонь або бере участь неохоче (наприклад, дослідження та розробки, навчання працівників тощо), уможливлюючи розподіл ризиків у проектах з високою соціальною віддачею, але низькою рентабельністю для приватного бізнесу. У країнах, що розвиваються, державне втручання здатне забезпечити систему підтримки розвитку молодих швидкозростаючих галузей та сприяти збільшенню промислового потенціалу.

Ми повинні мислити більш творчо в напрямку того, як саме зробити уряд важливим елементом динамічної, але стабільної економічної системи з меншими проявами нерівності. Це означає, що ми маємо прагнути будувати «державу загального добробуту» із кращою системою регулювання (зокрема, для фінансового сектору) та кращою промисловою політикою.

Восьме. Світова економічна система повинна «несправедливо» підтримувати країни, що розвиваються.

Через обмеження, накладені механізмами стримування в межах інститутів демократії, у більшості багатих країн прибічники вільного ринку на практиці зіткнулися із труднощами при здійсненні реформ у напрямку повномасштабного вільного ринку. Навіть Марґарет Тетчер дійшла висновку про неможливість ставити питання про розформування Національної служби охорони здоров’я. У результаті саме країни, що розвиваються, стали полігоном для експериментів з політики вільного ринку.

Багато бідніших країн, особливо в Африці та Латинській Америці, були змушені прийняти політику вільного ринку, щоб одержати можливість позичати гроші у прихильних до ідеї вільного ринку міжнародних фінансових організацій (МВФ і Світового банку) та урядів багатих країн (які, врешті, керують МВФ і Світовим банком). Слабкість їхніх демократій означала, що політику вільного ринку можна реалізовувати більш безжалісно в країнах, що розвиваються, навіть якщо від неї постраждають багато людей. Найіронічніше — коли люди, які найбільше потребують допомоги, зазнають найсильнішого удару. Ця тенденція підкріплювалася посиленням упродовж останніх двох десятиліть глобальних правил стимулювання і захисту національних економік (що є особливо актуальним для бідних країн) за допомогою заснування та/або посилення ролі організацій на кшталт СОТ і Банку міжнародних розрахунків, та підписання різних двосторонніх і регіональних торговельних та інвестиційних угод. Такі правила гри зменшували маневреність урядів і дедалі активніше насаджували ідеологію вільного ринку, результатом реалізації якої ставали нижчі порівняно з розвиненими країнами показники зростання, більша нестабільність та нерівність.

Світова економічна система потребує капітальної ревізії з метою надання більшого «політичного простору» країнам, що розвиваються, щоб ті мали можливість здійснювати політику, яка більше відповідає їхнім інтересам (багаті країни мають значно більше поле для маневру, щоб обходити, а то й ігнорувати міжнародні правила). Країни, що розвиваються, серед іншого, потребують більш ліберального режиму застосування протекціоністських заходів, регулювання іноземних інвестицій і прав інтелектуальної власності. Саме такої політики дотримувалися багаті країни, коли самі перебували в становищі країн, що розвиваються. Для досягнення цих цілей потрібно реформувати СОТ, скасувати і/або переглянути чинні двосторонні торговельні та інвестиційні угоди між багатими та бідними країнами та змінити політичні умови надання кредитів міжнародних фінансових організацій і фінансової допомоги з боку багатих країн.

Звичайно, деякі багаті країни заперечуватимуть, що ці заходи «несправедливо вигідні» для країн, що розвиваються. Проте країни, що розвиваються, вже страждають від багатьох вад міжнародної економічної системи й тому потребують цих послаблень, щоб мати надію змінити теперішній стан речей.

Усі ці вісім принципів суперечать загальновизнаним правилам глобального співіснування, що панують останні три десятиліття. Це стривожить деяких читачів. Але якщо ми зараз не відмовимося від принципів, які завели нас у хаос та продовжують стримувати наш розвиток, у майбутньому ми станемо свідками ще масштабніших катастроф. Тож, не відмовившись від чинних принципів, ми не дамо шансу мільярдам знедолених — і не лише в країнах, що розвиваються, — змінити життя на краще.

Примітки

Факт № 1

1 Про те, як тарифи (які стримували вільну торгівлю товарами) були ще одним важливим питанням, що створило умови для громадянської війни в США, див. одну з моїх попередніх книжок: Kicking Away the Ladder: Development Strategy in Historical Perspective (Anthem Press, London, 2002), pp. 24–8, та посилання в ній.

Факт № 2

2 A. Smith, An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (Clarendon Press, Oxford, 1976), p. 741.

3 N. Rosenberg and L. Birdzell, How the West Grew Rich (IB Tauris & Co., London, 1986), p. 200.

4 A. Glyn, Capitalism Unleashed – Finance, Globalisation, and Welfare (Oxford University Press, Oxford, 2004), p. 7, fig. 1.3.

5 J. G. Palma, ‘The revenge of the market on the rentiers – Why neoliberal reports on the end of history turned out to be premature’, Cambridge Journal of Economics, 2009, vol. 33, no. 4, p. 851, fig. 12.

6 Див. W. Lazonick and M. O’Sullivan, ‘Maximising shareholder value: A new ideology for corporate governance’, Economy and Society, 2000, vol. 29, no. 1; W. Lazonick, ‘The buyback boondoggle’, Business Week, 24 August 2009.

7 Lazonick, цитована вище праця.

Факт № 4

8 R. Sarti, ‘Domestic service: Past and present in Southern and Northern Europe’, Gender and History, 2006, vol. 18, no. 2, p. 223, table 1.

9 Цитується за: J. Greenwood, A. Seshadri and M. Yorukoglu, ‘Engines of liberation’, Review of Economic Studies, 2005, vol. 72, p. 112.

10 C. Goldin, ‘The quiet revolution that transformed women’s employment, education, and family’, American Economic Review, 2006, vol. 96, no. 2, p. 4, fig. 1.

11 I. Rubinow, ‘The problem of domestic service’, Journal of Political Economy, 1906, vol. 14, no. 8, p. 505.

12 Ця книжка: H.-J. Chang and I. Grabel, Reclaiming Development – An Alternative Economic Policy Manual (Zed Press, London, 2004).

13 K. Ohmae, The Borderless World: Power and Strategy in the Interlinked Economy (Harper & Row, New York, 1990).

Факт № 5

14 Доступне резюме наукової літератури про складність мотивації людини можна знайти у: B. Frey, Not Just for the Money – Economic Theory of Personal Motivation (Edward Elgar, Cheltenham, 1997).

15 Цей приклад базується на ситуації, описаній у: K. Basu, ‘On why we do not try to walk off without paying after a taxi-ride’, Economic and Political Weekly, 1983, no. 48.

Факт № 6

16 S. Fischer, ‘Maintaining price stability’, Finance and Development, December 1996.

17 У дослідженні Роберта Барро, одного з провідних економістів — прихильників вільного ринку, робиться висновок, що помірна інфляція (10–20 %) має слабкий негативний вплив на економічне зростання, а інфляція нижча за 10 % не впливає на зростання. Див. R. Barro, ‘Inflation and growth’, Review of Federal Reserve Bank of St Louis, 1996, vol. 78, no. 3. У дослідженні Майкла Сареля, економіста МВФ, оцінено, що інфляція нижча за 8 % має незначний вплив на економічне зростання, якщо воно взагалі існує; як указує він, нижче цього рівня зв’язок інфляції та економічного зростання є позитивним, тобто інфляція допомагає зростанню, а не стримує його. Див. M. Sarel, ‘Non-linear effects of inflation on economic growth’, IMF Staff Papers, 1996, vol. 43, March.

18 M. Bruno, ‘Does inflation really lower growth?’, Finance and Development, 1995, vol. 32, pp. 35–8; M. Bruno and W. Easterly, ‘Inflation and growth: In search of a stable relationship’, Review of Federal Reserve Bank of St Louis, 1996, vol. 78, no. 3.

19 У 1960-х роках рівень інфляції в Південній Кореї був набагато вищий, ніж у п’яти латиноамериканських країнах (Венесуела, Болівія, Мексика, Перу та Колумбія) і не набагато нижчий, ніж в Аргентині. У 1970-х роках рівень інфляції в Південній Кореї був вищий, ніж у Венесуелі, Еквадорі та Мексиці, і не набагато нижчий, ніж у Колумбії та Болівії. Інформація з: A. Singh, ‘How did East Asia grow so fast? – Slow progress towards an analytical consensus’, 1995, UNCTAD Discussion Paper, no. 97, table 8.

20 Існує багато різних способів розрахунку ставки прибутку, але в цьому випадку відповідною концепцією є рентабельність відповідних активів. Згідно з працею S. Claessens, S. Djankov and L. Lang, ‘Corporate growth, financing, and risks in the decades before East Asia’s financial crisis’, 1998, Policy Research Working Paper, no. 2017, World Bank, Washington, DC, fig. 1, повернення коштів на активи у 46 розвинутих країнах і країнах, що розвиваються, протягом 1988–1996 років становило від 3,3 % (Австрія) до 9,8 % (Таїланд). Ця норма прибутку становила 4–7 % у 46 країнах; вона була нижче за 4 % у трьох країнах і вище за 7 % у трьох країнах. В іншому дослідженні Світового банку середню норму прибутку для нефінансових компаній у країнах з «перехідною економікою» (країни із середнім рівнем доходу) протягом 1990-х років (1992–2001 роки) ставлять на ще нижчий рівень, а саме 3,1 % (відношення чистого прибутку до активів). Див. S. Mohapatra, D. Ratha and P. Suttle, ‘Corporate financing patterns and performance in emerging markets’, mimeo., March 2003, World Bank, Washington, DC.

21 C. Reinhart and K. Rogoff, This Time is Different (Princeton University Press, Princeton and Oxford, 2008), p. 252, fig. 16.1.

Факт № 7

22 Протекціоністські погляди Лінкольна описано в одній з моїх попередніх книжок Kicking Away the Ladder: Development Strategy in Historical Perspective (Anthem Press, London, 2002), pp. 27–8 та у працях, указаних у посиланнях у ній.

23 Цю іcторію докладніше викладено в моїх попередніх книжках: Kicking Away the Ladder: Development Strategy in Historical Perspective, яка є академічною монографією з масою посилань і коментарів — хоча це не означає, що її важко читати, — зосереджується на торговельній політиці; Bad Samaritans (Random House, London, 2007, and Bloomsbury USA, New York, 2008), яка охоплює ширший діапазон політичних питань і написана більш доступно.

Факт № 8

24 Подальші докази див. у моїй недавній книжці Bad Samaritans (Random House, London, 2007, and Bloomsbury USA, New York, 2008), ch. 4; ‘The Finn and the Elephant’; R. Kozul-Wright and P. Rayment, The Resistible Rise of Market Fundamentalism (Zed Books, London, 2007), ch. 4.

Факт № 9

25 K. Coutts, A. Glyn and B. Rowthorn, ‘Structural change under New Labour’, Cambridge Journal of Economics, 2007, vol. 31, no. 5.

26 Термін запозичено зі звіту 2008 року Міністерства у справах бізнесу, підприємництва та реформи системи регулювання Великої Британії, Globalisation and the Changing UK Economy (2008).

27 B. Alford, ‘De-industrialisation’, ReFRESH, Autumn 1997, p. 6, table 1.

28 B. Rowthorn and K. Coutts, ‘De-industrialisation and the balance of payments in advanced economies’, Cambridge Journal of Economics, 2004, vol. 28, no. 5.

Факт № 10

29 T. Gylfason, ‘Why Europe works less and grows taller’, Challenge, 2007, January/February.

Факт № 11

30 P. Collier and J. Gunning, ‘Why has Africa grown slowly?’, Journal of Economic Perspectives, 1999, vol. 13, no. 3, p. 4.

31 Даніель Етонґа-Манґелле, камерунський інженер та письменник, зазначає: «Африканець, закріплений у культурі своїх предків, настільки переконаний, що минуле може лише повторити себе, що він тільки поверхнево турбується про майбутнє. Однак без динамічного сприйняття майбутнього немає планування, прогнозування, побудови сценарію; інакше кажучи, ніякої політики для визначення ходу подій» (стор. 69). Він продовжує, що «африканські суспільства нагадують футбольну команду, в якій, унаслідок особистого суперництва та відсутності командного духу, один гравець не передасть м’яча іншому зі страху, що останній може забити гол» (стор. 75). D. Etounga-Manguelle, ‘Does Africa need a cultural adjustment program?’ in L. Harrison and S. Huntington (eds.), Culture Matters – How Values Shape Human Progress (Basic Books, New York, 2000).

32 За даними Вебера, в 1863 році приблизно чверть населення Франції не говорила французькою. У цьому ж році 11 % школярів у віці від семи до тринадцяти років узагалі не говорили французькою і ще 37 % говорили французькою або розуміли її, але не могли писати цією мовою. E. Weber, Peasants into Frenchmen – The Modernisation of Rural France, 1870-1914 (Stanford University Press, Stanford, 1976), p. 67.

33 Див. H-J. Chang, ‘Under-explored treasure troves of development lessons – lessons from the histories of small rich European countries (SRECs)’ in M. Kremer, P. van Lieshoust and R. Went (eds.), Doing Good or Doing Better – Development Policies in a Globalising World (Amsterdam University Press, Amsterdam, 2009); H-J. Chang, ‘Economic history of the developed world: Lessons for Africa’, a lecture delivered in the Eminent Speakers Programme of the African Development Bank, 26 February 2009 (http://www.econ.cam.ac.uk/faculty/chang/pubs/ChangAfDBlecturetext.pdf ).

34 Див.: H-J. Chang, ‘How important were the “initial conditions” for economic development – East Asia vs. Sub-Saharan Africa’ (ch. 4) у: H-J. Chang, The East Asian Development Experience: The Miracle, the Crisis, and the Future (Zed Press, London, 2006).

35 Порівняння якості політичних інститутів у сучасних країнах, що розвиваються, і багатих країнах, коли вони перебували на аналогічному рівні розвитку, див. у H.-J. Chang, Kicking Away the Ladder (Anthem Press, London, 2002), ch. 3.

Факт № 12

36 Доступне пояснення та критику теорії порівняльних переваг див. у розділі 3 “My six-year-old son should get a job” моєї книжки Bad Samaritans (Random House, London, 2007, and Bloomsbury USA, New York, 2008).

37 Подробиці можна знайти в моїх попередніх книжках: Kicking Away the Ladder (Anthem Press, London, 2002); Bad Samaritans (Random House, London, 2007, and Bloomsbury USA, New York, 2008).

Факт № 13

38 Шістнадцять країн, у яких нерівність збільшилася, в порядку зменшення нерівності доходів на 2000 рік: США, Південна Корея, Велика Британія, Ізраїль, Іспанія, Італія, Нідерланди, Японія, Австралія, Канада, Швеція, Норвегія, Бельгія, Фінляндія, Люксембург та Австрія. Чотири країни, де нерівність доходів зменшилася: Німеччина, Швейцарія, Франція та Данія.

39 L. Mishel, J. Bernstein and H. Shierholz, The State of Working America, 2008/9 (Economic Policy Institute, Washington, DC, 2009), p. 26, table 3.

40 За даними ОЕСР (Організації економічного співробітництва та розвитку), у США на середину першого десятиліття XXI століття коефіцієнт Джині (показник нерівності доходів, що дорівнює нулю при абсолютній рівності та одиниці при абсолютній нерівності) до утримань із доходів дорівнював 0,46. Для Німеччини цей показник становив 0,51, для Бельгії — 0,49, для Японії — 0,44, для Швеції — 0,43 і для Нідерландів — 0,42.

Факт № 14

41 L. Mishel, J. Bernstein and H. Shierholz, The State of Working America, 2008/9 (Economic Policy Institute, Washington, DC, 2009), table 3.2.

42 Те саме джерело, table 3.1.

43 ‘Should Congress put a cap on executive pay?’, New York Times, 3 January 2009.

44 Те саме джерело, table 3.A2. Ці тринадцять країн — Австралія, Бельгія, Велика Британія, Іспанія, Італія, Канада, Нідерланди, Німеччина, Нова Зеландія, Франція, Швейцарія, Швеція та Японія.

45 Те саме джерело, table 3.A2.

46 L. A. Bebchuk and J. M. Fried, ‘Executive compensation as an agency problem’, Journal of Economic Perspectives, 2003, vol. 17, no. 3, p. 81.

Факт № 15

47 OECD, ‘Is informal normal? – Towards more and better jobs in developing countries’, 2009.

48 D. Roodman and J. Morduch, ‘The impact of microcredit on the poor in Bangladesh: Revisiting the evidence’, 2009, working paper, no. 174, Center for Global Development, Washington, DC.

49 M. Bateman, Why Doesn’t Microfi nance Work? (Zed Books, London, 2010).

Факт № 16

50 Промова в резиденції лорда-мера Лондона 19 червня 2009 року.

51 Дуже цікавий і доступний виклад досліджень ірраціонального боку людської природи див. у В: P. Ubel, Free Market Madness: Why human nature is at odds with economics — and why it matters (Harvard Business School Press, Boston, 2009).

Факт № 17

52 J. Samoff, ‘Education for all in Africa: Still a distant dream’ in R. Arnove and C. Torres (eds.), Comparative Education – The Dialectic of the Global and the Local (Rowman and Littlefield Publishers Inc., Lanham, Maryland, 2007), p. 361, table 16.3.

53 L. Pritchett, ‘Where has all the education gone?’, The World Bank Economic Review, 2001, vol. 13, no. 3.

54 A. Wolf, Does Education Matter? (Penguin Books, London, 2002), p. 42.

55 За даними для восьмого класу, США перегнали Литву, але відстали від Росії та Угорщини. Результати четвертокласників в Угорщині та восьмикласників у Латвії та Казахстані не представлено.

56 Інші європейські країни, в порядку рейтингу за результатами тесту: Німеччина, Данія, Італія, Австрія, Швеція, Шотландія та Норвегія. Див. сайт Національного центру освітньої статистики Інституту освітніх наук Міністерства освіти США, http://nces.ed.gov/timss/table07_l.asp.

57 Рештою багатих країн були, в порядку рейтингу за результатами тесту: Японія, Велика Британія, США, Австралія, Швеція, Шотландія та Італія. Див. вищевказаний сайт.

58 Найвпливовішими працями цієї школи були книжки: Harry Braverman, Labor and Monopoly Capital: The Degradation of Work in the Twentieth Century (Monthly Review Press, New York, 1974); Stephen Marglin, ‘What do Bosses Do?’, опублікована двома частинами в The Review of Radical Political Economy в 1974 і 1975 роках.

59 A. Wolf, Does Education Matter? (Penguin Books, London, 2002), p. 264.8

60 Міркування щодо «сортування» та багато інших глибоких зауважень про роль освіти в економічному розвитку див. Wolf, Does Education Matter? (Penguin Books, London, 2002).

Факт № 18

61 R. Blackburn, ‘Finance and the fourth dimension’, New Left Review, May/June 2006, p. 44.

Факт № 19

62 Частка федерального уряду в загальних витратах на науку в США в 1953 році становила 53,6%, в 1955 — 56,8%, в 1960 — 64,6%, в 1965 — 64,9%, в 1970 — 57,1%, в 1975 — 51,7%, в 1980 — 47,2%, в 1985 — 47,9% і в 1989 — 47,3% (оцінка). Див.: D. Mowery & N. Rosenberg, ‘The U.S. National Innovation System’ у: R. Nelson (ed.), National Innovation Systems (Oxford University Press, New York and Oxford, 1993), p. 41, table 2.3.

63 H. Simon, ‘Organisations and Markets’, Journal of Economic Perspectives, 1991, vol. 5, no. 2, p. 27.

Факт № 20

64 Про те, чому конфуціанська культура не була причиною економічного зростання у Східній Азії, див. у розділі 9 “Lazy Japanese and Thieving Germans” моєї книжки: Bad Samaritans (Random House, London, 2007, and Bloomsbury USA, New York, 2008).

65 M. Jäntti et al., ‘American exceptionalism in a new light: a comparison of intergenerational earnings mobility in the Nordic countries, the United Kingdom and the United States’, The Warwick Economic Research Paper Series, Department of Economics, University of Warwick, October 2005.

Факт № 21

66 Організація економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР) — клуб багатих країн, зарахування кількох членів якого до «багатих» може здаватися спірним: Португалія, Корея, Чехія, Угорщина, Словаччина, Польща, Мексика і Туреччина (в порядку зменшення середнього доходу на душу населення). З них Португалія і Корея — найбагатші, із середнім доходом майже 18 000 доларів (на 2006 рік), а Туреччина — найбідніша: її середньодушовий дохід дорівнює 5400 доларів (на 2006 рік). Наступний найбідніший член ОЕСР після Португалії та Кореї — Греція, у якій середній дохід на душу населення становить понад 24 000 доларів. У 2003 році (останній рік, за яким ОЕСР має дані) бюджетні витрати на соціальні потреби в Кореї становили 5,7 % ВВП. Найвищий показник був у Швеції — 31,3 %. Середня цифра за ОЕСР — 20,7 %. Див.: OECD Factbook 2008: Economic, Environmental and Social Statistics.

67 У 2003 році (останній рік, за яким ОЕСР має дані) бюджетні витрати на соціальні потреби в США становили 16,2 % ВВП, порівняно із середнім за ОЕСР показником 20,7 % і середнім показником за 15 країнами-членами ЄС 23,9 %. Серед країн-членів ОЕСР лише Корея (5,7 %) і Мексика (6,8%) — дві країни, які зазвичай не вважають у повному сенсі розвиненими — мали нижчий показник, ніж США. У OECD Factbook 2008: Economic, Environmental and Social Statistics.

Факт № 22

68 R. Portes and F. Baldursson, The Internationalisation of Iceland’s Financial Sector (Iceland Chamber of Commerce, Reykjavik, 2007), p. 6.

69 G. Duménil and D. Lévy, ‘Costs and benefits of neoliberalism: A class analysis’, in G. Epstein (ed.), Financialisation and the World Economy (Edward Elgar, Cheltenham, 2005).

70 J. Crotty, ‘If financial market competition is so intense, why are financial firm profits so high? – Reflections on the current “golden age” of finance’, Working Paper, no. 134, PERI (Political Economy Research Institute), University of Massachusetts, Amherst, April 2007.

71 Інформацію щодо GE надав R. Blackburn, ‘Finance and the fourth dimension’, New Left Review, May/June 2006, p. 44; J. Froud et al., Financialisation and Strategy: Narrative and Numbers (Routledge, London, 2006), це співвідношення може становити до 50 %. Цифри щодо Ford навів Фроуд зі співавторами, а цифри щодо GM надав Блекберн.

72 J. G. Palma, ‘The revenge of the market on the rentiers – Why neoliberal reports of the end of history turned out to be premature’, Cambridge Journal of Economics, 2009, vol. 33, no. 4.

Факт № 23

73 У країні «економічного дива», яка зростає на 7 % на рік, середній дохід на душу населення (СДДН) подвоїться за десять років. У країні «золотого віку», яка зростає на 3,5 % на рік, СДДН подвоїться приблизно за двадцять років. За ці двадцять років СДДН у країні «економічного дива» зросте в чотири рази. А країні «промислової революції» для того, щоб подвоїти СДДН, буде потрібно майже 70 років зростання на 1 % на рік.

74 Цей лист доступний на сайті http://media.ft.com/cms/ 3e3b6ca8-7a08-11de-b86f-00144feabdc0.pdf.